Hurricane Lenny was the strongest November Atlantic hurricane since the 1932 Cuba hurricane. It was the twelfth tropical storm, eighth hurricane, and record-breaking fifth Category 4 hurricane in the 1999 Atlantic hurricane season. Lenny formed on November 13 in the western Caribbean Sea at around 18:00 UTC and went on to form and maintain an unusual and unprecedented easterly track for its entire duration, which gave it the common nickname, "Wrong Way Lenny". It attained hurricane status south of Jamaica on November 15 and passed south of Hispaniola and Puerto Rico over the next few days. Lenny rapidly intensified over the northeastern Caribbean on November 17, attaining peak winds of  about  south of Saint Croix in the United States Virgin Islands. It gradually weakened while moving through the Leeward Islands, eventually dissipating on November 23 over the open Atlantic Ocean.

Before moving through the Lesser Antilles, Lenny produced rough surf that killed two people in northern Colombia. Strong winds and rainfall resulted in heavy crop damage in southeastern Puerto Rico. Despite the hurricane's passage near Saint Croix at peak intensity, damage on the small island was only described as "moderate", although there was widespread flooding and erosion. Damage in the United States territories totaled about $330 million. The highest precipitation total was  at the police station on the French side of Saint Martin. On the island, the hurricane killed three people and destroyed more than 200 properties. In nearby Antigua and Barbuda, the hurricane killed one person; torrential rainfall there contaminated the local water supply. Significant storm damage occurred as far south as Grenada, where high surf isolated towns from the capital city.

Meteorological history

Hurricane Lenny began as a low-pressure area that was first observed in the southwestern Caribbean Sea on November 8. It developed an area of convection but remained poorly defined for the next few days. Thunderstorms spread across the region, producing heavy rainfall in portions of Mexico and Central America. On November 13, the system became better organized; a Hurricane Hunters flight later that day discovered a surface circulation and winds of about . The data indicated the development of Tropical Depression Sixteen at 1800 UTC, about  south of the Cayman Islands. The depression's convection was fairly disorganized, and the National Hurricane Center (NHC) did not anticipate any strengthening for three days. For much of its existence, the tropical cyclone maintained a track from west to east across the Caribbean Sea, which was unprecedented in the Atlantic hurricane database, earning it the nicknames "Left-Hand Lenny" and "Wrong Way Lenny". The path resulted from its movement along the southern end of a trough over the western Atlantic Ocean.

After its formation, the depression gradually became better organized; the NHC upgraded it to Tropical Storm Lenny on November 14, based on reports from the Hurricane Hunters. When it was first upgraded to a tropical storm, the cyclone already had winds of  and a developing eye feature. At 0000 UTC on November 15, Lenny attained hurricane status about  southwest of Kingston, Jamaica. The quick intensification was unexpected and occurred after a large area of convection blossomed over the center. At the same time, Lenny developed an anticyclone aloft, which provided favorable conditions for the hurricane's development. After moving east-southeastward during its initial development stages, the hurricane turned more to the east on November 15. The Hurricane Hunters reported winds of , which indicated that Lenny had become a Category 2 on the Saffir-Simpson Hurricane Scale. However, the cloud pattern subsequently became less organized as the eye disappeared, and Lenny's winds weakened to  while the hurricane passed south of Hispaniola. The NHC noted the deterioration could have been due to a disruption of the storm's small inner core by "subtle environmental changes". After the sudden weakening, the Hurricane Hunters reported that the eye had reformed and the hurricane's winds had reached . At the time, a ridge was expected to build to Lenny's east and turn the storm northeastward into Puerto Rico 24 hours later.

Beginning on November 16, Hurricane Lenny underwent a 24-hour period of rapid deepening, reaching major hurricane status about  south of the Mona Passage. It developed well-defined banding features, good outflow, and a circular eye that was visible from the radar in San Juan, Puerto Rico. The hurricane continued to become better organized, with an eye  in diameter surrounded by a closed eyewall. Around 1200 UTC on November 17, Lenny intensified into a Category 4 hurricane while approaching the islands of the northeastern Caribbean. It was the fifth storm of such intensity in the year, setting the record for most Category 4 hurricanes in a season. The hurricane then made its closest approach to Puerto Rico, passing about  southeast of Maunabo. Shortly thereafter, Lenny attained peak winds of  while passing  south of the island of Saint Croix in the United States Virgin Islands. This made it the fourth-strongest hurricane on record to form during the month of November. Hurricane Hunters reported Lenny's peak winds in the southeastern portion of the hurricane; the group also reported a minimum pressure of 933 mbar, a drop of 34 mbar in 24 hours. In addition, a dropsonde recorded winds of  while descending to the surface, the highest dropsonde wind speed recording in a hurricane at the time.

Around the time it peaked in intensity, Lenny's forward speed decreased in response to light steering currents between two ridges. Despite favorable conditions for strengthening, the hurricane weakened as it turned to an eastward drift, possibly due to the upwelling of cooler waters. Late on November 18, Lenny's eye moved over Saint Martin with winds of . After continued weakening, the hurricane struck Anguilla and Saint Barthélemy the next day. It turned southeastward while still drifting, bringing heavy rainfall and strong winds to the islands across the northeastern Caribbean. Late on November 19, Lenny weakened to tropical storm intensity after increased wind shear exposed the cyclone's center from the deepest convection. Early on November 20, the storm made landfall on Anguilla, although by then the center had become difficult to locate. Later that day, the cyclone exited the Caribbean, continuing its southeast track. On November 21, Lenny turned to the northeast and weakened to a tropical depression. The deep convection was located at least  east of the increasingly elongated center. Lenny turned to the east for the final time early on November 22, dissipating on the next day about  east of the Lesser Antilles.

Preparations

Early in Lenny's existence, a tropical storm warning and hurricane watch were issued for Jamaica. Later, a hurricane watch was issued for the southern coast of Hispaniola, and a tropical storm warning was also issued for the Dominican Republic. Haitian officials declared a state of alert in three southern provinces and allocated about $1 million (1999 USD) in hurricane funds. Residents in flood-prone areas were advised to evacuate in southern Haiti and in the neighboring Dominican Republic.

A hurricane watch was issued for Puerto Rico and the Virgin Islands late on November 15, which was upgraded to a hurricane warning six hours later. By that time, Lenny was projected to move over Puerto Rico. After Lenny made its closest approach to the island, the hurricane warning was downgraded to a tropical storm warning on November 17, which was discontinued the following day along with the advisories in the Virgin Islands. In Puerto Rico, the media maintained continuous coverage on the hurricane based on statements and warnings from the San Juan National Weather Service office. Based on the coverage, the public was well informed of the hurricane's threat to the island. Before the storm and as a result of its impact, around 4,700 people evacuated to 191 shelters. This included 1,190 residents in Ponce who evacuated to 27 schools, as well as 584 people in western Puerto Rico. Officials closed all schools, banned the sale of alcohol, and ordered a freeze on the price of emergency supplies. The Federal Emergency Management Agency (FEMA) activated six medical assistance teams, three medical support teams, and two advance medical assessment units. The agency stored five days' worth of food in schools in the U.S. Virgin Islands. Before the hurricane's arrival, U.S. Virgin Islands governor Charles Wesley Turnbull declared a state of emergency. In St. Croix, 309 people rode out the storm in shelters. Officials opened eight shelters in the British Virgin Islands. There, airlines and hotels assisted in evacuating tourists from the area.

Governments across the eastern Caribbean issued hurricane warnings as far south as Montserrat. In Anguilla, residents near the coast were advised to evacuate. Schools closed ahead of the storm, and the ferry between the island and Saint Martin was halted and moved to a safe location. In Saint Kitts and Nevis, the National Emergency Management Agency was activated on November 16. Officials there advised residents living near ghauts to evacuate, and one shelter was located in each district of the country. In addition, stores were open for longer hours to allow people to stock up on supplies. Most businesses and schools were closed in Antigua and Barbuda during the storm, while in Dominica, the airport was closed. Further south, there was little warning for the hurricane in Grenada, and most people left their boats in the water.

