Cette page présente les albums musicaux numéro 1 chaque semaine en 2012 au Billboard 200, le classement officiel des ventes d'albums aux États-Unis établi par le magazine Billboard. Les cinq meilleures ventes annuelles sont également listées.

Classement hebdomadaire

Classement annuel
Les 5 meilleures ventes d'albums de l'année aux États-Unis selon Billboard :

 Adele - 21
 Michael Bublé - Christmas
 Drake - Take Care
 Taylor Swift - Red
 One Direction - Up All Night

Article connexe
 Liste des titres musicaux numéro un aux États-Unis en 2012

Notes et références

Lien externe
Classement des albums sur Billboard.com

États-Unis
2012 aux États-Unis

Liste des albums musicaux numéro un au Billboard 200 en 2012


Sugar Grove :

 Sugar Grove (Illinois)
 Sugar Grove (Pennsylvanie)

 Sugar Grove (Ohio)
 Sugar Grove Station

Sugar Grove


Dumbrava minunată este un film românesc din 1980 regizat de Gheorghe Naghi. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Diana Muscă, Ernest Maftei și Elena Drăgoi. Scenariul este scris de Draga Olteanu Matei și se bazează pe o povestire omonimă de Mihail Sadoveanu. Este singurul film în care a jucat Diana Muscă.

Prezentare

Lizuca este o fetiță de 5-6 ani care este luată din casa bunicilor ei de către mama sa vitregă. Ea duce lipsa afecțiunii mamei care nu mai trăiește și îi este tare dor de bunici. Singura consolare a Lizucăi este Patrocle, cățelul ei. Într-o zi, Lizuca nu mai suportă viața grea plină de umilință și fuge de acasă pentru a se întoarce la casa bunicilor de lângă dumbravă. O prinde noaptea în pădure și adoarme în scorbura unui copac. Ea visează că dumbrava se transformă într-o lume fericita, plină de vietăți și personaje din basm. Dimineața e găsită de bunicii săi și dusă la casa bătrânească.

Distribuție

 Diana Muscă — Lizuca
 Ernest Maftei — bunicul Lizucăi
 Elena Drăgoi — bunica Lizucăi
 Florina Cercel — Mia Vasilian, mama vitregă a Lizucăi / Maștera Pădurii
 Matei Alexandru — George (Jorj) Vasilian, tatăl Lizucăi
 Draga Olteanu Matei — cucoana Emilia, prietena Miei Vasilian
 Ileana Stana Ionescu — madam Neicu, prietena Miei Vasilian
 Cezara Dafinescu — Zâna închipuirii
 Rodica Popescu Bitănescu — servitoarea Coca (Frusina)
 Gheorghe Gîmă — piticul Statu-Palmă-Barbă-Cot
 Eugeniu Ungureanu — lt. Micuș Lazăr
 Maria Ploae — mama Lizucăi
 Aimée Iacobescu — Sora Soarelui
 Eugenia Maci — Crăiasa Albinelor
 Constantin Brînzea — Făt Frumos, fecior de crai
 Olga Bucătaru — Primăvara
 Olga Delia Mateescu — Vara
 Adela Mărculescu — Toamna
 Gabriela Vlad — Iarna
 Carmen Maria Strujac — Crăiasa Furnicilor
 Cornel Nicoară
 Ion Muscă
 Corneliu Dan Borcia
 Mihai Cafrița
 Paul Chiribuță
 Eugen Apostol
 Eugen Motriuc
 Gheorghe Birău
 Gheorghe Dănilă
 Ion Porsilă
 Vasile Grigore
 Mihai Vasile Boghiță — fecior de crai

Dublaj de voce
 Geanina Vasilescu — Lizuca

Primire
Filmul a fost vizionat de 2.732.925 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Tudor Caranfil în Dicționar de filme românești precizează că "Lipsită de afecțiune, după ce a fost smulsă din casa bunicilor de către mama vitregă, Lizuca hotărăște să fugă înapoi, spre coliba din Dumbravă căreia îi duce dorul. Patrocle, unicul ei prieten patruped, o urmează și o păzește, credincios, când adoarme într-o scorbură."

Premii
 1981 - Gijon, Spania - Diplomă de onoare
 1981 - Moscova - Premiul pentru cel mai bun basm cinematografic
 1985 - Quito, Ecuador - Premiul I

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme fantastice românești

Filme din 1980
Filme regizate de Gheorghe Naghi
Filme românești
Filme în limba română
Filme fantastice din anii 1980
Filme muzicale
Filme fantastice românești
Ecranizări de romane românești
Filme Româniafilm
Filme pentru copii

Dumbrava minunată (film)


An Fuirena microcarpa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kaare Arnstein Lye. An Fuirena microcarpa in nahilalakip ha genus nga Fuirena, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fuirena

Fuirena microcarpa


Nimruz or Nimroz (Balochi: ; Dari, Pashto: ) is one of the 34 provinces of Afghanistan, located in the southwestern part of the country. It lies to the east of the Sistan and Baluchestan Province of Iran and north of Balochistan, Pakistan, also bordering the Afghan provinces of Farah and Helmand. It has a population of about 186,963 people. The province is divided into five districts, encompassing about 649 villages.

The city of Zaranj serves as the provincial capital and Zaranj Airport, which is located in that city, serves as a domestic airport for the province. The recently-built Kamal Khan Dam is located in Chahar Burjak District.

The name Nimruz means "mid-day" or "half-day" in Persian Language and Balochi. The name is believed to indicate that the meridian cutting the old world in half passes through this region. Nimruz covers 43,000 km2. It is the most sparsely populated province in the country, located in the Sistan Basin. A substantial part of the province is the barren desert area of Dashti Margo.

In 2021, the Taliban gained control of the province during the 2021 Taliban offensive.

History

The name Zaranj was derived from Persian word 'Zranka' and is considered to be one of the oldest cities in Nimruz Province Top Tourist Places to Visit in Zaranj, Nimruz, Afghanistan. The area now composing Nimruz province of Afghanistan was once part of the historical region of Sistan, which over the many centuries was held by the Achaemenid Empire, Alexander the Great and others before being conquered and converted to Islam by the Muslim Arabs in the seventh century. The region became part of the Saffarid dynasty in 860 CE with its capital at Zaranj, which was one of the first local dynasties of the Islamic era. Its founder Yaqub Saffari was born and raised in this region. The territory became part of the Ghaznavids followed by the Ghurids, Timurids, and Safavids.

In the early 18th century, the region fell to the Afghan Hotaki dynasty until they were removed from power in 1738 by Nader Shah. By 1747, Ahmad Shah Durrani made it part of Afghanistan after he conquered the territory from northeastern Iran to Delhi in India. Under the modern Afghan government, the province was known as Chakhansur Province until 1968, when it was separated to form the provinces of Nimruz and Farah. The city of Zaranj became the capital of Nimroz province at that time. During the Soviet–Afghan War, Nimruz province was used by mujahideen crossing back and forth between Afghanistan and neighboring countries. It was also used by Afghan refugees escaping the war as well as by smugglers.

As the Taliban came to power in 1995, they seized the road-controlling town of Delaram (now within Farah Province), and came to an agreement with local mujahideen commanders that the fate of the province would not be decided until a clear victor emerged in the capture of Kabul. However, the Taliban advanced on Nimruz only days later, and the mujahideen under command of Abdul Karim Brahui fled to Iran.

NATO presence and the Karzai administration

Following the US-led invasion in October 2001, the Taliban began losing control of the province to the new Afghan government under President Hamid Karzai. The area is historically known for drugs and weapons smuggling between Afghanistan, Iran and Pakistan. Many foreign militants also use the province to go back and forth between the 3 nations. The Delaram–Zaranj Highway was built by the Indian government in 2009, which is one of the main trade routes in the country and is expected to boost the socio-economic development in the province.

Since 2002, members of the U.S. Marine Corps were present in the province. When the International Security Assistance Force (ISAF) arrived at Kandahar, Nimruz province became part of the Regional Command Southwest. The local Afghan National Security Forces (ANSF) are being trained by these forces. ISAF is also involved in development activities.

Healthcare

The percentage of households with clean drinking water fell from 38% in 2005 to 24% in 2011.
The percentage of births attended to by a skilled birth attendant increased from 7% in 2005 to 28% in 2011.

Education

The overall literacy rate (6+ years of age) increased from 22% in 2005 to 23% in 2011.
The overall net enrolment rate (6–13 years of age) increased from 33% in 2005 to 49% in 2011.

Transport and economy

As of June 2014 Zaranj Airport which is located near the city of Zaranj had regularly scheduled flights to Herat.

The Delaram–Zaranj Highway has been constructed by India via Chaknasur, which is expected to boost the socio economic development in the region.

Trade, farming, and herding is the main source of income for the majority. This includes agriculture and animal husbandry. Animals include sheep, goat, cattle, and poultry. The province produces the following: Wheat, corn, melons, poppies; almost all irrigated.

Nimruz has always been isolated the past. This led to one author in 2010 calling it Afghanistan's "forgotten province." Historically, the territory served as a major smuggling hub due to its border with Iran and Pakistan. The province became popular after the trade route between Iran and Afghanistan became operational, which provides another large income to the Afghan government.

Geography
The Sistan Basin dominates the province. Many parts of the south are covered by the Godzareh depression which includes marshes and dry lakes.

Demography

The NSIA puts the population of Nimruz Province at approximately 186,963 people. This estimate includes the many Kuchi nomads who inhabit the province seasonally and the native settled people. It is the only province of Afghanistan where the Baloch ethnic group forms a majority. The Balochs are followed by Pashtun, Brahui, Tajik, Uzbek, and Hazara. The Pashtun tribes are mostly Barakzai and Nurzai. Almost all inhabitants except Hazaras follow Sunni Islam. Languages spoken in the province are Pashto, Dari and Balochi.

Population by districts

See also
Provinces of Afghanistan

References

External links

Nimroz Province by Naval Postgraduate School

Provinces of Afghanistan
Provinces of the Islamic Republic of Afghanistan

Nimruz Province


Madhur Jaffrey CBE (Deli, 13 de agosto de 1933) é uma atriz, escritora e apresentadora de televisão indiana. Ela atuou em vários filmes de James Ivory e Ismail Merchant, como Shakespeare Wallah (1965), pelo qual ganhou o Urso de Prata de melhor atriz no 15º Berlin International Film Festival.

Em 2004, foi nomeada Comandante Honorária da Ordem do Império Britânico (CBE) em reconhecimento por seus serviços prestados às relações culturais entre o Reino Unido, a Índia e os Estados Unidos, por meio de suas realizações no cinema, televisão e culinária.

Ligações externas

Nascidos em 1933
Atores da Índia
Escritores da Índia
Urso de Prata de melhor atriz
Alunos da Royal Academy of Dramatic Art
Chefs do Reino Unido
Ordem do Império Britânico

Madhur Jaffrey


The national flag of Zambia was adopted upon independence on 24 October 1964, by the first Republican President Dr. Kenneth David Kaunda. Before that, Zambia was the British protectorate of Northern Rhodesia and used a defaced Blue Ensign as its flag.

The current flag is used as both national flag and ensign. It is green with an orange-coloured African fish eagle in flight over a rectangular block of three vertical stripes, coloured, from left to right: red, black and orange. The placement of the eagle and block of stripes at the flag's fly is notable as most emblems and devices on flags are placed at centre or at the hoist. Green stands for the nation's agriculture and lush flora, red for the nation's struggle for freedom, black for the Zambian people and all black Africans, and orange for the land's copper, natural resources in general, and mineral wealth. Additionally, the eagle flying above the coloured stripes is intended to represent the people's ability to rise above the nation's problems and freedom.

The Zambian flag was slightly modified in 1996. The shade of green used in the 1964 flag was replaced with brighter and lighter green and the eagle was slightly altered so as to be more like the one used in the Zambian coat of arms.

Design
The design of the national flag of Zambia is described in National Flag and Armorial Ensigns Act of 4 June 1965.

Green with an orange coloured eagle in flight over a rectangular block of three vertical stripes coloured from left to right in red, black and orange; of overall dimensions 3:2; and to the following colour specifications:

"Spectrum Green", British Colour Council Shade reference 100.
"Union Jack Red", British Colour Council Shade reference 210.
"Jet Black", British Colour Council Shade reference 220=)
"Spectrum Orange", British Colour Council Shade reference 57:

Colours

The dark green was adjusted in 1996 to a lighter and brighter green. In 2012 the London Organising Committee of the Olympic and Paralympic Games solicited advice from each participating nation in specifying the correct Pantone colours for its flag. Once confirmed, the results were published in a guide. The colours given were:

The colours' approximation in other colour spaces are listed below:

Symbolism

The flag's colours and emblems are rich in symbolism. Each of the four colours represents an aspect of Zambia: green for the country's natural resources and vegetation; red for its struggle for freedom; black for its people and orange for its mineral wealth (primarily copper). The eagle is an African fish eagle, which also appears in the national coat of arms and represents the people's ability to rise above the nation's problems.

Flag protocol

By law, the Zambian flag should be flown only between the hours of sunrise and sunset and may be flown:
at buildings or premises owned or occupied by the Government;
at buildings or premises owned or occupied by local government authorities;
at buildings or premises owned or occupied by any statutory board or statutory corporation;
at state-aided schools;
on any motor car, boat or ship in or by which a Minister of Government is for the time being travelling;
on any ship registered as Zambian.