Impact

Across the eastern Caribbean, Hurricane Lenny damaged vital infrastructure, including roads and piers in the tourism-dependent islands. Most of the islands' tourism areas were on western-facing beaches, many of which were unprepared for the high waves and winds produced by Lenny.

Central Caribbean
Early in its existence, Lenny produced large waves and high tides along the Guajira Peninsula in Colombia, sinking two boats and flooding 1,200 houses. There were also reports of flooded businesses and damaged crops. In the country, strong winds on the storm's fringe killed a man by striking him with a beam. Although there were initial reports of nine people missing, only two were counted in the death toll for mainland Colombia. Two sailors were killed offshore when their yacht was lost in the southern Caribbean Sea.

Along the ABC Islands off the north coast of Venezuela, the hurricane produced  waves along the southwest coastlines. The waves caused heavy beach erosion and coastal damage to properties and boats.

In Jamaica, the hurricane dropped heavy rainfall but left little damage. Rains in the Dominican Republic caused flooding in the country's southwest portion. Flooding around Les Cayes in southwestern Haiti destroyed 60 percent of the rice, corn, and banana plantations, while high waves wrecked several houses in Cavaellon.

Hurricane Lenny was originally forecast to strike Puerto Rico, although it remained south of the island. Beginning on November 17, Lenny affected Puerto Rico with gusty winds and heavy rainfall. Rainfall in the days prior to Lenny's approach left areas susceptible to flooding, which caused many rivers in the northeastern portion of the island to overflow their banks following the storm. Such flooding forced towns to evacuate along the rivers, and also resulted in the closure of secondary and primary highways. The heavy rains also caused mudslides and rockslides. The peak rainfall on the island was  in Jayuya in central Puerto Rico. Tides in San Juan were about  above normal. There, high seas washed a  freighter ashore. Winds in the Puerto Rican mainland were not significant, gusting to  in Ceiba. The storm left 22,000 people without power and 103,000 people without water. Because of the heavy rainfall, about 200 farmers in southeastern Puerto Rico sustained about $19 million in crop damage (1999 USD). In the affected region, the heavy rainfall destroyed 80 percent of the vegetables and 50 percent of the plantains. Damage throughout the island totaled $105 million (1999 USD).

Virgin Islands

After passing southeast of Puerto Rico, Hurricane Lenny struck St. Croix in the United States Virgin Islands, although its strongest winds remained southeast of the island. There, gusts reached , while sustained winds officially peaked around . Strong winds damaged the roofs of many houses in eastern St. Croix and knocked down trees and power lines. The winds left severe damage to vegetation after fruits and vegetables were blown away. Rainfall peaked at , which caused widespread flooding of many properties in the island's western portion. In Frederiksted, the hurricane produced a storm surge of  along with high waves that washed out roads and damaged coastal structures. There was also severe beach erosion in western St. Croix; high waves dumped  of sand onto coastal roads about  inland, and also washed several boats ashore. The National Weather Service described the damage as "moderate".

Elsewhere in the U.S. Virgin Islands, Lenny produced a storm surge of about  in St. Thomas. Sustained winds on the island reached  at the Cyril E. King Airport, with gusts to . On nearby St. John, wind gusts reached , and sustained hurricane-force winds of  were reported on Maria Hill. Rains were not as heavy as on St. Croix; the maximum amounts were  on St. Thomas and  on St. John. Both islands reported beach erosion along their southern coastlines. Damage on St. Thomas was minimal, limited to minor flooding and mudslides. The Virgin Islands National Park in St. John reported over $1.6 million in damage (1999 USD). In Puerto Rico and the U.S. Virgin Islands, the hurricane left about $330 million in damage (1999 USD), but caused no deaths.

In Virgin Gorda in the nearby British Virgin Islands, the hurricane produced sustained winds of , with gusts to . Rainfall amounted to around  and caused a mudslide near Coxheath. High waves eroded a portion of Sir Francis Drake Highway, and the high winds destroyed the roof of an apartment. Property damage in the British Virgin Islands totaled $5.6 million (1999 USD); however, the damage combined with the loss of tourism and productivity yielded a loss of $22 million to the islands' economy, or 3.1 percent of the gross domestic product.

Northern Leeward Islands

Anguilla
The eye of Lenny moved over Anguilla, an island located east of the British Virgin Islands. Localized flooding was reported, including in the capital, The Valley, where waters reportedly reached a depth of . The hurricane struck only a month after Hurricane Jose had affected the region, causing significant beach erosion along Anguilla's coastline. Damage from Lenny amounted to $65.8 million.

Saint Barthélémy and Saint Martin

On Saint Barthélemy, the hurricane produced record-breaking precipitation of around . Waves reached  on the island's western portion. The highest precipitation related to the storm occurred at the police station on the French side of Saint Martin, where a total of  was recorded. This included a record 24-hour total of . Total damage was extensive but not as extreme or catastrophic as Hurricane Luis in 1995.

The Dutch Antilles
The SSS Islands, which include Saba, Sint Eustatius, and Sint Maarten, were in the path of Hurricane Lenny on November 18 through 19. On Saba, there was an unofficial wind gust of  before the instrument blew away. The island sustained damage to several buildings, including airport facilities. On the Dutch side of the island of Saint Martin, rainfall peaked at  in Philipsburg. The rains resulted in mudslides and flooding and were the primary form of impact on the island. For 36 hours, the island experienced tropical storm conditions, and there were three times when the winds surpassed hurricane force. Sustained winds on the island peaked at  at the Princess Juliana International Airport; these were the highest sustained winds observed on land. The airport also reported a wind gust of .
As a result, the three SSS Islands sustained power and telephone outages. There was widespread destruction of the roofs of houses across the island, and over 200 houses were destroyed. Damage was estimated at $69 million, and there were three deaths on the Dutch side of St. Martin. Two of these deaths were from flying debris, and the other was due to a collapsed roadway.

Due to the hurricane's unusual track from the west, it produced unparalleled waves of  along the western coast of St. Martin, which damaged or destroyed many boats. During its passage, Lenny left widespread damage to the infrastructure, including to the airport, harbor, resorts, power utilities, schools, and hospitals.

Antigua and Barbuda
While passing over Antigua, Hurricane Lenny dropped  of rain at the V. C. Bird International Airport, while locations in the southern portion recorded over . The rainfall caused severe flooding in Antigua, resulting in landslides in the northwestern and southern portion of the island. Flooding washed out major roadways, including one bridge. Along the coast, the storm caused severe beach erosion. About 65 percent of Barbuda experienced flooding due to the rainfall and the island's flat topography. The flooding contaminated the water storage facilities and all private wells. About 95 percent of the crops in Barbuda were destroyed. Damage in the country of Antigua and Barbuda totaled $51.3 million, and there was one death.

Saint Kitts, Nevis and Montserrat
The hurricane's waves reached  along the coasts of Saint Kitts and Nevis, washing up to  inland. Several businesses were flooded, and some beach erosion was reported. The hurricane destroyed 46 homes and damaged 332 others to varying degree. Home damage forced four families to evacuate. Heavy rains caused mudslides on Saint Kitts, and heavy damage occurred in Old Road Town. Damage in the country amounted to $41.4 million. In Montserrat, damage was reported along its western coastline. After high waves capsized a boat, a crew of three required rescue.

Guadeloupe

Guadeloupe received record precipitation amounts in some areas, generally ranging from . On Basse-Terre, the western island of Guadeloupe, the hurricane produced a significant wave height of , with estimates as high as . There were five deaths, especially from drowning and electrocution in Guadeloupe and damage in the island totaled at least $100 million.

Although there were no tropical-storm sustained wind recorded as the storm didn't really impacted the islands unlike previous hurricanes such as Luis, Marilyn and Georges, the extent of damage was globally heavier due to the unusual high waves in the western portion of the island and the very slow-moving storm that generated unrelated flooding inland in Grande-Terre for a 48 hour-period.

Dominica
In Dominica, high waves damaged the island's western coastal highway, leaving the most heavily traveled road temporarily closed. Road closures cut off links between towns on the island. The hurricane destroyed at least 50 homes, including 3 that were washed away by the waves. Hotels along the island's west coast sustained heavy damage, and across the nation the hurricane's impact was worse than that from Hurricane Luis four years prior. Damage on the island totaled $21.5 million.

Windward Islands
Rainfall of around  reached as far south as Martinique, where one person was killed.
Further south, high waves in Saint Lucia washed away beaches, a seawall, and coastal walkways. At least 40 houses were damaged along the coast, which left several families homeless. Damage in the country totaled $6.6 million. In Saint Vincent and the Grenadines, the hurricane washed away four buildings and damaged five others. About 50 people were left homeless in the country.

In western Grenada, high waves affected much of the coastline, destroying 21 small boats and causing significant beach erosion. The waves covered the entire Grand Anse Beach in Saint George Parish. The erosion heavily impacted tourist areas and also threatened the foundation of the runway at the Maurice Bishop International Airport. Storm damage cut off the towns in western Grenada from the capital city of Saint George's. The cut-off roads resulted in an island-wide fuel shortage. In Saint John Parish, the storm knocked out the water and power supply and forced several families to evacuate their damaged houses. The small island Carriacou, located north of Grenada, sustained damage to the road to its primary airport. At least 10 homes were destroyed in the country, and damage totaled $94.6 million; this represented 27 percent of the island's gross domestic product. Effects from the storm reached as far south as Trinidad and Tobago. In the country, storm surge caused damage to boats and coastal structures, while beach erosion was reported in Tobago.

Aftermath

Following heavy damage to the coral reef around Curaçao, workers placed reef balls to assist in replenishing the damaged structure. In Puerto Rico, workers quickly responded to power and water outages. Similarly on Saint Croix, power systems were quickly restored. On November 23, U.S. President Bill Clinton declared the U.S. Virgin Islands a disaster area. This allocated federal funding for loans to public and private entities and provided 75 percent of the cost of debris removal. By December 10, nearly 3,000 residents had applied for assistance, mostly on St. Croix. In response, the federal government provided about $480,000 to the affected people. The United States Office of Foreign Disaster Assistance provided $185,000, mostly directed toward the United Nations Development Programme, for aid to other islands in the eastern Caribbean. Other agencies, including the Caribbean Development Bank, the United Kingdom's Department for International Development, and the European Union, provided $1.1 million in assistance.

In response to the damage on Saint Martin, officials in the Netherlands Antilles issued an appeal to the European Parliament for assistance from the international community. Due to their small population and area, the small islands of the eastern Caribbean required international funding to repair the damage from the hurricane and return to normal. In Antigua and Barbuda, officials worked quickly to repair roads and clean Barbuda's water system. However, 20,000 people in Antigua remained without water for a week after the hurricane, and the stagnant water caused an increase in mosquitoes. The government of Dominica provided 42 families with temporary shelters. With a loan from the Caribbean Development Bank, the government worked to complete a sea wall along a highway south of its capital Roseau. The Saint Lucian government provided housing to 70 families. In Grenada, workers repaired the road system to allow fuel transportation across the island and began to reclaim land near its airport to mitigate erosion. Regions in Antigua and Grenada were declared disaster areas. Across the eastern Caribbean, local Red Cross offices provided food and shelter to affected citizens. High damage to tourist areas caused a decrease in cruise lines. A damaged hotel in Nevis left 800 people unemployed due to its closure.

Retirement
Due to its effects, the name Lenny was retired by the World Meteorological Organization in the spring of 2000, and will never again be used for an Atlantic hurricane. The name was replaced with Lee in the 2005 season.

See also

 List of Category 4 Atlantic hurricanes
 List of South America hurricanes
 Timeline of the 1999 Atlantic hurricane season
 Hurricane Klaus (1984) – A Category 1 hurricane that impacted similar areas
 Hurricane Omar (2008) – A Category 4 hurricane that impacted similar areas
 Hurricane Paloma (2008) – Another intense Category 4 November hurricane that struck Cuba

Notes

External links

 National Hurricane Center Preliminary Report on Lenny
 Hurricane Lenny's trajectory
 Hydrometeorological Prediction Center Rainfall Report on Lenny

1999 Atlantic hurricane season
1999 in Colombia
1999 in Puerto Rico
1999 in the United States Virgin Islands
Category 4 Atlantic hurricanes
Hurricanes in Antigua and Barbuda
Hurricanes in Jamaica
Hurricanes in Puerto Rico
Hurricanes in Saint Barthélemy
Hurricanes in Saint Kitts and Nevis
Hurricanes in Saint Martin (island)
Hurricanes in the Leeward Islands
Hurricanes in the United States Virgin Islands
Hurricanes in the British Virgin Islands
Retired Atlantic hurricanes

Hurricane Lenny


يقع مسجد معربة القديم في بلدة معربة في سهل حوران بسوريا. وقد بني هذا المسجد التاريخي وسط البلدة القديمة على أنقاض جامع أثري جدد بناؤه عام 1351هـ، ولا يزال يصلى فية حتى اليوم.

للمسجد التاريخي مئذنة مربعة تقع في الزاوية الشمالية الشرقية، وله مدخلان من الجهة الشمالية. يبلغ ارتفاع المسجد أحد عشر مترًا وأبعاده 32 × 14متر. يحوي الجامع من الداخل رواقين من القناطر ترتكز على أعمدة أسطوانية تحمل سقفاً من الربذ يوجد به درج من الداخل في الزاوية الشمالية الشرقية يصعد إلى المئذنة، وله ملحق مبني فوقه معظم حجارة هذا الجامع من الحجارة الأثرية المجاورة المزينة بالنقوش والزخارف الجميلة.

مساجد في سوريا

مسجد معربة القديم


Suits este un serial de televiziune cu dramă legală creat și scris de Aaron Korsh. Seria a avut premiera pe 23 iunie 2011 și a fost produsă de Universal Cable. Acțiunea din Suits este plasată la o firmă de drept ficțională din New York. Punctul focal al show-ului îl urmează pe talentatul Mike Ross care a renunțat la facultate (Patrick J. Adams) și care inițial lucrează ca asociatul lui Harvey Specter (Gabriel Macht), deși nu a fost niciodată la o facultate de drept. Serialul se concentrează pe Harvey și Mike care reușesc să închidă cazurile menținând în același timp secretul lui Mike.

Suits a fost nominalizat pentru mai multe premii încă din 2012, cu Gina Torres și Patrick J. Adams care au primit premii individuale pentru rolurile lor ca Jessica Pearson și Mike Ross. Spectacolul a fost nominalizat pentru Cea mai bună dramă în 2014 la TV Guide Awards și drama favorită la 2014 People`s Choice Awards. Torres a fost nominalizată pentru Actrița TV favorită într-un rol secundar la 2012 ALMA Awards și ca Cea mai bună actriță din televiziune la 2013 Imagen Foundation Awards. Adams a fost de asemenea nominalizat pentru performanțe remarcabile de către un actor de sex masculin într-un serial dramatic la 2012 Screen Actors Guild Awards.

Serialul s-a încheiat în data de 25 septembrie 2019, odată cu ultimul episod al sezonului 9 - One Last Con.

REZUMAT:

SEZONUL 1:  Mike Ross, îi ajută pe alții, dând în locul lor testul pentru admiterea la drept. Având nevoie de bani, pentru a plăti azilul pentru bunica lui, acceptă să livreze o geantă plină cu marijuana. Evitând la limită polițiștii, ajunge în camera în care Harvey Specter, cel mai bun închizător din oraș, își caută un asociat. Datorită faptului că Mike cunoaște foarte bine legea, Harvey îl angajează deși Mike nu a absolvit Harvard sau orice altă facultate de drept. Împreună, ei rezolvă cazuri pentru firmă, ascunzând între timp faptul că Mike este un impostor.