The flag is not allowed to be flown by any other individual or institution without express written permission from the Minister except on the following occasions:
on the following public holidays, namely: Africa Freedom Day, Heroes Day, Unity Day, and Independence Day;
on such other days or occasions as the Minister may declare for this purpose.

Historical flags

Company Rule

British Protectorate

Independence

Other flags

Presidential standard

Air ensigns

See also

Coat of arms of Zambia

References

External links

Flags introduced in 1964
Flag
Flags of Africa
Zambia
Flags displaying animals

Flag of Zambia


النادي العلمي الكويتي  تأسس في 11 أغسطس 1974 (الموافق 23 رجب 1394 هـ) ويتبع النادي العلمي الكويتي لوزارة الشؤون الاجتماعية والعمل، وهو إحدى جمعيات النفع العام المميزة بدولة الكويت، ويدير النادي مجلس إدارة مستقل مكون من تسعة أشخاص تشترط عضويتهم بالجمعية العمومية للنادي وينتخبون بطريقة الاقتراع السري المباشر مرة واحدة كل سنتين، ويختص المجلس بتحديد السياسات والأهداف والخطط العامة لعمل النادي ويشرف على تطبيقها ومراجعتها بصورة دورية.

الأهداف العامة للنادي العلمي الكويتي
 المساهمة في نشر الثقافة العلمية بين فئات المجتمع.
 العمل على زيادة المستوى العلمي والكفاءة العلمية لدى المنتسبين في التخصصات المختلفة.
 تهيئة ورعاية البيئة العلمية المناسبة.
 توثيق وتعزيز القيم الدينية والأخلاقية والتربوية والوطنية بين أعضاء النادي العلمي.
 المساهمة في اكتشاف ميول المنتسبين وتوجيهها التوجيه السليم.
 توثيق العلاقة بين النادي العلمي والأندية والمؤسسات العلمية الأخرى المحلية والعربية والعالمية.
 تنمية الإتجاه العلمي بين أعضاء النادي.
 ملء وقت الفراغ عند الاعضاءالنادي بشيء مفيد.

أنشطة النادي العلمي الكويتي
للنادي العلمي الكويتي دورًا بارزًا في تدريب الشباب على ممارسة الهوايات العلمية والتعلق بها عن قناعة وطيب خاطر ويقدم النادي العلمي لمنتسبيه الأنشطة التالية :

 إقامة المعسكرات والملتقيات والندوات والمحاضرات والمسابقات والمعارض والرحلات العلمية.
 تدريب الشباب على التعايش مع الوسائل والآلات والأدوات في ورش العمل على الأعمال والمهارات والفنون العلمية في الأقسام والفروع القائمة في النادي.
 إعداد وتنفيذ الأنشطة العلمية المختلفة التي تساعد بالتدريب على البحث العلمي والتجارب والأبحاث والمشاريع العلمية عن طريق العمل الجماعي أو فريق العمل أو الأنشطة الفردية.
 التعاون والاتصال بالمؤسسات العلمية المختلفة التي تساعد في تنمية المواهب والمهارات العلمية.

مؤسسو النادي العلمي الكويتي

 عبد العزيز حسين
 محمد أحمد الشمالي
 إبراهيم الشطي
 أحمد الدعيج
 أحمد مشاري العدواني
 عبد الباقي عبد الله النوري
 أنور عبد الله النوري
 براك التركي
 حامد عبد السلام الشعيب
 عبد الرحمن الغنيم
 سامي المشري
 محمد معتوق البخيت

 إبراهيم حمود بورسلي
 نعيمة الشايجي
 مبارك العبيدي
 محمد الرفاعي
 فيصل مقهوي
 يوسف شحيبر
 رياض أحمد النقيب
 بدر محروس العلي
 جاسم الصايغ
 سليمان الزيد
 عبد الله الشرهان

 علي حسين عبد الله
 عدنان المير
 عبد الله محمد علي
 جاسم محمد الحسين
 نزار حسين
 خيرية حسين
 مريم الزارعي
 راشد ادريس
 محمد العتيقي
 داود سليمان الأحمد
 عبد العزيز العتيبي

المراجع

العلوم والتقنية في الكويت

النادي العلمي الكويتي


A Escola Universalista Espanhola do século XVIII (em espanhol: Escuela Universalista Española del siglo XVIII), também rotulada como "hispânica", ou "hispano-italiana", e conhecida como Escola Universalista Espanhola, é definida por Juan Andrés, Lorenzo Hervás e Antonio Eximeno como autores principais, mas também por seus colaboradores próximos: o botânico Antonio José Cavanilles e os grandes americanistas Francisco Javier Clavijero (Nueva España-México), José Celestino Mutis (Colombia), Juan Ignacio Molina (Chile) e Joaquín Camaño (Argentina), o Francisco Javier Alegre e Junípero Serra (California), o filipino Juan de la Concepción e Miguel Casiri, um especialista em língua árabe nascido no Líbano.

Esta escola trata-se de um projeto de ciência humanística universal culminante, tanto no sentido culminante das disciplinas quanto no sentido geográfico-cultural do mundo através da convergência da tradição do humanismo clássico com a ciência empírica moderna. No sentido metodológico, trata do desenvolvimento dos Estudos Comparados modernos, bem como de um iluminismo universalista singular que reúne as ciências humanas e as ciências físico-naturais. Sua consideração transforma notavelmente e enriquece a face da cultura europeia moderna.

A sua dupla dimensão humanista e teórica de um lado e a dimensão da ciência empírica do outro, como antecedente exemplar e bem fundamentado desta era atual de globalização, adquire um sentido especial intercontinentalista e universalista. A Escola Universalista Espanhola do século XVIII amadureceu em grande parte no norte da Itália e o segundo grande momento intelectual hispânico depois da Escola de Salamanca, pois representa o primeiro grande momento europeu de construção de uma cultura global em si mesma.

A maior influência direta dos universalistas espanhóis no mundo anglo-saxão foi a de Juan Andrés sobre o historiógrafo e crítico literário Henry Hallam.

Conceitos e autores

Devido a uma extraordinária dimensão universalista compartilhada em suas obras, às estreitas relações intelectuais e até pessoais entre eles, o conceito de "Escola Universalista Espanhola do século XVIII" diz respeito principalmente e decisivamente a Juan Andrés, Lorenzo Hervás e Antonio Eximeno. As principais obras destes três jesuítas expulsos (1767) representam, respectivamente, a construção da emergente História Universal, Comparada das Ciências e das Artes, das Línguas, da Música e também da própria teoria. Mas a partir de uma visão mais realista e completa do patrimônio cultural, estabelecido na Itália pela diáspora hispânica, é atribuído a cerca de trinta autores que abrangem uma ampla gama e caráter de propriedade intelectual.

Além de precedentes distantes e próximos como, por um lado, os professores da Universidade de Cervera (Mateo Aymerich, Juan Bautista Corachán) e, por outro lado, especialmente a figura multifacetada de Jorge Juan e seu ambiente, bem como Pedro Murillo Velarde, criador de uma Geografia Universal, a escola é composta pelos seguintes membros: Miguel Casiri, bibliotecário de El Escorial, o naturalista Antonio José Cavanilles, a quem se pode juntar o também botânico Franco Dávila, criador do Real Jardim Botânico de Madrid, José Celestino Mutis, diretor da Expedição de Nova Granada, ou Juan José de Cuéllar, e, entre outros, Vicente Requeno, Carlos Andrés, Antonio Pinazo, Joaquín Millás, Buenaventura Prats, Antonio Ludeña, José Pintado, Esteban de Terreros, Raimundo Diosdado Caballero, Juan Sempere y Guarinos, Juan Nuix y Perpiñá, o chileno Juan Ignacio Molina, Joaquín Camaño de La Plata, o hondurenho José Lino Fábrega, os mexicanos ancisco Javier Clavijero e Pedro José Márquez,  Juan de la Concepción, o botânico espanhol Francisco Manuel Blanco, Bernardo Bruno de la Fuente e José Antonio Tornos. Ultimamente, alguns iluministas, tardiamente, devem ser considerados, como os grandes meteorologistas Benito Viñes (Havana) e Federico Faura (Manila) e até seus discípulos.

A Escola Universalista propôs a associação da epistemologia empirista moderna, incorporada aos estudos tanto da bibliografia e historiografia quanto da física e cosmografia, com a de uma tradição humanista. Desta tradição nasceu o método comparativo. Seria estendido à teoria histórica e científica, bem como a uma extraordinária convergência de humanismo e humanitarismo, capaz de manter a primazia do bem comum e da educação e do conhecimento baseado no estudo das línguas clássicas e modernas.

Enquanto Juan Andrés criava a História Universal das Artes e das Ciências, Lorenzo Hervás concluía o estabelecimento da linguística universal e comparativa. Antonio Eximeno, autor de uma epistemologia empirista e comparativa, apresentou a ideia universal de música de forma totalmente inovadora através do conceito de "expressão". Este sentido mais amplo corresponde um caso exemplar como o do estudo e reformulação da linguagem do surdo-mudo ou língua de sinais realizada por Juan Andrés e Lorenzo Hervás. Uma tradição espanhola que nasceu com Pedro Ponce de León no século XVI foi finalmente revivida.

O paradigma global da Escola Universalista surgiu a partir do iluminismo, mas é principalmente um iluminismo científico e historiográfico, não político. O fato do século XVIII ser uma época pouco estudadal tem sido uma situação comum e aceita pela crítica literária espanhola. No entanto, o critério de retorno à fundação da cultura moderna representado pelo iluminismo também foi e continua sendo um fenômeno comum do pensamento contemporâneo. No entanto, paradoxalmente, o estudo do Iluminismo foi, por vezes, vítima de simplificações sob certas diretrizes dogmáticas já amplamente difundidas e promovidas pelo iluminismo, especialmente em seu campo enciclopédico. Tal campo é bem conhecido por ser supervalorizado e tem suas repercussões sócio-políticas mal calculadas. É evidente que existem vários "iluminismos", sejam eles o empirismo escocês e inglês, o enciclopedismo francês, o idealismo alemão e o espanhol ou hispânico ou hispano-italiano de base científica empirista e humanista e epistemologicamente histórico e progressista como alternativa à Enciclopédia. Isso certamente é correto, pois tanto no sentido histórico-político quanto no científico, o iluminismo estabelece ou reformula as principais linhas de evolução de boa parte do pensamento moderno.

Legado

Em 2017, no bicentenário da morte de Juan Andrés (1740-1817), o Instituto Juan Andrés de Comparatística y Globalización publicou uma agenda de atividades acadêmicas e científicas. Em primeiro lugar, a Escola Universalista Espanhola foi objeto de uma importante exposição bibliográfica na "Biblioteca Histórica Marqués de Valdecilla" da Universidade Complutense de Madrid, inaugurada em 18 de janeiro de 2017 e realizada em colaboração com a AECID (Agencia Española de Cooperación Internacional para o Desarrollo). O grande salão literário, com suas 21 vitrines, foi presidido por um mural monumental do belo e sóbrio mapa-múndi de Murillo Velarde, bem como por vários retratos dos grandes autores cujas obras foram trazidas juntas pela primeira vez. Revelou a dimensão imensurável e o poder intelectual de uma cultura científica e humanista que, curiosamente, dificilmente era reconhecida. Isso aconteceu no bicentenário de sua morte em Roma de Juan Andrés, o criador, conhecido em sua época e depois adiado, da História Universal das Letras e Ciências.

Nesta comemoração, um manuscrito inédito de Juan Andrés, intitulado Furia: Dissertación sobre una inscripción romana foi lançado pela primeira vez. Parte da atividade hermenêutica e científico-literária do idealizador da história universal e comparada da literatura é reconstruída sinteticamente. O legado do chamado "Año Juan Andrés" (várias atividades acadêmicas, a publicação do extenso patrimônio documental e bibliográfico de Juan Andrés e a Escola Universalista Espanhola, bem como a entrega do correspondente VIII Prémio Juan Andrés de Ensayo e Investigación en Ciencias Humanas), continuou na Itália principalmente através do congresso da "Accademia Nazionale di Mantova" (dezembro de 2017). Também esteve presente no Congresso da "Biblioteca Nazionale di Napoli" e, no ano seguinte, concluiu com a grande "Biblioteca Hispánica" da AECID através de uma exposição que foi publicada em fevereiro de 2018 em forma de livro e com o mesmo título, La Ilustración Hispânica.