References

Seriale de televiziune americane

Suits (serial TV)


Nicolae Ciornei (n. 1892, comuna Toceni, județul Cahul - d. prin 1988) a fost un deputat din Sfatul Țării, organismul care a exercitat puterea legislativă în Republica Democratică Moldovenească, în perioada 1917-1918.

Educație
A avut studii superioare.

Activitate politică
În anul 1917 la sfârșitul lunii martie, în Odesa, Nicolae Ciornei alături de căpitanul Emilian Catelli a înființat Partidul Progresist. Ciornei a primit din partea comitetului de organizare al partidului progresist moldovenesc sarcina de a trece pe la toate comandamentele și instituțiile din Odesa pentru a explica soldaților moldoveni în limba lor maternă sensul evenimentelor care s-au petrecut, iar acesta a trecut imediat la acțiune. La începutul lunii aprilie în ședința delegaților moldoveni din garnizoana Odesa, împreună cu delegații marinari și cu delegații studenți, se alege Comitetul Executiv al PNM, secția Odesa. Printre cele 18 persoane din noul comitet condus de căpitanul Catelli figurează și sublocotenentul Nicolae Ciornei.

La data de 14 mai 1917 a luat ființă Comitetul Ostășesc Moldovenesc din Odesa, din care a făcut parte și Nicolae Ciornei. La începutul verii lui 1917 astfel de comitete se înmulțesc și chiar a luat naștere o mișcare a militarilor români basarabeni.

Nicolae Ciornei a fost numit aproximativ pe la începutul lui iulie într-o comisie extraordinară pentru cercetarea dezordinilor săvârșite în județul Orhei, în urma unor tulburări cauzate de dezertori. În aceeași perioadă se formează prin grija Comitetului Ostășesc din Odesa cohorte cu efective din soldați basarabeni care să păzească depozitele militare din Basarabia. Împreună cu alți ofițeri basarabeni sublocotenentul Ciornei s-a ocupat cu organizarea acestor cohorte.
La data de 20 octombrie 1917, sublocotenentul Nicolae Ciornei a fost desemnat de către congresul ostașilor moldoveni deputat în Sfatul Țării din partea județului Ismail.

La deschiderea Sfatului Țării deputatul Nicolae Ciornei a devenit inspectorul cohortelor. În următoarele zile, el a lansat un ordin prin care schimbă denumirea de cohorte în aceea de detașamente zburătoare. Statul Major rus din Odesa îi ordonă să raporteze în baza cărui ordin a făcut această schimbare iar Ciornei, răspunde telegrafic: "Istoria neamului își are motivele și bazele ei". La un astfel de răspuns Statul Major n-a mai revenit cu alte ordine.
La data de 11 ianuarie 1918, într-un moment critic, Nicolae Ciornei împreună cu alți militari, se alătură căpitanului D. Bogos în scopul păstrării ordinii în debandada provocată de Frontotdel, care, începând evacuarea Chișinăului, voia să distrugă unele clădiri.

Note

Bibliografie
 Chiriac, Alexandru, Mic dicționar al membrilor Sfatului Țării din Chișinău, (21 noiembrie 1917 — 27 noiembrie 1918), în "Patrimoniu. Revistă de cultură istorică", Chișinău, nr.4/1991
 Ciobanu, Ștefan, Unirea Basarabiei. Studiu și documente cu privire la mișcarea națională din Basarabia în anii 1917-1918, București, Cartea Românească, 1929

Lectură suplimentară
Chiriac, Alexandru, Membrii Sfatului Țării (1917-1918) - dicționar, Editura Fundației Culturale Române, București, 2001
Cojocaru, Gheorghe E., Sfatul Țării - itinerar, Editura Civitas, Chișinău, 1998
Colesnic, Iurie, Sfatul Țării - enciclopedie, Editura Museum, Chișinău, 1998

Legături externe
  Sfatul Țării

Vezi și
 Sfatul Țării

Nașteri în 1892
Decese în secolul al XX-lea
Istoria Basarabiei
Istoria României
Membri ai Sfatului Țării
Republica Democratică Moldovenească
Revoluția Rusă

Nicolae Ciornei


Hypholoma fasciculare (William Hudson, 1778 ex Paul Kummer, 1871) din încrengătura Basidiomycota, în familia Strophariaceae și de genul Hypholoma, denumită în popor ghebă pucioasă, bureți de lemn, ciuciuleți nebuni sau ciuperci pucioase, este o  specie saprofită de ciuperci otrăvitoare. Buretele se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord mai ales pe vreme răcoroasă, crescând pe cioturi (de asemenea aflate în descompunere) mai ales de foioase dar și de rășinoase în tufe mari (uneori formate din zeci de exemplare). Această ciupercă comună și multianuală se dezvoltă de la câmpie la munte, din (martie) aprilie până în noiembrie (decembrie).

Taxonomie

Numele binomial a fost determinat de botanistul și micologul englez William Hudson (1730-1793) sub denumirea Agaricus fascicularis, de verificat în volumul 2 al operei sale Flora anglica din 1778.

În marea sa lucrare Der Führer in die Pilzkunde din 1871, micologul german Paul Kummer a determinat mai întâi genul și a transferat între altele și această specie la acest gen nou sub păstrarea epitetului. Acest taxon este valabil până în prezent (2023).Toate celelalte sinonime nu sunt folosite și pot fi neglijate.

Epitetul specific este derivat din cuvântul latin (= în mănunchiuri, îngrămădiți), referindu-se la obiceiul ciuperci de a crește în pâlcuri.

Descriere

 Pălăria: are un diametru de 2-7 (9) cm, este subțire (în special spre margine), la început emisferică, aplatizând odată cu maturizarea, atunci ori cu un gurgui central foarte extins, ori cu o mică adâncitură. Ea prezintă în urma vălului parțial fragmente galben-maronii la margine. Cuticula netedă și lucioasă tinde de la un galben-sulfuric aprins până la verzui (la bătrânețe cu tonuri de maro), fiind în zona centrală mai închisă, portocaliu-ruginie.
 Lamelele: sunt înguste, foarte dese, înalte și aderente la picior, fiind la început gălbuie, apoi ocru, devenind cu vârsta verde-oliv și la bătrânețe maro închis.
 Piciorul: are o înălțime de  4-8 cm și o lățime de 0,3-0,7 (1) cm, este cilindric, adesea ușor curbat, fibros și fragil cu urmele unui inel fals. În tinerețe se află, între picior și pălărie o cortină galbenă foarte fină care  pe o parte rămâne lipită de marginea pălăriei, formând o membrană subțire și franjurată, pe alta lipită de picior ca un inel fals care dispare după scurt timp (rest al vălului parțial = velum partiale, vezi sus). Inițial plin, devine cu timpul gol pe dinăuntru. El este de aceeași culoare cu pălăria, dar cu nuanțe mai palide. La bază are tendința să devină maroniu.
 Carnea: este subțire, fragedă și galbenă, cu un miros nu neplăcut ușor amărui și gust amar care însă dispare după pregătire.
 Caracteristici microscopice: are spori foarte mici, elipsoidali și brun-purpurii, având o mărime de 6–8 × 3,5–4 microni. Basidiile cilindrice, în formă de măciucă poartă 4 sterigme fiecare și măsoară 25-30 x 5-7 microni. Cistidele au aspectul unei sticle și o mărime de 30-40 x 7-10 microni.
 Reacții chimice: Coaja piciorului se decolorează cu Hidroxid de potasiu mai întâi portocaliu, apoi negru, carnea cu sulfat de fier inițial verde, mai târziu verde-negricios și carnea precum coaja piciorului cu tinctură de Guaiacum repede albastru-verzui.

Confuzii
Hypholoma fasciculare poate fi confundată cu alte specii saprofite crescătoare pe lemn atrofiat ca de exemplu cu letala Galerina marginata  sau delicioasele Armillaria mellea, cu comestibilele Flammula alnicola sin. Pholiota alnicola (comestibilă) Kuehneromyces mutabilis, sin. Galerina mutabilis, Pholiota mutabilis (gheba ciobanilor), Flammulina velutipes (ciuperca de iarnă) sau Psathyrella piluliformis. Mai departe o confuzie este posibilă cu  Hypholoma capnoides (comestibil), Hypholoma ericaeoides (necomestibil),  Hypholoma lateritium sin. Hypholoma sublateritium (otrăvitor), Hypholoma marginatum (necomestibil),  Hypholoma radicosum sin. Hypholoma epixanthum (necomestibil), Hypholoma ericaeoides (necomestibil),  sau Stropharia aurantiaca (necomestibil).

Specii asemănătoare în imagini

Toxicitate
Consumarea acestei ciuperci poate provoca gastroenterite severe, tulburări de vedere și, în experimente cu șoareci, chiar paralizie (datorită conținutului de fasciculol E și F. Primele simptome apar după 5-10 ore de la ingerare (diaree, greață, vărsături, proteinurie, colaps, dureri abdominale). Mai departe, extractul ciupercii a arătat în laborator un efect inhibitor față trombinei. Faptul, cä buretele își pierde amăria în timpul pregătirii o face astfel de periculoasă. În caz de incertitudine se recomandă de a lua o probă a ciupercii proaspete.

Decese raportate, cauzate unei insuficiențe hepatice și/sau renale s-au ivit false, fiind rezultatele unei confuzii cu Galerina marginata.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol. 1,4, 5 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001,  ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Axel Meixner: "Chemische Farbreaktionen von Pilzen", Editura J. Cramer, Lehre 1975
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Ghebă pucioasă în stadiu tânăr
 Ghebă pucioasă

Strophariaceae
Ciuperci otrăvitoare
Ciuperci saprofite
1778 în știință

Hypholoma fasciculare


Charles Louis L'Héritier de Brutelle (15. lipnja 1746. - 18. kolovoza 1800.) bio je francuski botaničar i državni službenik iz 18. stoljeća. Rođen u imućnoj pariškoj obitelji iz više klase, veze s francuskim kraljevskim dvorom osigurale su mu položaj nadzornika pariških voda i šuma u dobi od dvadeset šest godina. U tom je svojstvu L'Héritier proveo različita istraživanja autohtonog drveća i grmlja, a također se zainteresirao za egzotičnu floru.

Standardna autorska kratica je L'Hér. koristi se za označavanje ove osobe kao autora kada se navodi botanički naziv. Također se koristi kratica L'Herit.

Izvori

Francuski botaničari

Charles Louis L'Héritier de Brutelle


Belgisk Cup (;  []; ) er en cup-turnering i Belgien. Klubberne fra niveau 4 til 8 i den belgiske fodboldliga spiller med i turneringen i den første og anden runde. Fra tredje runde tilslutter holdene fra niveau 1 til 3 sig til turneringen.

Fodboldturneringer
Cup
Etableret i 1911

Belgisk Cup


يوسف فاليكو فوفانا ( في ديفو)  لاعب كرة قدم عاجي معتزل كان يجيد اللعب في خط الوسط وكان لاعب مهاري من الدرجة الأولى لاعب وسط.

تنقلاته
لعب فوفانا في أندية أسيك ميموساس (1979-1984) كان (1984-1985) موناكو (1985-1993) بوردو (1993-1995) كارسياكا (1995) النصر (1995-1996 وعاد للفريق عام 1998).

مساهماته
ساهم فوفانا في تتويج نادي موناكو ببطولة دوري الدرجة الأولى موسم 1987/1988 وكأس فرنسا موسم 1990/1991.
أظهر عصارة خبرته أثناء فترة احترافه مع نادي النصر السعودي موسمي 1996 و1998 فأبدع على الجناح الأيسر فحاز على هتاف الجماهير بطريقة مذهلة، وكان من ضمن أهدافه هدفان جميلان في مرمى غريمهم التقليدي (الهلال) في كلا المواجهتين اللتين خاضهما أمامه، ووصل مع الفريق إلى نصف نهائي الدوري وإلى نهائي الكأس وحقق معه بطولة كأس الاتحاد وساهم بهدف الفوز.

مع منتخب بلاده
شارك فوفانا مع منتخب ساحل العاج في الفترة من 1983 إلى 1992 حيث اختتمها بمساهمته في تتويجه ببطولة كأس الأمم الأفريقية لكرة القدم 1992 التي أقيمت في السنغال.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في موناكو
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في السعودية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون إيفواريون مغتربون في السعودية
رياضيون إيفواريون مغتربون في تركيا
رياضيون إيفواريون مغتربون في فرنسا
رياضيون إيفواريون مغتربون في موناكو
رياضيون مغتربون في موناكو
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو أسيك ميموسا
لاعبو بوردو
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو كارشياكا
لاعبو كان
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1984
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1988
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1990
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1992
لاعبو كرة قدم إيفواريون
لاعبو كرة قدم إيفواريون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في السعودية
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في موناكو
لاعبو منتخب ساحل العاج تحت 20 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب ساحل العاج لكرة القدم
لاعبو موناكو
لاعبو نادي النصر (السعودية)
لاعبون فازوا بكأس الأمم الإفريقية
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1966

يوسف فوفانا


Braväcovo este o comună slovacă, aflată în districtul Brezno din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 680 de locuitori.

Istoric
Localitatea Braväcovo este atestată documentar din 1630.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Braväcovo


Aalborg Præstenetværk er en sammenslutning af præster og kirkeledere i Aalborg, fra forskellige frikirker, folkekirker og frimenigheder. De har siden 2001 været sammen for at bede for byen, hvilket nu foregår hver fredag på det gamle rådhus i Aalborg. De arrangerer også fælleskirkelige arrangementer i forskellige kirker i Aalborg. Hvert år i januar inviterer de byens kirker og kristne til at faste og bede for byen, samt afholder en række samlinger. I den anledning har de hvert år siden 2009 udgivet et hæfte.

Historie
Fra begyndelsen blev det kaldt "præstefællesskabet" og visionen var udelukkende at være sammen i fælles bøn for byen, til trods for divergerende teologiske opfattelser, for de havde dog alle et kald til at arbejde for Gud i Aalborg. De mødtes da en gang om måneden og undervejs blev de tættere knyttet sammen.

I januar 2006 blev der holdt møder, hvor to udenlandske forkyndere, der ikke kendte hinanden og havde aldrig mødt hinanden, underviste ud fra det samme vers i Bibelen (Anden Krønikebog, kapitel 7, vers 14).

Efterhånden som visionen for byen blev større, opstod der et behov for at mødes hyppigere til bøn og fra januar 2007 har ca. 15 præster mødtes hver uge til bøn for Aalborg. Fra dette tidspunkt kaldte de sig Præstenetværket eller Aalborg Præstenetværk.

Præsteforum
Ud over de ugentlige samlinger mødes de en gang om måneden med præster og andre, der ikke har valgt at være en del af Præstenetværket, for at bygge relationer til disse. Dette fællesskab kaldes "Præsteforum".