As obras fundamentais da ideação universalista

 Juan Andrés (1773), Prospectus philosophiae universae . Publicae disputationi propositae in Templo Ferrariensi PP Societatis Jesu. . ., Ferrara, Josepho Rinaldi Typographo, 1773.
 Juan Andrés (1782-1799), Origen, progresos y estado atual de toda la literatura, ed. de J. García Gabaldón, S. Navarro, C. Valcárcel, dir. P. Aullón de Haro, Madrid, Verbum, 1997-2002, 6 vols. (Edição crítica e completa).
 Juan Andrés (1786-1800), Cartas familiares (Viaje de Italia), ed. de I. Arbillaga y C. Valcárcel, dir. P. Aullón de Haro, Madrid, Verbum, 2004, 2 vols. (Edição crítica e completa).
 Juan Andrés, La Biblioteca Real de Nápoles, ed. de P. Aullón de Haro, FJ Bran e D. Mombelli, Madrid, Instituto Juan Andrés, 2020.
 Lorenzo Hervás, Idea dell'Universo, Cesena, 1778-1792, 21 vols.
 Lorenzo Hervás (1785, 1800-1805), Catálogo de las lenguas de las naciones conocidas, Madrid, Atlas, 1979, 5 vols. (Ed. facs. ).
 Lorenzo Hervás, Escuela Española de Sordomudos [La gramática de la lengua de signos en su contexto interlingüístico y pedagógico], ed. Ángel Herrero, Universidade de Alicante, 2008.
 Antonio Eximeno (1774), Del Origen y reglas de la Música, Madrid, Imprenta Real, 1796, 3 vols. (Edição crítica e completa de Alberto Hernández, Madrid, Verbum, 2016).
 Antonio Eximeno (1789), De la Institución de los Estudios Filosóficos y Matemáticos, ed. de F.J. Juez Gálvez, Introd. de P. Aullón de Haro, Madrid, Instituto Juan Andrés, 2023.
 Francisco Javier Clavijero, Historia Antigua de México, México, Porrúa, 1945, 1964, 2014.
 Juan Ignacio Molina, Saggio sulla storia naturale del Chili, Bolonia, S. Tommaso D'Aquino stamperia, 1782 (2ª ed. Bolonia, 1810). (Trad. esp.: Ensayo sobre la historia natural de Chile, ed. de R. Jaramillo, Santiago de Chile, Ediciones Maule, 1987). (Trad. fr.: Essai sur l'Histoire naturelle du Chili, trad. y ed. de M. Gruvel, Paris, Chez N. de la Rochelle, 1789). (Trad. al.: Versuch einer Naturgeschichte von Chili, trad. de J.D. Brandis, Leipzig, 1786).
 José Celestino Mutis, Flora de la Real Expedición Botánica del Nuevo Reino de Granada: 1783-1816, Madrid, Instituto de Cooperación Iberoamericana-Universidad Nacional de Colombia-..., 49 vols.
 Antonio José Cavanilles, Géneros y especies de plantas demostradas en las lecciones public del año 1802, Madrid, Imprenta Real, 1803.

Ligações externas
 Dissertação sobre a constituição da Escola Universalista, Universidad Complutense, Madri. (em espanhol)
 Biblioteca Humanismoeuropa (em espanhol)
 Edições Instituto Juan Andrés (em espanhol)

Humanismo
Iluminismo
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)


Die Irish Open 1908 waren die siebte Austragung der internationalen Meisterschaften von Irland im Badminton. Bei dieser Auflage wurden nur vier Disziplinen ausgetragen, auf die Ausspielung des Dameneinzels wurde verzichtet.

Sieger und Finalisten

Referenzen
 Stewart Marsden Massey: Badminton, London, G. Bell & Sons 1911, S. 144–146

1908
Badminton 1908

Irish Open 1908


Prvenstvo Hrvatske u vaterpolu za žene za sezonu 2018. je osvojila Mladost iz Zagreba.
Utakmice prvenstva su igrane od 13. siječnja do 26. svibnja 2018.

Prva HVL za žene

Sudionici
 Jug - Dubrovnik
 Mladost - Zagreb
 OVK POŠK - Split
 Primorje EB - Rijeka
 Suzuki Bura - Split
 Viktoria - Šibenik

Ligaški dio
 Ljestvica

 Rezultatska križaljka

 Izvori:

Doigravanje

Najbolji strijelci
'' Igračice s 20 i više postignutih pogodaka

 Izvor:
 furkisport.hr/hvs, strijelci

Povezani članci
 Kup Hrvatske u vaterpolu za žene 2017.

Izvori
 hvs.hr, PH seniorke 2017./18., pristupljeno 29. listopada 2018.
 furkisport.hr/hvs, Prvenstvo Hrvatske seniorke - sezona 2017./18., pristupljeno 29. listopada 2018.
 furkisport.hr/hvs, Vaterpolo - Prvenstvo Hrvatske seniorke - Sezona 2017./18., ljestvica , pristupljeno 29. listopada 2018.

Vanjske poveznice
 Hrvatski vaterpolski savez

2018

Prvenstvo Hrvatske u vaterpolu za žene 2018.


Petar Palić (Priština, 3. srpnja 1972.), prelat Katoličke Crkve i trenutačni biskup mostarsko-duvanjski i trajni apostolski upravitelj trebinjsko-mrkanski. Prethodno je bio biskup hvarske biskupije od 2018. do 2020. godine. Od rujna 2020. do svibnja 2021. bio je apostolski upravitelj hvarske biskupije.

Životopis

Mladost i školovanje

Rođen je u Prištini, 3. srpnja 1972., u obitelji janjevačkih Hrvata, Antona i Zore (rođ. Gucić). U vrijeme njegova rođenja obitelj je živjela u Ajvaliji kraj Prištine. Godine 1978. obitelj mu se vraća u Janjevo. Petar ima četiri mlađa brata: Nikolu, Zdravka, Branka i Leopolda. Dubrovački biskup, mons. Roko Glasnović, prvi mu je rođak.

Nakon osnovne škole u Janjevu (1978. – 1986.) pohađao je Klasičnu gimnaziju u Skoplju (1986. – 1988.) i Subotici (1988. – 1990.). Katolički bogoslovni fakultet u Zagrebu je upisao 1990. godine i diplomirao 1995. godine. Uz KBF pohađao je i Glazbeni institut, na kojem je apsolvirao. Otac mu je umro 1994. godine, a majka se 1995. godine s njim preselila u Zagreb, gdje su mu živjela i braća.

Svećeništvo

Nakon studija, odlazi na đakonski praktikum, dijelom u Biskupski ordinarijat te u Župi sv. Mihaela na Lapadu. U župnoj crkvi na Lapadu, 1995., zaređen je za đakona. Za svećenika Dubrovačke biskupije zaređen je zagrebačkoj župi Granešina 1. lipnja 1996. godine. Za mladomisničko geslo uzeo je "Pa da mi je i dolinom smrti proći, zla se ne bojim, jer si ti sa mnom...". Nakon ređenja kratko je radio kao srednjoškolski kateheta, a kasnije je obnašao razne pastoralne službe u Dubrovačkoj biskupiji. Predstojnikom Katehetskog ureda Dubrovačke biskupije imenovan je 1996. godine i tu je dužnost obnašao do 2005. godine. Ujedno je od 1995. do 2005. bio osobni tajnik dubrovačkog biskupa. Godine 1999. imenovan je ravnateljem Ustanove za uzdržavanje klera i drugih crkvenih službenika, gdje je bio do 2017.

U listopadu 2005. godine upisao je poslijediplomski studij teologije na Teološkom fakultetu Sveučilišta u Grazu, a istodobno mu je mons. Egon Kapellari, biskup biskupije Graz-Seckau, povjerio upravu župe Dobl, kojom je upravljao do rujna 2008. godine. U Grazu je postigao doktorat iz područja moralne teologije, 2009. godine, s temom "Für eine Kultur des Lebens. Das Engagement der Kirche für eine Kultur des Lebens in Kroatien auf dem Hintergrund der Enzyklika Evangelium vitae in den Jahren 1995-2005" (hrv. "Za kulturu života. Zauzimanje Crkve u Hrvatskoj za kulturu života na temelju enciklike Evanđelje života od 1995. do 2005."). Godine 2009. dubrovački mu je biskup dopustio boravak u Papinskom hrvatskom zavodu sv. Jeronima zbog studiranja talijanskog jezika.

Od 2009. do 2011. godine bio je Biskupski vikar za pastoral u Dubrovačkoj biskupiji, a od 2011. do 2017. obnašao je službu generalnog vikara iste biskupije. Godine 2003. bio je predsjednik Središnjeg odbora za pripremu posjeta pape Ivana Pavla II. Dubrovniku te predsjednik Organizacijskog odbora Susreta hrvatske katoličke mladeži u Dubrovniku 2014. Bio je i član Vijeća HBK za katehizaciju i novu evangelizaciju.

Obnovom Stolnog kaptol Svete Marije u Dubrovniku, imenovan je članom istoga te kanonikom predstojnikom. Od 2017. do 2020. vršio je službu generalnog tajnika Hrvatske biskupske konferencije te predsjednika Odbora za sredstva društvenih komunikacija.

Biskupstvo

Papa Franjo imenovao ga je hvarskim biskupom, 9. ožujka 2018. Posvećen je za biskupa 30. travnja 2018. u hvarskoj katedrali te ujedno preuzeo upravljanje biskupijom. Glavni zareditelj bio je Želimir Puljić, zadarski nadbiskup, a suzareditelji Slobodan Štambuk, hvarski biskup u miru, i Mate Uzinić, dubrovački biskup. Za biskupsko geslo uzeo je: "Na tvoju riječ". Palić je tako postao prvi kosovski Hrvat koji je postao biskup.

Papa Franjo imenovao ga je 11. srpnja 2020. mostarsko-duvanjskim biskupom i trajnim apostolskim upraviteljem trebinjsko-mrkanske biskupije. Za mostarsko-duvanjskog biskupa je ustoličen 14. rujna 2020., na trgu ispred Katedrale u Mostaru. Tom prigodom njegov prethodnik, biskup Ratko Perić, predao mu je biskupski štap i dopratio ga do katedre mostarskih biskupa.

Istoga je dana imenovan apostolskim upraviteljem Hvarske biskupije, a tu je službu vršio do 22. svibnja 2021., kad je za hvarskog biskupa zaređen mons. Ranko Vidović, koji je time preuzeo upravu Hvarskom biskupijom.

Predsjednik je Vijeća za kler i Vijeća za katehezu i novu evangelizaciju Biskupske konferencije Bosne i Hercegovine.

Palić, koji je do tada imao samo hrvatsko državljanstvo, dobio je državljanstvo BiH 18. veljače 2021. godine, nakon što mu je Vijeće ministara BiH odobrilo zahtjev za državljanstvo. Osim materinskog hrvatskog, Palić govori još pet jezika: engleski, njemački, talijanski, makedonski i ruski.

Dana 28. svibnja 2021. primio ga je papa Franjo u privatnu audijenciju.

Hercegovački slučaj

Palić je istaknuo kako se njegov stav o sporu između Hercegovačke franjevačke provincije i Mostarsko-duvanjske biskupije, poznatom kao Hercegovački slučaj, ne može razlikovati od službenog stava Katoličke Crkve. Palić je u intervjuu iz rujna 2020., komentirajući tu problematiku, rekao da "Crkva nije samozvana organizacija istomišljenika, niti dobrovoljno društvo simpatizera vođenih nekim interesom, u kojemu svatko radi ono što misli ili želi", umjesto toga, Palić je naglasio da je Crkva "zajednica krštenika, koju je Krist utemeljio, povjerio joj poslanje naviještanja i izgradnje Kraljevstva Božjega, pod vodstvom Pape i biskupa".

Palić je nadalje istaknuo kako je zahvalan svom prethodniku Ratku Periću na svemu što je učinio za hercegovačke biskupije i za Crkvu u cjelini.

U siječnju 2022., u župi Crnač kod Širokog Brijega, koju su uzurpirali osobe izbačene iz franjevačkog reda, "referendumom" je odlučeno kako će se poštivati papin dekret i za župnika prihvatiti biskupijskog svećenika. Odluka je uslijedila nakon što je protjerani fratar umro i župa ostala bez svećenika. Generalni vikar hercegovačkih biskupija, oglasio se službenim priopćenjem te je, citirajući odredbe Zakonika kanonskog prava, ustvrdio da referendum nije imao nikakvog utjecaja na imenovanje dijecezanskog svećenika na župu te da isključivu ovlast u tome ima mjesni biskup.

Stanko Pavlović, koji je od 2001. godine otpušten iz franjevačkog reda, i 22 vjernika, u ožujku 2022. pisali su biskupu Paliću sa zahtjevom održavanja krizme u župi Grude. U pismu, 21. travnja 2022., Palić odgovara kako izražava "spremnost i otvorenost za razgovor" te je Stanku Pavloviću, u vezi rješavanja njegova kanonskoga statusa, ponudio inkardinaciju u Mostarsko-duvanjsku biskupiju.

Međugorski fenomen

Palić je posjetio Međugorje prije nego što je postao mostarsko-duvanjski biskup potaknut znatiželjom, prijateljskim kontaktima te dolaskom vjernika. U intervjuu, u rujnu 2020., istaknuo je da je objava završila smrću posljednjeg apostola i Isusovim završetkom zemaljskog života. Nadalje je ustvrdio kako "poslije Isusova zemaljskoga života, propovijedanja, muke, uskrsnuća i uzašašća, nema niti je potrebno očekivati neku novu objavu koja bi se odnosila na temeljno stanje čovječanstva u vezi sa spasenjem i otkupljenjem".

Dana 8. prosinca 2020. biskup Palić predslavio je misu na slavlju Bezgrešnog začeća u Međugorju, uz apostolskog vizitatora nadbiskupa Henryka Hosera i župnika fra Marinka Šakotu te nekoliko drugih svećenika. Palić je istaknuo kako njegov dolazak u Međugorje ne treba tumačiti kao priznanje navodnih ukazanja koja još uvijek zahtijevaju ispitivanje te da Katolička Crkva nije priznala navodna ukazanja autentičnima.