Præster/Kirker i Præstenetværket
 Aalborg Valgmenighed (Folkekirken/Dansk Oase)
 Pelle Kviesgaard
 Filip Svarre
 Bethaniakirken (Missionsforbundet)
 Dominique Lachat
 John Nielsen
 Philip Fodgaard
 Bethelkirken (Baptistkirken)
 Lars Midtgaard
 Henrik Holmgaard
 Lee Hansson
 Aalborg Citykirke (Pinsekirken)
 Dan Sørensen Jacobi
 Carsten Jensen
 Aalborg Frimenighed (Luthersk Mission)
 Bent Houmaa Jørgensen
 Torben Schmidt
 Apostolsk Kirke
 Johannes Hansen
 David Lundsteen
 Else-Marie H. Hansen
 Martin Mutale
 Frelsens Hær
 Anne-Lene R. Mabada
 M. Enos Mabada
 Solsidekirken
 Ulrik Flinta
 Frikirken Aalborg Øst (Pinse/Baptistkirke)
 John Erik Knudsen
 Kelvin Sam
 Josvafællesskabet (Folkekirken)
 Alf Kristian Engqvist
 Aalborg MenighedsCenter
 David Hansen
 Nick Hansen
 Lars Bisgaard
 Vadum Kirkecenter (Missionsforbundet)
 Thomas Baldur
 Verdens Lys Arabiske Kirke
 Elias Haddad

Udgivelser
 Det guddommelige eksperiment (2009) – Oversættelse af bønneguide skrevet af Rhonda Hughey.
 En by på vej (2010) – 21 dages bønneguide skrevet af præstenetværket.
 Når I beder, når I faster, når I giver almisse (2011) – en bønneguide udgivet som en lille tryksag skrevet af præstenetværket.
 En by på vej med forsoning (2012) – 21 dages bønneguide skrevet af præstenetværket.
 En by på vej med evangeliet (2013) – 21 dages bønneguide skrevet af præstenetværket.
 40 dage med bøn for byen (op til påsken 2014) – Et materiale ud fra Jonas bog skrevet af Rob Bell - oversat og bearbejdet af præstenetværket.
 En by på vej (2015) – Bønneguide til 14 dage med bøn for Aalborg skrevet af præstenetværket.
 #Sammen (2016) – Bønneguide til 14 dage med bøn for Aalborg skrevet af præstenetværket.
 Hjerte for byen (2017) – Bønneguide til 14 dage med bøn for Aalborg skrevet af præstenetværket.

Kilder
 Præstenetværk - AMC
 En by på vej (2015)

Referencer

Bibelhenvisninger

Præstenetværk
Præster

Aalborg Præstenetværk


Et slæb er et langt stykke af en kjole eller skørt der går ned på jorden og slæber efter bæreren. Det er en almindelig del af kvinders hofbeklædning, aften- eller brudekjole.
Store volumniøse slæb bruges især ved kongelige bryllupper, som det bl.a. sås ved brylluppet mellem Prins Harry og Meghan Markle i 2018.

I den romersk katolske kirke er cappa magna (bogstavelig talt "stor kappe") en form for kappe som kan bæres af særlige kardinaler, biskopper og æresprælater.

Referencer

 Litteratur
Black, J. Anderson and Madge Garland: A History of Fashion, Morrow, 1975.
Payne, Blanche: History of Costume from the Ancient Egyptians to the Twentieth Century, Harper & Row, 1965. No ISBN for this edition; ASIN B0006BMNFS

Eksterne henvisninger

Kjoler
Bryllup

Slæb


ŽNK Glavice, ženski je nogometni klub iz Sinja.

Povijest
Ženski nogometni klub Glavice osnovan je 31. siječnja 2011. godine.

Izvori

Glavice
Glavice

ŽNK Glavice Sinj


බෝරෝන් යනු රසායනික මූලද්‍රව්‍යයකි. එහි සංකේතය B වන අතර පරමාණුක ක්‍රමාංකය 5 වේ. බෝරෝන් නිපදවීම cosmic ray spallation සහ supernovae ක්‍රියාවලි වලින් පමණක් වන අතර කිසිවිටකත් stellar nucleosynthesis මගින් සිදුනොවේ. සෞරග්‍රහ මණ්ඩලයේ සහ පෘථිවි පෘෂ්ඨය මත බෝරෝන් දුලබ මූලද්‍රව්‍යයක් වේ.
තුර්කිය, ලොව දැනට සොයාගෙන ඇති විශාලතම බෝරෝන් නිධියට හිමිකම් කියන අතර ලොව විශාලතම බෝරෝන් නිෂ්පාදකයා ද වේ.

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳි

 Boron
 WebElements.com – Boron
 National Pollutant Inventory – Boron and compounds

මූලද්‍රව්‍යය

බෝරෝන්


An Orthophytum ulei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Louzada ngan Maria das Graças Lapa Wanderley. An Orthophytum ulei in nahilalakip ha genus nga Orthophytum, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Orthophytum

Orthophytum ulei


Pedro Andrade (Araçatuba, 4 de agosto de 1990), é um designer e estilista brasileiro, sendo um dos grandes expoentes do design de moda nacional no século XXI. Em suas criações, trabalha com influências que vão do streetwear à alfaiataria, passando pela moda esportiva e conceitual, com uma forte presença de métodos de produção responsáveis e sustentáveis.

Formação e primeiros passos
Com o desejo de se tornar um designer de calçados, ingressou no curso de Desenho Industrial do SENAC São Paulo, se formando em 2013. Durante a graduação e no início de sua trajetória profissional, antes de se adentrar no mundo da moda, transitou por diversas áreas do design, como ilustração, desenho de mobiliários e outros produtos, o que influenciou na estética industrial de algumas de suas criações. Nos últimos anos de faculdade, Pedro começou confeccionando camisetas para uso próprio e o sucesso entre amigos próximos fez surgir o desejo de fundar oficialmente sua marca.

Carreira
Pedro se introduziu no mercado enquanto ainda era estudante, e rapidamente ganhou destaque como uma das grandes promessas do cenário nacional, apresentando uma nova perspectiva à moda masculina. Nos anos seguintes, diversificou sua atuação profissional desenvolvendo calçados, roupas e acessórios, ministrando workshops e trabalhando como Diretor Criativo em empresas e lojas de vestuário.

PIET
A PIET (originalmente PIET 73), sua primeira assinatura, foi fundada em 2012. Com a proposta de trazer sofisticação e inovação, se diferenciando das demais marcas do cenário de streetwear nacional, com métodos de produção responsáveis e em menor escala. Trazendo ainda referências de alfaiataria e moda esportiva às passarelas, Pedro teve seu trabalho destacado internacionalmente pela edição italiana da revista Vogue em 2017 como uma das maiores promessas da moda brasileira, e fez sua estreia na São Paulo Fashion Week no ano seguinte.

Seu destaque nos eventos e repercussão nos veículos de mídia resultaram em coleções conjuntas com marcas nacionais e internacionais como Nike, Converse, NBA, Budweiser, Rider e C&A, e showrooms em Paris, Milão, NY, Los Angeles e Tóquio.

Em 2020, a PIET teve uma pausa em sua existência, no momento em que Pedro cria a M.I.L. e decide assinar suas coleções apenas como Pedro Andrade, até retornar em 2021 com a proposta mais definida de manter seu relacionamento com um público mais jovem e da cultura de rua.

M.I.L.
Em Junho de 2020, Pedro Andrade e sua esposa, a designer de moda Paula Kim, fundaram a Mockup & Integration Laboratory, em que oferecem produtos e serviços relacionados a processos de criação. Ministram workshops com o objetivo de impactar a formação de jovens de maneira mais criativa, além de produzirem coleções de produtos e acessórios dentro do selo M.I.L. Tool Shop.

P.Andrade
A P.Andrade foi fundada em Agosto de 2020. Em um processo de ressignificação profissional durante o período de pandemia do COVID-19, Pedro decidiu pôr um ponto final na PIET, passando a assinar suas criações apenas com seu nome, com uma proposta de abordagem mais inovadora em suas peças. A nova marca fez sua estreia na abertura do calendário da SPFW N52, edição marcada pela volta dos desfiles presenciais e que ocorreu na Pinacoteca de São Paulo.

Em 2021, Pedro decide pela volta da PIET e uma divisão clara entre suas atuações. Sendo assim, a P.Andrade definiu suas atuações com um foco maior no mercado high-end, com forte presença da sustentabilidade, tecnologia, inovações em materiais e referências de sua formação em desenho industrial.

Outras atuações
Além das peças de vestuário, destaca-se também a atuação de Pedro Andrade na criação e desenvolvimento de diversos modelos de calçados, seja para suas marcas autorais ou em colaborações com marcas renomadas, como Nike, Adidas e Cocker.

Em Outubro de 2020 se tornou Diretor Criativo da Guadalupe Store, loja paulista referência no cenário streetwear brasileiro. Participou da criação das coleções em comemoração de seus 10 anos, que contaram com peças de roupas e calçados em colaborações exclusivas com marcas internacionais.

Em Abril de 2021 se tornou Diretor Criativo da Loud Apparel, linha de roupas da equipe brasileira de E-Sports de mesmo nome, sendo responsável por assinar o design dos uniformes e demais peças de vestuário para o grupo e a comunidade de fãs, além de desenvolver colaborações especiais em jogos online.

Ligações externas
 Inside PIET - Página institucional da marca
 M.I.L. Workshops - Página institucional da marca
 P. Andrade - Página institucional da marca
 NTS Talks: PIET, Democratização e Sustentabilidade na moda, 19 de setembro de 2019

Nascidos em 1990
Naturais de Araçatuba
Designers do Brasil
Estilistas do estado de São Paulo
Design de moda
História do design

Pedro Andrade (designer)


Kosmos 2468, ruski vojni komunikacijski satelit iz programa Kosmos. Vrste je Strijela-3M (Rodnik br. 13L, 14F132).
Lansiran je 8. rujna 2010. godine u 03:30 s kozmodroma Pljesecka u Rusiji. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Rokot/Briz-KM. Orbita mu je 1497 km u perigeju i 1507 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 82,46°. Spacetrackov kataloški broj je 37154. COSPARova oznaka je 2010-043-C. Zemlju obilazi u 116,02 minute.

Strijela-3 su sateliti namijenjeni vojnim i vladinim komunikacijama. Bili su jednostavni sustav pohrane-ispuštanja posebice koristan u prosljeđivanju (relejno) neesencijalna prometa između Ruske Federacije i prekomorskih postaja ili snaga.

Jedan je od triju lansiranih satelita (Gonjec-M br.12, Kosmos-2467 / Strijela-3, Kosmos-2468 / Strijela-3M 14F132 Rodnik) lansiranih 8. rujna 2010. godine. Svi su u orbiti, uključujući i dio Briz-KM koji se odvojio tijekom misije.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
Prirodoslovno-matematički fakultet u Zagrebu - Matematički odsjek Goran Igaly: EH rječnik

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2468


Cape Henlopen is the southern cape of the Delaware Bay along the Atlantic coast of the United States. It lies in the state of Delaware, near the town of Lewes, where the Delaware Bay meets the Atlantic Ocean. Off the coast on the bay side are two lighthouses, called the Harbor of Refuge Light and the Delaware Breakwater East End Light.

Early history

Cape Henlopen, originally spelled Cape Hinlopen (after its namesake Thijmen Jacobsz Hinlopen who was a prominent Dutch trader), was New Netherland's southernmost border on the 37th parallel north.

In 1620, Thijmen Jacobsz Hinlopen became the business partner of Cornelis Jacobsen Mey in the now washed out Cape Cornelius and the incorrectly spelled Cape May with the ships Blijde Boodschap (English: "Good News") and Bever both of which focused on exploration and trade with the Indians on the Delaware River (then Zuidt Rivier).

The area between the 38th and 40th parallels (i.e., the Delaware Bay area) as well as the Delaware River from north to south had previously been surveyed and charted by Cornelis Hendricksz from Monnikendam on the ship "Onrust" in 1614, 1615 and 1616. From August until November 1616, the New Netherland Company, which had an exclusive trading patent for the New Netherland territory between 40° and 45° latitude, had tried unsuccessfully to obtain an exclusive patent from the States General of the Dutch Republic for the territory between 38° and 40° latitude.

Cornelis Jacobsz Mey was also unable to trade in the South River (Delaware River) at the exclusion of competing Dutch companies. Those Dutch companies came in conflict with one another but were eventually able to reach agreement in New Netherland. Discord arose again which was settled, finally, by a judgment of arbitrators at Amsterdam on December 23, 1623. The 38th and 39th parallels region came under the final jurisdiction of the Dutch West India Company on behalf of the States General with the delivery of the first settlers to Governors Island in New Netherland in 1624. Those settlers were subsequently spread out onto Verhulsten Island (Burlington Island) in the Delaware, at Fort Orange (now Albany) in the Hudson River and at the mouth of the Connecticut River in order to finalize the claim to New Netherland as a North American province according to
the Hugo Grotius Law of Nations (? year).

In 1782 during the American Revolutionary War, the young Continental Navy Lieutenant Joshua Barney fought with a British squadron at Cape May and Delaware Bay. Barney's force of three sloops defeated a Royal Navy frigate, a sloop-of-war and a Loyalist privateer. The battle ended with the loss of two British vessels and one American sloop.

State Park

Cape Henlopen State Park is a 5,193 acre (21 km²) Delaware state park on Cape Henlopen. William Penn made the beaches of Cape Henlopen one of the first public lands established in what has become the United States in 1682 with the declaration that Cape Henlopen would be for "the usage of the citizens of Lewes and Sussex County." Cape Henlopen State Park has a 24-hour and year-round fishing pier as well as campgrounds. The remainder of the park is only open from sunrise to sunset, and includes a bathhouse on the Atlantic Ocean, an area for surf-fishing, a disc golf course, and bicycle lanes, walking paths, and a World War II-era watchtower which is open to the public.  The beach at Herring Point is also a popular surfing spot.

Camp Henlopen serves as the Eastern terminus for the American Discovery Trail, the only coast to coast hiking trail in the United States.

Timeline of Cape Henlopen
 1682 William Penn designates the area as public land.
 1767-9 Construction of the Cape Henlopen Lighthouse completed at the Great Dune – the sixth lighthouse on American soil.  This construction was funded by the merchants of Philadelphia.
 1777 the Cape Henlopen Lighthouse was gutted by fire.
 1784 the Cape Henlopen Lighthouse was repaired and returned to active duty.
 1789 Pennsylvania cedes the lighthouse, associated land, and jurisdiction to the United States.
 1824 The Cape Henlopen Beacon was constructed on a 45-foot (14 m) tower about a mile (1.6 km) north of the Cape Henlopen Lighthouse.
 1855 Construction of the Delaware Breakwater East End Lighthouse completed.
 1869 Construction of the Delaware Breakwater West End Lighthouse and stone breakwater barrier completed.
 1885 The steel Strickland Lighthouse replaces the lighthouse on the inner breakwater.
 1901 Construction of the 8,000 foot (2.4 km) long outer stone breakwater barrier completed.
 1903 The Strickland Lighthouse is retired from service.
 c. 1915 to 1920 Radio Compass Station built
 1918 6-inch gun platform built (World War I era)
 1920 Cape Henlopen Lighthouse badly damaged by a storm.
 1924 Cape Henlopen Lighthouse abandoned – lens removed.
 1926 (April 13) Cape Henlopen Lighthouse collapsed due to movement of Great Dune.
 1941 U.S. Army established Fort Miles at Cape Henlopen.
 1950 The Delaware Breakwater Lighthouse demolished and the East End Lighthouse was automated.
 1964 The U.S. Department of Defense declared  as surplus property and the State of Delaware established Cape Henlopen State Park.
 1966 The  was renamed MV Cape Henlopen and converted to a passenger and auto ferry.
 1978 The Fenwick Lighthouse is decommissioned.
 Gordon's Pond Wildlife Area established.
 1982 The State of Delaware assumed ownership of the Fenwick lighthouse and it was electrified and returned to operation.
 1997 The State of Delaware purchased the East End lighthouse and placed it on the National Register of Historic Places.
 2007 The two  groins of Herring Point originally built in 1950 are cleaned up and rebuilt.

National Harbor of Refuge, outer breakwater off Cape Henlopen. All metal, built in 1926 and automated in 1973. Maintained by US Coast Guard. Visible from Cape May-Lewes Ferry.