Izvori

Literatura

Novinski članci

Mrežna sjedišta

Novine

Vanjske poveznice
Ostali projekti

Mrežna sjedišta

 Životopis na stranicama Biskupijâ Mostar-Duvno i Trebinje-Mrkan

Janjevci
Mostarsko-duvanjski biskupi
Trebinjsko-mrkanski apostolski upravitelji
Hvarski biskupi
Kosovski biskupi

Petar Palić


An Eleocharis robbinsii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Oakes. An Eleocharis robbinsii in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eleocharis

Eleocharis robbinsii


O Voo China Southwest Airlines 4509 (SZ4509) foi um voo doméstico na China do Aeroporto Internacional de Chengdu Shuangliu, Sichuan para o Aeroporto de Wenzhou Yongqiang, Zhejiang, Em 24 de Fevereiro de 1999, o Tupolev Tu-154M que operava o voo caiu ao aproximar-se do Aeroporto de Wenzhou, matando todos os 61 passageiros e membros da tripulação a bordo.

Aeronave e Tripulação
A aeronave era Tupolev Tu-154M (número de série 90A-846, série 0846) construído em 1990 e equipado com três motores Soloviev D-30 turbofan da UEC Saturn. Foi inicialmente registado na União Soviética como CCCP-85846. Foi entregue à Administração da Aviação Civil da China (CAAC) em Abril do mesmo ano, e foi registado como B-2622.

A tripulação de voo era constituída pelo capitão Yao Fuchen (chinês: 姚福臣), primeiro oficial Xue Mao (薛冒), navegador Lan Zhangfeng (郎占锋), e engenheiro de voo Guo Shuming (郭树铭). Havia também sete comissários de bordo a bordo

Acidente
Em 24 de Fevereiro de 1999, a tripulação estava a preparar o avião para aterrar no Aeroporto de Wenzhou. Os flaps foram estendidos a 1.000 metros (3.300 pés), mas segundos depois, o nariz da aeronave baixou abruptamente, a aeronave desintegrou-se em pleno ar e embateu numa área de terreno elevado, e explodiu. Testemunhas viram o nariz do avião mergulhar no solo a partir de uma altitude de 700 metros (2.300 pés) e explodir. Todas as 61 pessoas a bordo foram mortas.

Causa
Haviam sido instaladas porcas de bloqueio automático incorretas no sistema operacional do elevador, que as equipes de manutenção não notaram. Essas rodaram durante o voo, deixando o elevador incontrolável. Isso desativou os controles de inclinação da aeronave, provocando o acidente.

Consequências
Com este acidente e com o acidente do Voo China Northwest Airlines 2303 anos anteriormente, levou ao governo chinês aposentarem todos os TU-154 em serviço na China.

Acidentes e incidentes aéreos de 1999
Acidentes e incidentes envolvendo o Tupolev Tu-154
Acidentes e incidentes aéreos na China
Acidentes e incidentes aéreos causados por erros de manutenção
1999 na China

Voo China Southwest Airlines 4509


Quercus macranthera ( Stejar caucazian ; Stejar de Caucaz ; Stejar persan ) este o specie de stejar originară din nordul Iranului și zona Caucazului în Georgia, Armenia și Azerbaijan cultivată în scopuri ornamentale în diferite zone ale Europei.

Morfologie
Este o specie alohtonă cu dimensiuni variate de la 20 până la 30 de metri.

Scoarța formează un ritidom cenușiu- închis , cu plăci neregulate și margini răsfrânte, friabile.

Coroana arborelui este larg obovoidală cel mai adesea cu numeroase ramuri ascendente.

Lujerii sunt viguroși, de culoare măslinie acoperiți de un toment maroniu-gălbui. Mugurii sunt alterni, de cca. 5-6 mm., ovoid-obtuzi, tomentoși, înconjurați de stipele păroase și persistente, lungi de până la 1,5 cm.

Frunzele sunt penat-fidate,  ovate sau obovate, cu vârful rotund și baza cuneată, de 10-20 cm. lungime și 7-13cm. lățime, cu 8-12 perechi de lobi mucronați la vârf ; lobii atingând lățimea maximă în jumătatea laminei și descrescând către vârf. Sunt verzi închis, coriacee, glabre sau fin pubescente pe față și dens pubescente sau tomentoase pe dos ; pețiolul frunzei de 1-1,5 cm. tomentos.

Specie unisexuat monoică cu florile  mascule în amenți pendenți, pubescenți cu antere mari de 5-8 cm. lungime de unde și denumirea speciei ; cele femele câte 1-5, sesile sau foarte scurt pedicelate.

Ghindele sunt lungi de 2,5 cm., ovoid-elipsoidale, închise 1/2 - 1/3 într-o cupă cu solzi lanceolați, cenușiu-pubescenți, cei de la bază alipiți. Maturația ghindelor este anuală.

Areal
Este o specie alohtonă originară din Caucaz, Iran, Armenia unde formează arborete în regiunea montană între 800 și 2400 m. altitudine, pe versanții însoriți. Această specie a fost introdusă  și în diferite țări din Europa cu scop ornamental. În România există doar câteva exemplare cultivate la Brașov, la Roman și Turda.

Ecologie
Este o specie termofilă și xerofită adaptată condițiilor climatice aride din zona de origine ce suportă bine seceta și uscăciunea. Specia rezistă la ger fiind adaptată condițiilor montane. Dispune de capacitatea de a vegeta pe soluri compacte, superficiale, cu regim de umiditate variabil. De remarcat este că se poate dezvolta și menține satisfăcător și pe soluri cu un procentaj mare de CaCo3. Temperamentul este de lumină.

Utilizări
Lemnul s-a remarcat a fi rezistent însă dur și greu de prelucrat datorită conformației defectuoase a tulpinii . În Rusia a fost folosit în lucrări de hibridare cu alte specii de stejar, realizându-se hibrizi mai repede crescători și mai rezistenți la secetă, cum ar fi : Quercus X timirjasevii ( Q.macranthera X Q.macrocarpa ) și Qercus X wissotzky ( Q.macranthera X Q.robur ). Aceste încercări s-au efectuat și în România însă nu au dat rezultate satisfăcătoare .

Subspecii
Quercus macranthera subsp.syspirensis ( K.Koch.)Menitsky 1972

Subspecia se găsește în partea centrală și de nord a Turciei și în Liban, și este diferită de specia tipică prin faptul că are o înălțime mai mică ( 7-10 m. ), dimensiunea frunzelor este mai mică ( 8-10 cm. lungime și 5-9 cm. lățime ) cu 5-9 perechi de lobi scurți, iar stipelele sunt persistente numai pe mugurele terminal.

Galerie

Referințe

 ttp://flora.upol.cz/fotogalerie/info/965-Quercus-macranthera.html

Bibliografie

1838 în știință
Plante descrise în 1838
Arbori din vestul Asiei
Arbori ornamentali
Flora Armeniei
Flora Azerbaidjanului
Flora Turciei
Plante de grădină din Asia
Macranthera, Quercus

Quercus macranthera


The Enets (, ; singular: , ; also known as Yenetses, Entsy, Entsi, Yenisei or Yenisey Samoyeds) are a Samoyedic ethnic group who live on the east bank, near the mouth, of the Yenisei River. Historically nomadic people, they now mainly inhabit the village of Potalovo in Krasnoyarsk Krai in western Siberia near the Arctic Circle. According to the 2010 Census, there are 227 Enets in Russia. In Ukraine, there were 26 Entsi in 2001, of whom 18 were capable of speaking the Enets language.

The Enets language is a Samoyedic language, formerly known as Yenisei Samoyedic (not to be confused with the Yeniseian language family, which is completely unrelated). They still speak their language, but education is in Russian so there is fear they may lose their language.

Current situation
British travel writer Colin Thubron visited the town of Potalovo in the late 1990s and found the Entsi deculturated and demoralized, beset with problems of alcoholism. The reindeer collective established in Nikita Khrushchev's day had been severely impacted by acid rain from the nickel smelters at Norilsk. A fur farm that raises fox was similarly diminished. About half the population was unemployed with a few employed in reindeer herding on the west side of the river, the remainder living by fishing in the Yenisei River. Fisherman from Potapovo sometimes catch red sturgeon and Omul, a type of salmon, as well as char, gang fish, and northern pike. Thubron mentions a salted muksun fish product.

Some social services continue to be provided by the Russian government: a small hospital, with a doctor and a few nurses; schools (although older children must attend in Dudinka to the north); and small Russian government pensions. The electric plant had recently burned and electricity was provided intermittently by a generator. Life expectancy is 45 with many dying violent deaths due to family violence and fighting.

See also
 List of indigenous peoples of Russia

Further reading
 The Red Book of the Peoples of the Russian Empire,  This book may be ordered from its Estonian publisher at https://web.archive.org/web/20040217225839/http://www.redbook.ee/english.html
Colin Thubron, In Siberia, HarperCollins, 1999, hardcover, 287 pages, ; British editions, Chatto & Williams or Sinclair Stevenson, October, 1999, hardcover, 320 pages, ; trade paperback, Penguin, September, 2000, 384 pages,

Citations
Article on the Enets in The Red Book of the Peoples of the Russian Empire online version
Adapted from the Wikinfo article, "Enets" https://web.archive.org/web/20070927211239/http://www.internet-encyclopedia.org/wiki.phtml?title=Enets March 3, 2004

References

Ethnic groups in Siberia
Ethnic groups in Russia
Indigenous peoples of North Asia
Samoyedic peoples
Krasnoyarsk Krai
Indigenous small-numbered peoples of the North, Siberia and the Far East
Indigenous peoples in the Arctic
Modern nomads

Enets


A Igreja Presbiteriana de Trinidad e Tobago (IPTB) - em inglês Presbyterian Church of Trinidad and Tobago - é uma denominação reformada presbiteriana em Trinidad e Tobago. Foi formada colonos escoceses da Igreja da Escócia, em 1836.

Desde então, a denominação tornou-se conhecida pelo trabalho educacional em todo o país.

Em 2011, segundo o censo do país, o Presbiterianismo representava 3% da população do país, sendo a quarta maior família denominacional protestante do país.

História

As igrejas presbiterianas são oriundas da Reforma Protestante do século XVI. São as igrejas cristãs protestantes que aderem à teologia reformada e cuja governo eclesiástico se caracteriza pelo governo de assembleia de presbíteros. O governo presbiteriano é comum nas igrejas protestantes que foram modeladas segundo a Reforma protestante suíça, notavelmente na Suíça, Escócia, Países Baixos, França e porções da Prússia, da Irlanda e, mais tarde, nos Estados Unidos.

O Presbiterianismo está presente em Trinidad e Tobago em 1833, a partir da chegada dos primeiros chegada de colonos escoceses. Em 1837, foi estabelecida a primeira congregação da Igreja da Escócia.

No mesmo ano, a Igreja Presbiteriana Reformada da América do Norte iniciou o trabalho missionário no país. Todavia, o referido trabalho foi encerrados dez anos depois.

Em 1846, o missionário escocês Robert Kalley também passou por Trinidad, provendo a pregação do Protestantismo.

Em 3 de outubro de 1845, o original 'Presbitério de Trinidad' foi devidamente constituído. Um de seus primeiros atos foi a ordenação do Rev. James Robertson.

A 18 de Janeiro de 1848, um madeirense, Arsenio Nicos De Silva, foi enviado como missionário aos refugiados madeirenses em Trinidad e foi devidamente ordenado pelo Presbitério de Trinidad como Ministro da Palavra e dos Sacramentos.

Em 1868, John Morton, missionário da Igreja Presbiteriana no Canadá, iniciou o trabalho no país.

Em 1870, o Dr. NH McGhirk, membro da Igreja Presbiteriana Cumberland de Missouri, EUA, que vivia e trabalhava em Trinidad, convidou sua igreja local a enviar um missionário a Trinidad. O Rev. S. Thomas Anderson foi nomeado para Trinidad e Venezuela em novembro de 1873, enquanto o Dr. McGhirk foi nomeado 'auxiliar leigo'.

O crescimento inicial da missão canadense foi impulsionado pelo alcance evangelístico e pelo estabelecimento de uma rede educacional. Em 1870, Morton juntou-se ao Rev. K. J. Grant, e até 1975 a igreja canadense enviou um fluxo de ministros, trabalhadoras, educadoras e administradores, bem como forneceu subsídios financeiros, que levaram a um empreendimento missionário vigoroso e bem estabelecido.

Em 1925, a Igreja Presbiteriana no Canadá se fundiu a outras duas denominações para formar a Igreja Unida do Canadá, que continuou apoiando a missão.

Em 1968, a Igreja Unida do Canadá decidiu encerrar gradualmente seu trabalho em Trinidad. Em 1977, a igreja tornou-se totalmente independente e autossuficiente.

Em 2004, a denominação tinha 40.000 membros, em 108 igrejas, sendo a quarta maior denominação protestante do país.

Doutrina

A denominação permite a ordenação de mulheres e subscreve o Credo dos Apóstolos, Credo Niceno-Constantinopolitano e a Confissão de Westminster.

Relações Intereclesiásticas

A denominação é membro do Conselho Mundial de Igrejas e da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas.

Denominações presbiterianas em Trinidad e Tobago
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas
Membros do Conselho Mundial de Igrejas


An Everardia vareschii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bassett Maguire. An Everardia vareschii in nahilalakip ha genus nga Everardia, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Everardia

Everardia vareschii


Neodiachipteryx carinigera es una  especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae y el único miembro del género monotípico Neodiachipteryx.

Referencias

Enlaces externos
 Neodiachipteryx en ION
 Nomenclator Zoologicus

Harpalina

Neodiachipteryx


¡Válgame Dios! es una telenovela venezolana realizada y transmitida por la cadena Venevisión en el año 2012 y distribuida internacionalmente por Venevisión International. Original de la escritora Mónica Montañés, producida por Carolina De Jacobo y dirigida por José Alcalde.

Está protagonizada por Sabrina Seara y Eduardo Orozco,  y con las participaciones antagónicas de Ricardo Álamo, Carlota Sosa y Raquel Yánez. Cuenta además con las actuaciones co-protagónicas de Jean Carlo Simancas, Flavia Gleske, Gigi Zanchetta y Beatriz Valdés.

Las grabaciones comenzaron el 28 de noviembre de 2011 y fue estrenada el 13 de marzo de 2012 en el horario vespertino de las 14 h. y finalizó el 3 de octubre de 2012 con excelentes puntos de audiencia.

Sinopsis
El día que arranca esta historia la vida de Yamilet (Sabrina Seara) cambiará por completo. Conocerá a un hombre maravilloso, serio, responsable, y a un sinvergüenza. El problema es que no sabrá cuál es cuál y corre el riesgo de elegir al segundo. Bueno… en rigor, ese es sólo uno de los problemas que tendrá que enfrentar la pobre Yamilet para lograr ser feliz.

Yamilet López es, como todas las López, preciosa, inteligente, divertida, trabajadora, buena gente, solidaria y víctima de un maleficio. Resulta que hace más de un siglo, a una tatarabuela de ella llamada Gudelia le salieron dos pretendientes, un buen partido y otro desastroso. Quiso la mala fortuna que la joven eligiera al desastroso, con la excusa de que ella lo iba a cambiar, segurísima de que con ella él sería distinto. Como es lógico le fue mal, pésimo le fue a la pobre Gudelia y, con el pasar de los años, lo mismo le ocurrió a Genara, su hija, y a Gumersinda (Aura Rivas) su nieta y a Guillermina (Beatriz Valdés) su bisnieta y… en fin, que toditas las López han tenido mala suerte a la hora de elegir a sus maridos y, en consecuencia, toditas son hijas del despecho. Ocurre que no se trata realmente de que tengan mala suerte en el amor las López, sino que sobre ellas pende un maleficio.

Pero retomemos éste cuento el día en que arranca esta historia y que cambia por completo la vida de Yamilet.

Resulta que ese día Yamilet amanece con un pánico en el cuerpo, el de ser la única soltera y sin novio de todas sus amigas y ¡quedarse solterona para siempre! Parece mentira que una joven tan bella, simpática, trabajadora y buena gente se deje afectar por semejante miedo, pero así es. Conozcámosla mejor para entenderla. Ocurre y acontece que Yamilet se ha criado toda su vida entre vestidos de novia. Su mamá y su abuela la sacaron adelante gracias al único oficio que saben hacer y al que se han dedicado todas las López desde tiempos de Gudelia: el de costureras.

Yamilet saldrá a la calle tan nerviosa. Va a su primera entrevista de trabajo y tiene los nervios lógicos de quien no sabe si le darán el empleo. Pero su susto es otro. La verdadera angustia de Yamilet le viene porque se le mete en la cabeza la urgencia de conseguirse un marido. Un hombre maravilloso, porque tiene que ser maravilloso, guapo, serio, trabajador y responsable, que la libere de la angustia de ser la única solterona del planeta. No está fácil. Hombres que reúnan esas características no abundan, y la pobre Yamilé no conoce ni uno y necesita conocerlo

Resulta que sí lo va a conocer. Ese mismo día, en su apuro por llegar a tiempo a la cita de trabajo, se montará en un taxi conducido por Ignacio Castillo (Eduardo Orozco), un muchacho guapo, serio, trabajador, buena gente, solidario y bombero. Porque Ignacio es taxista sólo en los días libres que le dan en la Estación de bomberos donde ejerce esa muy noble profesión con la que arriesga cada semana su vida por salvar a los demás. En fin, un héroe. No más verlo, a Yamilet le dará un vuelco el corazón y a Ignacio le ocurrirá lo mismo al verla a ella. Ese es el hombre de su vida, pero… producto del maleficio, ese mismo día, un poco más tarde, conocerá también a José Alberto Gamboa (Ricardo Álamo), el sinvergüenza. José Alberto también es guapo, cuarentón y encantador. Tiene 25 años felizmente casado con Mariela (Gigi Zanchetta) y diez años felizmente empatado con Dinorah (Flavia Gleske), su amante. Tiempo en el cual ha logrado tener siempre a una tercera "novia", sin que ninguna sospeche de la existencia de las demás. Cuando Yamilet lo conozca, José Alberto estará terminando con una de éstas "novias", la de turno, y producto de un equívoco y del maleficio, Yamilet jurará que es soltero y maravilloso.

Cuando Yamilet llegue esa noche a su casa y le cuente a su madre y su abuela que conoció a Ignacio y a José Alberto, Guillermina y Gumersinda se alarmarán seguras de que arrancó el maleficio. Y cuando confiese que el que más le gustó fue Ignacio, todas jurarán que ese es el equivocado y que el correcto debe ser José Alberto. Y esa podría ser la historia que les vamos a contar con ésta telenovela, la de cómo la pobre Yamilet conoció al hombre de su vida y a un sinvergüenza y, por culpa de un maleficio, escogió al segundo.

Las López tienen la esperanza de que el maleficio tenga una contra, saben que debe de haber una manera de romperlo. Lo que no saben es que depende de un secreto que oculta Marbelis Castillo (Carlota Sosa), la madre de Ignacio, una mujer a la que todos creen "santa" pero que es en realidad un ser perverso, capaz de todo para evitar que se sepa la verdad, incluso de matarlas.

¡Válgame Dios! es la historia de un gran amor, tan inmenso como imposible, llena de magia, de risas, de esperanza, así como también de lágrimas, sufrimiento, secretos, mentiras, miedos y hasta asesinatos que van a intentar impedir que el bien triunfe sobre el mal y que Yamilet López consiga romper el maleficio y ser por fin feliz.

Elenco
 Sabrina Seara - Yamilet López
 Eduardo Orozco - Ignacio "Nacho" Castillo Rodríguez
 Ricardo Álamo - José Alberto Gamboa
 Jean Carlo Simancas - Inocente Castillo
 Flavia Gleske - Dínorah González
 Gigi Zanchetta - Mariela Campos de Gamboa
 Roberto Messuti - Cayo Castillo Rodríguez
 Rosmeri Marval - Kimberly Castillo Rodríguez
 Estefanía López - Gabriela "Gaby" Gamboa Campos
 Arán de las Casas - Héctor Zubizarrieta
 Raquel Yánez - Nieves Pérez
 Carlota Sosa - Marbelis Rodríguez de Castillo "La Santa"
 Beatriz Valdés - Guillermina López
 Virginia Urdaneta - Mercedes "Mercedita" Rodríguez
 Aura Rivas - Gumercinda López
 María Cristina Lozada - Eduvigis Martínez
 Judith Vásquez - Luz Moncada † (Es asesinada por Marbelis)
 Juan Carlos Gardié - Jesús "Chúo" González (El maracucho)
 Alejandro Mata - Remberto Pérez
 Pedro Durán - Padre Efraín
 Yuvanna Montalvo - Mayerling Torres de Bracho "La perica"
 María Antonieta Duque - Gloria Zamora
 Erick Ronsó - Jefferson José Bracho
 Alexander Da Silva - Remigio Pérez
 Anthony Lo Russo - Pablo
 Gabriela Santeliz - Andreína
 Absalón de los Ríos - Constantino "Tino" Durán
 Michelle Taurel - Ligia Elena Sarría
 Beba Rojas - La peor es nada Ever Bastidas - Alberto José Gamboa Campos
 Hernán Iturbe - Joya Uribe
 Franco Purroy - Brad Pitt Sarría

Actuaciones Especiales
 Elba Escobar - La bruja del maleficio
 Claudia La Gatta - Liseth
 Nelson Farías - Tommy
 Deises Heras - Mamá de Ligia Elena
 Miguel Augusto Rodríguez - Eulogio Parra
 Carlos Pacheco - Enemecio Sánchez † (Es asesinado por Marbelis)
 Mariana Álvarez - Sunny Arrieta
 Hecham Aljad - Fernando
 Alejandra Machado - Lucía Marañón
 Carla Lobo - Jueza de Gamboa
 Juan Pablo Romero - Doctor de Nieves
 Laura Maldonado - Rubí
 Eva Blanco - Doña Facunda Marañón
 Samuel Rivero - Jefe de la policía
 José Gabriel Madonia -  Augusto "Guto" Vázco
 Viviana Ramos - La Nueva 1° de Gamboa
 Lilver Tovar - Yesenia (Presa junto a Marbelis)
 Elaiza Gil - La nueva 3° de Gamboa
 Verónica Falcón - Esperanza Castillo López
 Andreína Castro - La Nueva 2° de Gamboa
 Josué Villaé - Ángel
 Daniel Mendéz
 Danny Valdivieso
 Dorian Laya

Temas musicales
 Blanco y negro - Malú - (Tema principal)
 Alma y corazón - Keiser - (Tema de Kimberly y Alberto José)
 Creyendo en el amor - Mireya Pereira - (Tema de Mariela y José Alberto)
 Paroxismo - Guaco - (Tema de Guillermina y Chúo)

Premios y nominaciones

Premios Inter 2013

Referencias

Enlaces externos
 Promo de ¡Valgame Dios!
 Página web de la telenovela
 Página oficial de la telenovela en Facebook
 @ValgameDiosVV - Cuenta Oficial de la telenovela en Twitter

Telenovelas de 2012
Telenovelas de Venevisión
Telenovelas de Venezuela
Telenovelas en español

Válgame Dios


Luo Yixiu (kinesisk: 罗一秀, pinyin: Luó Yīxiù; født 1889, død 1910) var Mao Zedongs første kone, fra 1907 til hun døde i 1910. Hun var fra byen Shaoshan i Hunan-provinsen i Kina.

Deres ægteskab var arrangeret, men Mao (der var 14 år) var for ambitiøs til at slå sig ned med et normalt liv som bonde og familiefar. Han insisterede på at forlade området for at videreføre sine studier. Ægteskabet blev brudt, og i mere end 10 år blev brudens identitet holdt hemmelig for at spare hennes familie for skammen. Mao godkendte aldrig dette ægteskab formelt. Yixiu døde dagen efter det kinesiske nytår af dysenteri.

Personer fra Kina
Mao Zedong

Luo Yixiu


Paralbara este un gen de insecte lepidoptere din familia Drepanidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Paralbara

Paralbara


La muraille de Ston (    ) sont une série de murs défensifs en pierre, à l'origine de plus de  de long, qui entoure  la ville de Ston, en Dalmatie, partie de la République de Raguse, actuelle Dubrovnik, dans ce qui est aujourd'hui le sud de la Croatie . Sa construction a commencé en 1358. Sur la porte de la muraille ( ) figure une inscription latine qui date de 1506. Cette muraille est l'un des systèmes de fortification les plus anciens au monde.
La muraille de Ston est connue sous le nom de Grande Muraille européenne de Chine .
En 2005, le site a rejoint la liste du patrimoine mondial de l'Unesco

Construction
Bien qu'elle soit protégée par des remparts massifs, la République de Raguse a utilisé Pelješac pour y construire une autre ligne de défense ainsi une muraille a été construite de Ston à Mali Ston. Tout au long de l'ère de la République, les murs ont été entretenus et rénovés régulièrement pour protéger les  salines qui ont contribué à la richesse de Dubrovnik.

Les travaux de démolition ont commencé  après la chute de la République. Les autorités autrichiennes ont utilisé des matériaux du mur pour construire des écoles et des bâtiments, ainsi qu'un arc de triomphe à l'occasion de la visite de l'empereur d'Autriche en 1884. Le mur autour de Mali Ston a été démoli sous prétexte qu'il nuisait à la santé de la population. La démolition a été interrompue après la Seconde Guerre mondiale.

Disposition

La muraille, aujourd'hui longue , relie Ston à Mali Ston, et a la forme d'un pentagone irrégulier. Elle fut achevée avec  ses 40 tours (dont 20 ont survécu) et ses 5 forteresses au . À l'intérieur de la muraille , trois rues ont été tracées du nord au sud et trois autres d'est en ouest formant quinze blocs égaux composés chacun de 10 maisons. Les  bâtiments résidentiels sont disposés autour des bords. Parmi les édifices marquants figure la chancellerie gothique de la République et le palais épiscopal.

Les rues principales mesurent  de large (sauf la rue sud qui fait  de large) et les rues secondaires  de large. L'entrée de la  ville se faisait par deux portes : la porte du champ ( Poljska vrata ) qui date de 1506 comporte une inscription latine. Les centres du système défensif sont la forteresse Veliki kaštio à Ston, Koruna à Mali Ston et la forteresse sur la colline de Podzvizd (224 m). Les architectes qui ont travaillé sur le projet  sont Michelozzo, Bernardino Gatti de Parme et Giorgio da Sebenico (Juraj Dalmatinac).

Anecdotes
Ian Plummer (USA) détient le record du monde de course la plus rapide sur le mur reliant Ston à Mali Ston. Le record a été établi le  et le record féminin par Cora Taylor (Royaume-Uni) le .
Le 16 août 2022 , Fabien P. a rempli son objectif personnel en parcourant la muraille en un temps record.

Articles connexes
 Ston
 Murs de Dubrovnik
 Liste des châteaux croates
 Liste du patrimoine mondial en Croatie

Notes et références

Liens externes
 Ston - Guide de Dubrovnik

Architecture militaire
Histoire de la Croatie
République de Raguse

Muraille de Ston


Ghost Whisperer, dünyada tamamlayamadıkları işleri olduğu için boyutumuzu terk edememiş ruhları görüp onlarla iletişim kurma yeteneğine sahip olan Melinda Gordon'ın başından geçenleri anlatan bir CNBC-e dizisidir.

Melinda babaannesi sayesinde çok küçük bir yaşta yeteneğini keşfetmiş ve babaannesinin dünyevi ruhlara yardım etme özelliğini almıştır. Bu ruhlar genellikle dünyada yarım bıraktığı bir işi olan ve öldüğünün farkına varamayacak kadar erken ölmüş ruhlardır. Çoğu zararsızdır ve Melinda'dan yardım isteyenler genellikle aileleri için yardım ister. Melinda'nın gizli gücünü yakın arkadaşı ve iş ortağı ile eşi ve ruhların aileleri dışında kimse bilmemektedir.Melinda rolünü Jennifer Lowe Hewitt oynamaktadır. Melinda, Jim Clancy adlı bir sağlık görevlisiyle evlenir ve en iyi arkadaşı Andrea Moreno ile "Same As It Never Was" (Hiçbir zaman olmadığının aynısı) adlı bir antika dükkânı açar. Fakat yeni taşındığı bu şehirde de onu bekleyen birçok "dünyevî ruh" vardır...
Fakat Andrea bir trafik kazasında hayatını kaybedince her şey değişir. Delia Melinda ile çalışmaya başlar artık hiçbir şey aynı değildir.

Bölümler

İzlenme oranı

Ödüller

Kazandıkları
Saturn Ödülü
Jennifer Love Hewitt TV Dizilerinde En iyi Aktris, 2007

Uluslararası yayını

Dış bağlantılar
 İMDB / Ghost Whisperer

Kaynakça

2005'te başlayan Amerika Birleşik Devletleri televizyon dizileri
Amerika Birleşik Devletleri dramatik televizyon dizileri
Korku televizyon dizileri
Fantastik televizyon dizileri

Ghost Whisperer


Be thou my vision (en irlandais Rop tú mo baile ou Rob tú mo bhoilene) est une hymne chrétienne d'origine irlandaise. Son texte est inspiré d'un poème attribué au poète médiéval Dallan Forgaill, dont la traduction anglaise la plus connue a été réalisée en 1905 par Mary Elizabeth Byrne et mise en vers en 1912 par Eleanor Hull.

La musique de cette hymne est tirée d'un Noël traditionnel irlandais nommé Slane.

Histoire
Le texte de Be thou my vision est attribué au moine et poète du Haut Moyen Âge Dallan Forgaill. Il est traduit en anglais en 1905 par Mary Elizabeth Byrne et publié dans le journal Erin. Sept ans plus tard, en 1912, Eleanor Hull adapte le texte en vers.

Texte

Musique

Notes et références

Cantique ou hymne
Chanson du XXe siècle
Chanson interprétée par Van Morrison

Be thou my vision


2. ŽNL Splitsko-dalmatinska u sezoni 2014./15. je predstavljala drugi stupanj županijske lige u Splitsko-dalmatinskoj županiji, te ligu petog ranga hrvatskog nogometnog prvenstva. Sudjelovalo je osam klubova, a prvak je bio Glavice.

Sustav natjecanja
Osam klubova je igralo četverokružnim liga-sustavom (28 kola).

Ljestvica

Rezultatska križaljka

Povezani članci
 2. ŽNL Splitsko-dalmatinska
 1. ŽNL Splitsko-dalmatinska 2014./15.

Vanjske poveznice
 Nogometni savez Županije Splitsko-dalmatinske

Izvori

2014-15
Splitsko-dalmatinska-2

2. ŽNL Splitsko-dalmatinska 2014./15.


El Bundeskartellamt es la autoridad alemana responsable de la regulación de la competencia y de los derechos de los consumidores. Establecido en 1958, forma parte del Ministerio Federal de Economía y Tecnología del Gobierno federal de Alemania. La oficina tiene su sede en Bonn, en el estado de Renania del Norte-Westfalia desde 1999 y está presidido por Andreas Mundt.

Véase también
Anexo:Autoridades de competencia

Tribunales de defensa de la competencia
Agencias de protección al consumidor
Autoridades de competencia

Bundeskartellamt


Kuppendorf steht für folgende Orte:
Kuppendorf (Kirchdorf), ein Ortsteil von Kirchdorf, Landkreis Diepholz, Niedersachsen
Ighiu (dt.: Kuppendorf), Kreis Alba, Siebenbürgen, Rumänien
Ighiu (Harghita) (dt.: Kuppendorf), Kreis Harghita, Siebenbürgen, Rumänien

Kuppendorf


Luigi Di Maio ()  un om politic italian, lider politic al Mișcării Cinci Stele din 2017 și din 2018 viceprim-ministru, ministrul muncii și al justiției sociale și al dezvoltării economice în Guvernul Italiei.

Din 2013 până în 2018 a fost vicepreședintele Camerei Deputaților din Italia.

Note

Nașteri în 1986
Politicieni italieni
Miniștri italieni
Deputați italieni
Romano-catolici italieni

Luigi Di Maio


O distrito de Pčinja (, ) é um dos nove distritos administrativos do meridional e oriental da Sérvia.

Abrange a parte sul da Sérvia, fazendo fronteira com a República do Kosovo, juntamente com a Bulgária e a Macedônia do Norte. Seu centro administrativo é a cidade de Vranje.

Segundo o censo de 2022, o distrito tem uma população de 197.765 habitantes.

A vila Vranjska Banja está localizada nesta região, e possuí um spa, que leva seu nome, com águas minerais termais usadas para o tratamento de diversas enfermidades.

Municípios
O distrito de Pčinja abrange os municípios de:

 Vladicin Han
 Surdulica
 Bosilegrado
 Trgovište
 Vranje
 Bujanovac
 Presévo

Cultura e História
A tribo peônia dos Agrianians ocupou e governou a região na antiguidade.

Os monumentos histórico-culturais de Pčinja datam de mais de cinco séculos atrás. A fortaleza militar mais antiga, a Fortaleza de Marko, foi estabelecida no século XIII. As antigas banheiras de banho públicas turcas, do século XVI, e a Casa do Pasha, de 1765, na qual uma escola primária foi aberta em 1882, também são monumentos conhecidos do distrito.

Em 2001, a insurgência no vale de Presevo chegou aos municípios de maioria albanesa de Preševo e Bujanovac. Além disso, surgiram relatos, em 2006, de que o município de Trgovište, com maioria sérvia, havia ameaçado se juntar a Macedônia do Norte, alegando dificuldades econômicas e uma população em declínio como queixas contra o governo da Sérvia.

Dados demográficos

Composição Étnica

Veja também

 Divisões administrativas da Sérvia
 Distritos da Sérvia

 Nota: Todo o material oficial feito pelo Governo da Sérvia é público por lei. As informações foram retiradas do site oficial.

Referências

Ligações Externas

!CS1 sérvio-fontes em língua (sr)
!Artigos com coordenadas no Wikidata
Distritos da Sérvia

Pčinja (distrito)


Pjevajte s nama (eng. Sing) je računalno-animirani film iz 2016. godine animacijskoga studija Illumination Entertainment. Redatelj filma je Garth Jennings, a glasove u originalnoj verziji posudili su između ostalih i Matthew McConaughey, Reese Witherspoon, Seth MacFarlane, Scarlett Johansson, John C. Reilly, Tori Kelly, Taron Egerton i Nick Kroll. Producenti su Chris Meledandri i Janet Healy, a film je distribuirao Universal Pictures.

Film je zaradio 634 milijuna dolara diljem svijeta. Recenzije i kritike su bile izuzetno pozitivne pohvaljujući osobito inovativnu animaciju i duhovitost scenarija.

Film je dobio i nastavke. Pjevajte s nama 2 bila je uspješnija od prvog izvornog filma.

Radnja
Koala Buster je ravnatelj kazališta koje proživljava teško razdoblje. Kako bi oživio kazalište koje je u potpunosti zapušteno, organizira natjecanje u pjevanju, a pobjednika očekuje velika novčana nagrada. Među svim natjecateljima posebno se istakne pet neobičnih likova: umišljeni miš koji je ujedno i ovisnik o kocki, plašljiva slonica koja ima strah od javnih nastupa, mama svinja koju doma čeka 25 praščića, mladi gorila koji želi skupiti novce kako bi oslobodio tatu iz zatvora te punk-rock dikobrazica koja želi pjevati sama, a ne u bendu.

Glavne uloge
 Matthew McConaughey - Buster Moon
 Reese Witherspoon - Rosita
 Seth MacFarlane - Mike
 Scarlett Johansson - Ash
 John C. Reilly - Eddie Noodleman
 Taron Egerton - Johnny
 Tori Kelly - Meena
 Jennifer Saunders - Nana Noodleman
 Jennifer Hudson - Young Nana
 Garth Jennings - Miss Crawly
 Peter Serafinowicz - Big Daddy
 Nick Kroll - Gunter
 Beck Bennett - Lance
 Jay Pharoah - Meena
 Nick Offerman - Norman
 Leslie Jones - Meena's mother
 Rhea Perlman - Judith
 Laraine Newman - Meena's Grandmother
 Adam Buxton - Stan
 Brad Morris - Baboon
 Bill Farmer - Bob

Hrvatska sinkronizacija

Ostali glasovi
 Davor Svedružić
 Boris Barberić
 Mima Karaula
 Božidar Peričić
 Ivan Šatalić
 Dragan Peka
 Martina Kapitan Bregović
 Asim Ugljen
 Robert Ugrina
 Dijana Vidušin
 Sunčica Novačić
 Sara Spinčić
 Nancy Abdel Sakhi
 Ines Ivanjek

Sinkronizacija
 Sinkronizacija: Duplicato Media d.o.o.
 Redatelj dijaloga: Tomislav Rukavina
 Prijevod i adaptacija: Davor Slamnig

Unutarnje poveznice
 Illumination Entertainment
 Universal Pictures

Vanjske poveznice

Američki animirani filmovi 2010-ih

Pjevajte s nama


Bousin steht für

 Bousín, Gemeinde im Okres Prostějov, Tschechien
 Boušín, Ortschaft in der Gemeinde Slatina nad Úpou, Okres Náchod, Tschechien

Bousin


Mihail Gașpar (n. 12 ianuarie 1881, Gătaia – d. 1929, Timișoara) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Născut la 12 ianuarie 1881, Mihail Gașpar a urmat studiile la Institutul Teologic din Caransebeș după care va fi sfințit diacon la biserica ortodoxă din același oraș, ocupându-se între timp și de redacția revistei Drapelul. Pentru atitudinea afișată în articolele sale publicate în cadrul acestei reviste, în 1907 a fost condamnat la zece luni de închisoare pentru delict de presă și a fost închis la Seghedin. A decedat la Timișoara la 27 noiembrie 1929, fiind înhumat la Bocșa.

Activitatea politică
A fost numit delegat de drept al protopopiatului Bocșa Montană, județul Caraș-Severin la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia de la 1 decembrie 1918. În anul 1926 a fost ales conducător al organizației județene a P.N.Ț. și deputat în Parlamentul României.

Decorații
Pentru meritele sale, Mihail Gașpar a fost investit comandor al ordinului Steaua României și a fost deținător al Coroanei României.

Activitate științifică
În cursul vieții sale a publicat lucrările În vraja trecutului (1909), Altare dărâmate (1908), Din vremuri de mărire (1909) și romanul Românii din Potlogi.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1881
Decese în 1929
Preoți români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Publiciști români

Mihail Gașpar


Moje 3 var en serbisk musikgruppe. De repræsenterede Serbien i Eurovision Song Contest 2013 med sangen "Ljubav je svuda"

Musikgrupper fra Serbien
Serbiens Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2013

Moje 3


اللغة البراهوية (براہوی\براهوئی') من اللغات الدرافيدية يتحدث بها أكثر من 4,575,000 من شعب البراهوي ذوي الاصول الدارفيدية في مدن وأرياف مناطق قلات، خضدار، مستونك، أواران وباقي أنحاء بلوشستان الشرقية كم يتحدثها قلة في بلوشستان الغربية المحتلة من إيران والمناطق البلوشية في محافظات نيمروز وهلمند جنوبي إفغانستان

تعداد الناطقين بالبراهوية

أصول اشتقاق معجم البراهوية

مراجع

وصلات خارجية
 ترجمة القرآن بالبراهوئية

بلوشستان
لغات أفغانستان
لغات العراق
لغات إلصاقية
لغات إيران
لغات باكستان
لغات بلوشستان (باكستان)
لغات تركمانستان
لغات درافيدية
لغات قطر
لغات مهددة بالانقراض

اللغة البراهوية


Ivana Daniela Santilli  is a Canadian R&B singer and multi-instrumentalist, who has recorded as a solo artist and as a member of the 1990s R&B/pop trio Bass is Base.

Early life and career
Santilli was born to an Italian father and a French-Canadian mother. Santilli's earliest performances began at age 9 playing trumpet for her father's Italian wedding band in Toronto.  Ivana is also fluent in both Italian and French.

Career
During her schooling, she hooked up with her first band, Bass is Base, a band which gained national attention. The trio's funk and soul fusion garnered them a number of Juno, CMVA, and MMVA awards, and they released two albums with A&M/Polygram & Island Records in the U.S.

Bass is Base broke up, and Santilli asked to be released from her contract with A&M records. She wrote and recorded 10 new songs as a solo artist within a month of the breakup. She then began working as a session musician (keyboards, Back up vocals) with various bands:  Soul Attorneys, Women Ah Run Tings, Punjabi by Nature, Holly McNarland.

Santilli began a solo career in 1999. She performed in Toronto at The Bamboo Club in March, and released her album Brown in April. That year she performed in Hamilton as part of Showcase '99.

The album Brown sold very well, outselling some major label releases. The album included soul and bossa nova, as well as drum 'n bass ("Sun + Moon = Tomorrow"), and featured Santilli's vocals, keys, and trumpet.  The album led to a Juno nomination in 2000 as best new solo artist, and also featured '"If Ever I Fall", a duet with singer Glenn Lewis during his early career.

Santilli toured across North America, including a performance at the 1999 Stardust Picnic festival at Historic Fort York, Toronto. She played live with James Brown, Tito Puente, Barenaked Ladies, De La Soul, Jamiroquai, Brand New Heavies, The Fugees, Jann Arden, Maceo Parker, Sylk130, Bahamadia, Pharcyde, and The Roots. One of her three performances during the Montreal Jazz Festival was the subject of a one-hour Bravo! television special. Peer publishing signed her as a writer in the fall of 2000.

In August 2004, she released her second album, Corduroy Boogie, which included the singles, "Deserve", "Superstar" and "What Matters". The video version of "What Matters" appears on a various artists compilation entitled Required Listening. This album featured collaborations with James Poyser, King Britt, Dwele, Dego (4Hero), Kaidi Tatham (Bugz In The Attic), soul legend Omar, Stuart Matthewman (Sade, Maxwell, Sweetback). She then became heavily involved as a keyboardist in remix collaborations for Jazzanova, King Britt, Scuba, Vikter Duplaix, Steven Spacek, All Saints, Appleton: "Don't Worry", Rosey (Def Jam), Roy Ayers, Larry Gold. After touring Japan (blue note), and Europe, in New York, she appeared as an instrumentalist on various soundtrack recordings for film. Her third album TO.NY was released in June, 2008 with the singles "Whateva U Want" and "Been Thru This" which reached #91 on the Canadian Hot 100.

Santilli signed to CP Records and released her fourth studio album, Santilli in June, 2010. The first single is "Your Girl Tonight" and the second single is "Letting Go". Three of the songs on Santilli are new compositions & recordings, 3 are remixes, while the remaining 6 were remastered from TO.NY. An amalgamation of song collaborations with Nasri Atweh, Adam Messinger, Belly, DaHeala, Ethan White

Ivana's 5th studio album entitled  Late Night Light was pre-released on February 13, 2015 and released digitally worldwide on March 10, 2015. It features collaborations with Mike Lindup, Eon Sinclair, Stuart Matthewman.

Santilli began doing Voice Over work in 2015 and has done commercials for Bank of Montreal, Marshall's, WestJet.

Currently she is composing for film. The most recent film score for an indie short art film is set was released in fall of 2021.

Discography

Albums
 April 1999: Brown (Brown Recordings)
 August 2004: Corduroy Boogie (Brown Recordings)
 June 2008: TO.NY (Brown Recordings) review
 June 2010: Santilli (CP Records)
 March 2015: Late Night Light (Brown Recordings)

Singles

References

External links
 Official website
 CTV eTalk interview
 Ivana Santilli at Jam!/Canoe

Canadian contemporary R&B singers
Canadian people of Italian descent
Franco-Ontarian people
Living people
Singers from Toronto
Santilli, Ivana
1975 births
20th-century Canadian women singers
21st-century Canadian women singers

Ivana Santilli


Sveučilište u Craiovi (lat. Universitas Craiovensis, rum. Universitatea din Craiova)
CS Universitatea Craiova
FC U Craiova 1948

Universitatea Craiova


(36888) Škrabal, denumire internațională (36888) Skrabal, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
36888 Škrabal este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Peter Kušnirák și Petr Pravec. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,14 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 3,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 36001-37000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

36888 Škrabal


79149 Kajigamori este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
79149 Kajigamori este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Geisei de Tsutomu Seki. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,28 ua, o excentricitate de 0,23 și o înclinație de 1,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 79001-80000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

79149 Kajigamori


An Pennisetum pedicellatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Bernhard von Trinius. An Pennisetum pedicellatum in nahilalakip ha genus nga Pennisetum, ngan familia nga Poaceae. Nag-uusahan nga subspecies: P. p. unispiculum.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pennisetum

Pennisetum pedicellatum


A North Carolina Wing Civil Air Patrol (NCWG) é uma das 52 "alas" (50 estados, Porto Rico e Washington, D.C.) da "Civil Air Patrol" (a força auxiliar oficial da Força Aérea dos Estados Unidos) no Estado do North Carolina. A sede da North Carolina Wing está localizada em Burlington, Carolina do Norte. A North Carolina Wing consiste em mais de 2.000 cadetes e membros adultos distribuídos em 30 locais espalhados por todo o Estado.

A ala de North Carolina é membro da Região do Atlântico Central da CAP juntamente com as alas dos seguintes Estados: Delaware, Maryland, National Capital, South Carolina, Virginia e West Virginia.

Histórico
A North Carolina Wing foi criada em 9 de dezembro de 1941 pelo governador J. Melville Broughton, e a ala realizou sua primeira reunião em 30 de dezembro daquele ano. No final de janeiro de 1942, a ala tinha aproximadamente 350 membros e mais de cem aeronaves. Durante a Segunda Guerra Mundial, a North Carolina Wing foi responsável por ajudar no combate a um incêndio florestal, lançando bombas de papel para simular ataques aéreos, conduzindo voos de avaliação durante exercícios de blackout e avistando U-boats na costa da Carolina do Norte.

Missão
A Civil Air Patrol (CAP) tem três missões: fornecer serviços de emergência; oferecer programas de cadetes para jovens; e fornecer educação aeroespacial para membros da CAP e para o público em geral.

Serviços de emergência
A CAP fornece ativamente serviços de emergência, incluindo operações de busca e salvamento e gestão de emergência, bem como auxilia na prestação de ajuda humanitária.

A CAP também fornece apoio à Força Aérea por meio da realização de transporte leve, suporte de comunicações e levantamentos de rotas de baixa altitude. A Civil Air Patrol também pode oferecer apoio a missões de combate às drogas.

Em maio de 2020, os membros da North Carolina Wing foram ativados para apoiar a resposta da Carolina do Norte à pandemia de COVID-19. Os membros da North Carolina Wing ocupavam dois depósitos de campo do Departamento de Gerenciamento de Emergências da Carolina do Norte, fornecendo suporte logístico e administrativo. Os membros também realizaram missões de transporte em apoio ao Departamento de Gerenciamento de Emergências da Carolina do Norte. Em 6 de maio de 2020, os membros da North Carolina Wing realizaram mais de 500 missões de transporte, totalizando mais de 40.000 milhas de viagens intra-estaduais. Em março de 2021, membros da North Carolina Wing forneceram suporte nos pontos de distribuição de vacinas.

Programas de cadetes
A CAP oferece programas de cadetes para jovens de 12 a 21 anos, que incluem educação aeroespacial, treinamento de liderança, preparo físico e liderança moral para cadetes.

Educação Aeroespacial
A CAP oferece educação aeroespacial para membros do CAP e para o público em geral. Cumprir o componente de educação da missão geral da CAP inclui treinar seus membros, oferecer workshops para jovens em todo o país por meio de escolas e fornecer educação por meio de eventos públicos de aviação.

Organização
A North Carolina Wing tem trinta esquadrões "composite", de membros seniores ou cadetes, bem como quatro aviadores seniores fretados no estado e atribuídos a um dos seis grupos. Existem também três esquadrões não padronizados (000, 001 e 999) diretamente ligados ao quartel-general da North Carolina Wing.

Aeronaves da North Carolina Wing
A North Carolina Wing tem dez aeronaves baseadas no Estado. Eles são mantidos em estado de prontidão para responder às missões dos serviços de emergência e são posicionados de acordo com a necessidade e disponibilidade dos pilotos. A manutenção principal da aeronave é realizada centralmente no Aeroporto de Sanford (TTA), enquanto a manutenção secundária e os reparos são realizados nos locais de base, conforme necessário. As aeronaves também são utilizadas para fornecer voos de orientação a cadetes e desenvolver proficiência e treinamento de pilotos da CAP.

Ver também
 First Air Force
 Civil Air Patrol
 North Carolina Air National Guard
 North Carolina State Defense Militia
 História da Civil Air Patrol

Ligações externas

 Civil Air Patrol Newsroom
 Civil Air Patrol Official Website

Organizações dos Estados Unidos
Educação e treinamento militar
Força Aérea dos Estados Unidos
Ajuda humanitária

North Carolina Wing Civil Air Patrol


Gunnar Jónsson er íslenskur leikari þekktastur fyrir leik sinn í þremur Fóstbræðraseríum (1999-2001). Fleiri fræg hlutverk eru Fúsi (2015), Næturvaktin (2007), Opinberun Hannesar (2003), Bjarnfreðarson (2010) og Ástrópía (2007).

Tenglar
Gunnar Jónsson á IMDb
Gunnar Jónsson á Kvikmyndavefnum

Íslenskir leikarar

Gunnar Jónsson (leikari)


USS Winjah (CVE-54) (originally AVG-54, later ACV-54), was a  of the United States Navy, leased to the Royal Navy during World War II.

Winjah was laid down on 5 June 1943 at Tacoma, Washington, by Seattle-Tacoma Shipbuilding. She was assigned to the United Kingdom under lend-lease on 23 June; she was redesignated CVE-54 on 15 July; launched on 22 November; and delivered to the British on 18 February 1944. From March to August 1945 she was part of the British Pacific Fleet attached to the 30th Aircraft Carrier Squadron.

Renamed HMS Reaper (D82), the carrier operated in the Royal Navy for the duration of World War II. After arriving at Norfolk, Virginia, on 13 May 1946, Reaper was decommissioned on 20 May and returned to the United States Government. Authorized for disposal on 14 June, Winjah was struck from the Navy Registry on 8 July and sold to the Waterman Steamship Company of Mobile, Alabama, on 12 February 1947 as South Africa Star. She was scrapped in Japan in May 1967.

Just after World War II, Reaper was responsible for bringing from Cherbourg Harbour many examples of former German Luftwaffe aircraft captured by the American military's Operation Lusty over to North America, such as the sole examples of the Arado Ar 234 jet reconnaissance bomber, and the Heinkel He 219 night fighter, that exist in American aviation museums in the 21st century. The aircraft arrived by air from Germany to Querqueville Airfield which is under a kilometer away from Cherbourg.

Design and description
These ships were larger and had a greater aircraft capacity than all the preceding American built escort carriers. They were also all laid down as escort carriers and not converted merchant ships. All the ships had a complement of 646 men and an overall length of , a beam of  and a draught of . Propulsion was provided by two boilers and a steam turbine connected to one shaft, giving 9,350 shaft horsepower (SHP), which could propel the ship at .

Aircraft facilities were a small combined bridge/flight control on the starboard side, two aircraft lifts  by , one aircraft catapult and nine arrestor wires. Aircraft could be housed in the  by  hangar below the flight deck. Her armament comprised: two 4"/50, 5"/38 or 5"/51 Dual Purpose guns in single mounts, sixteen 40 mm Bofors anti-aircraft guns in twin mounts and twenty 20 mm Oerlikon anti-aircraft cannons in single mounts. The ship had a maximum aircraft capacity of twenty-four aircraft which could be a mixture of Grumman Martlets, Vought F4U Corsairs or Hawker Sea Hurricane fighter aircraft and Fairey Swordfish or Grumman Avenger anti-submarine torpedo bombers.

Notes

References

Ruler-class escort carriers
Ships built in Tacoma, Washington
World War II aircraft carriers of the United Kingdom
1943 ships

HMS Reaper (D82)


Bell AH-1Z Viper dvomotorni je jurišni helikopter zasnovan na modelu AH-1W SuperCobra. Dizajnirao ga je i proizveo američki proizvođač zrakoplova Bell Helicopter. Budući da je jedan od najnovijih članova obitelji Bell Huey, naziva se i Zulu Cobra, na temelju vojnog fonetskog izgovora njegove slovne oznake.

Helikopter AH-1Z razvijen je tijekom 1990-ih i 2000-ih kao dio programa nadogradnje H-1 za Zbor marinaca Sjedinjenih Država (USMC).  U osnovi je nastao modernizacijom postojećih AH-1W, a izvorno je trebao biti program obnove starih letjelica, ali su naknadno napravljene narudžbe za potpuno nove helikoptere. AH-1Z i pomoćni helikopter Bell UH-1Y Venom dijele zajedničku stražnju granu, motore, sustav rotora, pogon, arhitekturu avionike, softver, kontrole i zaslone s više od 84 % identičnih komponenti. Nadalje, AH-1Z ima kompozitni glavni rotorski sustav s četiri lopatice bez ležaja, poboljšan prijenos i nov sustav za nišanjenje. Dana 8. prosinca 2000. AH-1Z izveo je svoj prvi let; početna proizvodnja manjeg broja letjelica pokrenuta je u listopadu 2003.

Dana 30. rujna 2010. USMC je objavio da je AH-1Z postigao borbenu spremnost; u potpunosti je zamijenio prethodnu AH-1W Super Cobru tijekom listopada 2020. Od prvog predstavljanja, USMC je razvijao nadogradnje kao što su dodavanje podatkovne veze Link 16 i opremanje projektilima zrak-zemlja AGM-179A (JAGM). Osim toga, za AH-1Z traženi su brojni izvozni kupci, a on se redovito natjecao s Boeing AH-64 Apacheom za narudžbe. Prvi izvozni kupac bilo je Kraljevsko ratno zrakoplovstvo Bahreina. Helikopter je naručilo i češko zrakoplovstvo. U jednom je trenutku Pakistan trebao imati svoje AH-1Z, ali su isporuke bile blokirane zbog političkih razloga.

Dizajn
Bell AH-1Z Viper je jurišni helikopter proizišao iz starijeg Bell AH-1 SuperCobra. U usporedbi s prethodnikom uključuje poboljšanja poput nove tehnologije rotora, unaprijeđene vojne avionike, ažuriranih sustava oružja i elektrooptičke senzore u integriranoj platformi za oružje. Između ostalih prednosti koje pružaju ove promjene, poboljšana je sposobnost preživljavanja, a helikopter može locirati mete na većim udaljenostima te ih napasti pomoću preciznog oružja. Konstrukcija je značajno redizajnirana kako bi se povećala otpornost na udare; mjere uključuju stajni trap koji apsorbira energiju, samobrtvene spremnike goriva, sjedala otporna na udare s disipacijom energije, a pristup smanjivanja mase primijenjen je na mnoge glavne komponente. Aktivni sustavi uključuju raspršivače protumjera, radarsko upozorenje, upozorenje o nadolazećim projektilima i sustave upozorenja o neprijateljskoj  laserskoj zraci za ciljanje na trupu.

AH-1Z je opremljen rotorskim sustavom bez ležaja i zglobova koji ima 75 % manje dijelova od zglobnih sustava s četiri lopatice. Lopatice rotora napravljene su od kompozita, što im daje povećanu sposobnost preživljavanja u slučaju pogotka; rotor je opremljen poluautomatskim sustavom sklapanja što omogućuje učinkovitije skladištenje AH-1Z na amfibijskim jurišnim brodovima i drugim prijevoznim sredstvima. Uloženi su napori kako bi se maksimizirala mogućnost održavanja i minimizirala potreba za održavanjem; u usporedbi sa SuperCobra, eliminirane su brojne zadaće za održavanje, stvoreni su interaktivni elektronički tehnički priručnici, potrebno je skladištiti manje rezervnih dijelova, a pristupačnost je također poboljšana. Nadalje, prisutni su različiti senzori za otkrivanje kvarova kako bi se olakšalo održavanje na temelju stanja.

AH-1Z je opremljen parom redizajniranih odrezanih krila koja su znatno duža od onih kod prethodne SuperCobre. Svako od njih ima dodatnu stanicu na vrhu krila za projektil kao što je AIM-9 Sidewinder. Svako krilo ima dvije druge stanice za raketne kapsule Hydra 70 od 70 mm ili četverostruke lansere projektila AGM-114 Hellfire. Radar za upravljanje paljbom AN/APG-78 Longbow također se može montirati na stanicu na vrhu krila. I druga se oprema za misije može montirati na ove stanice, uključujući vanjske pomoćne spremnike goriva od 77 i 100 galona, noćne rasvjetne baklje LUU-2A/B i brojne vrste streljiva za vježbanje. Ispod nosa AH-1Z nalazi se kupola A/A49E-7 opremljena trocijevnim rotirajućim topom M197 od 20 mm, ovo oružje ima veću brzinu i ravniju putanju od prethodnika; također je kompatibilan s mecima zrak-zrak serije M50.Kokpit AH-1Z dizajniran je tako da oba člana posade imaju gotovo iste kontrole; može se jednako lako letjeti s prednjeg i stražnjeg sjedala. Dizajn uključuje bočne palice tipa Hands on Collective and Stick (HOCAS), koje omogućuju pilotu izvršavanje mnogih funkcija bez pomicanja ruku s kontrola leta. Oba mjesta za posadu opremljena su parom 8×6-inčnih višenamjenskih zaslona s tekućim kristalima (LCD) i jednim 4,2×4,2-inčnim dvofunkcionalnim LCD-om. AH-1Z ima integrirani sustav avionike koji je razvio Northrop Grumman; sustav uključuje dva misijska računala i sustav automatske kontrole leta. Komunikacijski paket kombinira integrirani radio američke mornarice RT-1824, UHF/VHF, COMSEC i modem u jednu jedinicu. Navigacijski paket uključuje ugrađeni GPS inercijski navigacijski sustav, digitalni sustav karata i Meggittov podsustav zračnih podataka za male brzine, koji omogućuje isporuku oružja tijekom lebdenja.

Članovi posade opremljeni su sustavom nišana i prikaza na kacigi Thales "Top Owl". Ovaj zaslon ima mogućnosti za rad i danju i noću te binokularni zaslon s vidnim poljem od 40°; njegova projekcija za vizor daje sliku infracrvene (forward looking infrared, FLIR) ili video video kamere. Nadalje, od samog je početka dizajniran za nadogradnje tijekom rada. Sustav nišanjenja (target sight system, TSS) proizvođača Lockheed Martin uključuje treću generaciju FLIR-senzora koji omogućuje uočavanje i identifikaciju cilja danju, noću i u nepovoljnim vremenskim uvjetima. To je za razliku od radara pasivni senzor,  pa ga se ne može pratiti. TSS ima različite načine prikaza i može pratiti pomoću FLIR-a ili putem TV-a. Isti sustav također se koristi na KC-130J Harvest HAWK.

Značajke (AH-1Z)
Podatci su iz publikacija Bell Specifications; The International Directory of Military Aircraft, 2002–2003; Modern Battlefield Warplanes.
 Posada: dva člana – pilot i kopilot/streljač (CPG)
 Duljina: 17,75 m
 Visina: 4,37 m
 Prazna masa: 5579 kg
 Maksimalna masa pri polijetanju: 8390 kg
 Pogon: 2 × General Electric T700-GE-401C, svaki od 1800 ks (1300 kW)
 Promjer glavnog rotora: 15 m
 Površina glavnog rotora: 168 m2 glavni i repni rotor s 4 lopatice

Performanse

 Brzina krstarenja:  300 km/h
 Domet: 370 nm (690 km)
 Borbeni domet: 125 nm (232 km) s 1100 kg tereta
 Najveća visina leta: 6100 m
 Brzina uspona: 14,2 m/s

Naoružanje

 Top: 1 × 20 mm M197 trocijevni rotacijski top u kupoli A/A49E-7 (kapacitet 750 metaka)
 Čvrste točke: ukupno 6 stanica na odrezanim krilima s kapacitetom od 2615 kg
 Rakete: 70 mm rakete Hydra 70 (nevođene) ili APKWS II (navođene) – postavljene u lansere LAU-68C/A (7 hitaca) ili LAU-61D/A (19 metaka); do 76 nevođenih ili 38 vođenih raketa ukupno
 Projektili: AIM-9 Sidewinder rakete zrak-zrak – jedna postavljena na svakoj stanici na vrhu krila (ukupno dvije) ili AGM-114 Hellfire projektili zrak-zemlja – do 16 projektila montiranih u četiri lansera projektila M299 s 4 projektila, po dva na svakom krilu

Izvori

Američki jurišni helikopteri
AH-1Z Viper

Bell AH-1Z Viper


Hayo ist der Familienname folgender Personen:
 Bernhard Hayo (* 1951), deutscher Verleger und Musiker
 Johannes Hayo (* in Schottland, † 1590), Franziskaner
 Peter Hayo (* 1961), deutscher Komponist und Musikproduzent
 Thomas Hayo (* 1969), deutscher Art Director

Siehe auch:
 Hayoz

Hayo


TIMvision (anciennement Cubovision) est une société italienne opérant dans le domaine de la distribution en ligne de films, séries télévisées et autres programmes de divertissement. Fondé en 2009, le service est contrôlé et géré par Telecom Italia.

La visualisation du contenu nécessite un abonnement mensuel. L'offre s'étend à une série de contenus non inclus dans l'abonnement mensuel, qui peuvent être achetés et donc avec possibilité de les revisionner indéfiniment, ou en location où la vision n'est pas limitée en quantité, mais dans le temps.

Depuis 2020, TIMvision propose plus de  en streaming.

Prise en charge de l'appareil
Les appareils de cette liste incluent du matériel compatible pour le streaming TIMvision :
 Smartphones et tablettes Android
 Appareils de Android TV
 Apple: iPad, iPhone
 Microsoft: Windows 8, Windows 10
 Sony: certains disques Blu-ray, lecteurs CTV
 LG: Certains disques Blu-ray, lecteurs CTV
 Samsung: certains disques Blu-ray, lecteurs CTV

Histoire des logos

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 Telecom Italia
 Telecom Italia Mobile

Lien externe

Telecom Italia
Entreprise fondée en 2009

TIMvision


توماس هارفي  ، من مواليد 10 أكتوبر 1912 ، وتوفي بتاريخ 5 أبريل 2007. هو طبيب شرعي ولد في أمريكا اشتهر لتشريحه دماغ الفيزيائي ألبرت أينشتاين عام 1955

قطع دماغ اينشتاين لعدة قطع متساوية حوالي 40 قطعة وجرى اختبارين عليها من وكان سبب الاختبارين ان عالمين كانا يتبارزان على معرفة سر ذكاء اينشتاين فالأول كان يقول ان خلاياه العصبية سريعة جدا والثاني يقول ان سر ذكائه هو خياله

مراجع

وصلات خارجية
 Newspaper Obituary for Dr. Thomas Stoltz Harvey Died April 5, 2007
 Doctor kept Einstein's brain in jar 43 years
 The Whereabouts of Dr. Einstein's Brain
 Neuroscience for Kids - Einstein's Brain
 NY Times

أشخاص من لورانس (كانساس)
أشخاص من ويتشيتا
أطباء من لويفيل (كنتاكي)
مختصون أمريكيون في علم الأمراض
مواليد 1912
مواليد في لويفيل (كنتاكي)
وفيات 2007
وفيات في نيوجيرسي

توماس هارفي


Alþjóðaflugvöllur Yinchuan Hedong  (IATA: INC, ICAO: ZLIC) (kínverska: 银川河东国际机场; rómönskun: Yínchuān Hédōng Guójì Jīchǎng) er flughöfn Yinchuan höfuðborgar Ningxia sjálfstjórnarhéraðs í  Alþýðulýðveldinu Kína.

Flugvöllurinn er staðsettur um 25 kílómetra suðaustur af miðborg Yinchuan í bænum Linghe í Lingwu borg. Hann hefur þrjár farþegamiðstöðvar. Þetta er fremur lítill flugvöllur miðað við marga alþjóðaflugvelli Kína, en engu að síður er hann meginflughöfn sjálfstjórnarhéraðsins Ningxia. Nafn flugvallarins "Hedong" þýðir bókstaflega "Austur af ánni" og kemur frá staðsetningu hans austan við Gulafljót.

Flugvöllurinn sem tók til starfa árið 1997, hefur vaxið mjög hratt. Árið 2019 afgreiddi flugvöllurinn um 10.6 milljón farþega. og um 60.000 tonn af farmi.

Snarlest og strætisvagnar tengja flughöfnina við miðborg Yinchuan.

Flugfélögin Air China, China Eastern Airlines, China Southern Airlines, og Sichuan Airlines, eru umsvifamest á flugvellinum. Alls starfa þar 30 flugfélög.

Flugvöllurinn býður meira en 70 flugleiðir til innlendra og erlendra borga. Flestir áfangastaðir eru innan Kína, en einnig eru alþjóðaflug frá Yinchuan til Dúbaí, Singapúr, Osaka, Nha Trang, Kuala Lumpur, og fleiri staða.

Tölfræði

Tenglar

 Vefsíða Travel China Guide um Yinchuan Hedong flugvöllinn.. Almennar upplýsingar, kort af flugvellinum, samgöngur almenningsvagna á flugvöllinn o.fl.

Heimildir

Flugvellir í Kína

Yinchuan Hedong alþjóðaflugvöllurinn


American Psycho kan henvise til:

 American Psycho – roman af Bret Easton Ellis fra 1991

Film
 American Psycho (film) – fra 2000 baseret på romanen og instrueret af Mary Harron med Christian Bale i hovedrollen
 American Psycho 2 – film fra 2002, instrueret af Morgan J. Freeman

Musik
 American Psycho (album) – af The Misfits fra 1997
 American Psycho (soundtrack) – fra filmen i 2000
 American Beauty/American Psycho – album af Fall Out Boy fra 2015

Andet
 American Psycho (musical) – fra 2013, med musik og tekst af Duncan Sheik, baseret på romanen American Psycho

American Psycho (flertydig)