See also
National Harbor of Refuge and Delaware Breakwater Harbor Historic District

References

External links
delawareonline.com
lewestown.com
outdoorplaces.com
beach-net.com
lewestown.com
cafelocale.com
Delaware Inner Breakwater Light - Lewes
Video of Henlopen Point
Photograph - Sailing in The Bay
Photograph - Sunset at Henlopen State Park 3
Photograph - Sandbars
Photograph - Windy Beach
 RedKnot.org  links to shorebird recovery sites, movies, events & other info on Red Knot rufa & horseshoe crabs.
Palrb.us Pennsylvania statute ceding lighthouse, land and jurisdiction to the United States

Henlopen
Landforms of Sussex County, Delaware
Delaware Bay

de:Cape Henlopen State Park

Cape Henlopen


Çukurköy, Çorum ilinin İskilip ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 63 km, İskilip ilçe merkezine 21 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

İskilip belde ve köyleri

Çukurköy, İskilip


María Elena Sánchez González (Barcelona, 22 de outubro de 1994) é uma jogadora de polo aquático espanhola, medalhista olímpica.

Carreira
Sánchez fez parte da Seleção Espanhola de Polo Aquático Feminino nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio, que conquistou a medalha de prata após confronto na final contra a equipe estadunidense.

Jogadores de polo aquático olímpicos da Espanha
Jogadores de polo aquático nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas olímpicos do polo aquático

Elena Sánchez


La estación de autobuses de Granada es un edificio funcional situado en el Distrito Norte de esta ciudad española. Se encuentra a 3 km del centro de la ciudad, y a 2 km de la estación de ferrocarril de Granada. Es la principal estación de autobuses de la provincia y acoge toda las líneas de medio y largo recorrido de la ciudad.

Historia

La estación de autobuses se encontraba originalmente en el Camino de Ronda, en una posición mucho más céntrica. En los años 90 la estación fue trasladada a una nueva zona de expansión situada en el Distrito Norte, donde existían en la época muy pocas construcciones. El proyecto, realizado por el arquitecto Francisco Torres Martínez, fue finalizado en junio de 1993, y las obras comenzaron en enero de 1994. La inauguración se produjo en mayo de 1995, estando así la estación disponible para el Campeonato Mundial de Esquí Alpino de 1996.

El solar dejado por la estación anterior fue urbanizado con un parque, un edificio de viviendas e instalaciones deportivas privadas. La estación allí situada tenía forma de hangar, soportado por cuatro arcos de hormigón de estilo racionalista que tenían el mismo ancho que todo el edificio. La singularidad y el tamaño de los arcos hizo que se obligara a su conservación por parte de la Delegación de Cultura de la Junta de Andalucía. Tras la demolición del hangar de la estación y la intervención de conservación necesaria, los arcos fueron trasladados dentro del mismo solar e integrados en el interior de la cubierta de las nuevas instalaciones deportivas, diseñadas por Rafael de La-Hoz.

Situación
La nueva localización está mucho más alejada del centro que la anterior, pero se encuentra conectada mediante anchas avenidas y muy cerca de la Circunvalación de Granada, permitiendo la salida rápida de los autobuses sin que sea penalizada por el caótico tráfico de la ciudad. Además, dispone de una rápida comunicación con el resto de la ciudad mediante autobuses urbanos, con un tiempo de trayecto de unos 15 minutos hasta el centro, y el acceso en vehículo particular es bueno desde toda la ciudad. Algunas líneas metropolitanas, gestionadas por el Consorcio de Transporte Metropolitano del Área de Granada, tienen parada en el exterior de la estación, aunque no la utilizan como cabecera sino que finalizan en varios intercambiadores repartidos por la ciudad.

En la actualidad la configuración urbana de la zona ha evolucionado mucho, de modo que la estación se encuentra el centro de un barrio de nueva creación. Dispone de una parada del Metropolitano de Granada, cuya construcción ha permitido la remodelación de la plaza exterior por la que se accede a la estación.

La estación

La estación se configura en dos niveles, el nivel superior a nivel de calle y el nivel inferior a nivel de las dársenas. En el nivel superior se encuentran 11 taquillas, máquinas expendedoras y las tiendas de la estación. En el nivel inferior están la cafetería, el restaurante y la sala de espera. Ambas zonas se cominucan mediante una rampa mecanizada. La superficie total del edificio es de 2.600 m².

Las dársenas se encuentran en zona exterior aunque bajo cubierta, con una superficie total de 6.375 m². No se puede acceder a esta zona sin pasar antes por el edificio. Todas las dársenas accesibles para viajeros se encuentran en paralelo, con la cabecera dando al edificio de la estación. Existen otras dársenas, situadas al otro lado de las accesibles, dedicadas exclusivamente al estacionamiento de autobuses. Situado tras la estación separado por una calle Existe un edificio auxiliar donde se sitúan talleres y hangares de mantenimiento.

En el exterior de la estación existe una parada de taxis y un hotel. La estación no dispone de aparcamiento subterráneo, tan sólo de una pequeña superficie exterior acondicionada con varios aparcamientos en batería.

Referencias

Enlaces externos

Granada
Transporte en la provincia de Granada

Estación de autobuses de Granada


Nicola Partenio Giannettasio, né à Naples le  et mort à Massa Lubrense le , est un prêtre jésuite, poète néolatin italien.

Biographie
Nicola Partenio Giannettasio nait à Naples en 1648. Il entre jeune chez les jésuites, parcourt les divers degrés de l'enseignement des belles-lettres, selon l'usage de cet Institut, est ensuite professeur de philosophie en Calabre, et enfin de mathématiques dans le grand collège de Naples. Au milieu des travaux que cette dernière chaire surtout exige de lui, et malgré la faiblesse d'une santé toujours chancelante, il ne cesse point de cultiver la poésie latine, pour laquelle il a montré de bonne heure des dispositions et du goût. Il compose d'abord des églogues de pêcheurs, dans le genre dont Jacopo Sannazaro avait donné l'exemple et laissé d'excellents modèles. Le succès de cet essai l'engagea dans une entreprise plus difficile ; il écrivit un poème didactique et descriptif, en huit livres, sur la navigation, et s'y livra avec tant d'ardeur et de suite, qu'il l'eut achevé en six mois. Il le publia en 1685, avec ses églogues, sous ce double titre : Nicolai Parthenii Giannettasii Neapolitani soc. Jesu Piscatoria et Nautica, Naples, de l'imprimerie royale, in-12, jolie édition, ornée de gravures d'après les dessins du fameux peintre Francesco Solimena, qui était son ami, et qu'il a célébré dans une de ses églogues. L'auteur fit paraître successivement un poème sur la pêche, en dix livres, Halieuticorum libri X, 1689, in-8° ; un sur la guerre de mer, en cinq livres, Naumachicorum libri V ; un, en dix livres, sur la guerre de terre, Bellicorum libri X, 1697 ; une Année savante, divisée en quatre poèmes, Æstates Surrentinæ, 1697 ; Autumnus Surrentinus, 1698 ; Hyemes Puteolani, et Ver Herculanum, 1704 ; enfin une Cosmographie et une Géographie ; le tout formait douze volumes, réimprimés chacun plusieurs fois, et qui furent réunis en 1715, Naples, 5 vol. in-4°. La poésie du P. Giannettasio a de la noblesse, du nombre, de la facilité, de l'abondance, et même de la surabondance, et cependant de la justesse et de la raison. On y trouve souvent des détails nouveaux et difficiles, rendus avec des couleurs toujours poétiques et une grande clarté, tels que la description et l'usage de la boussole, l'origine des vents, leurs caractères, et jusqu'à leurs noms exprimés très-poétiquement. Il a fait trop de vers ; mais on y voit partout le poète instruit, et surtout le poète patriote ; attaché en quelque sorte au sol et au rivage natal, il ramène tout à la louange et à la gloire de Naples, sa patrie ; et ce sentiment met de l'intérêt dans des poèmes qui sans cela ne seraient pas toujours exempts de faiblesse et de langueur. On a encore de lui : 1° Panegyricus et carmen sæculare Innocentio XII, Naples, 1699, in-8° ; 2° Panegyricus in funere Innocentii XII, P. M. dictus, , 1700, in-8° ; 3° Xaverius viator, , 1721, in-4° ; fruit de la jeunesse de l'auteur, qui l'avait même abandonné après le commencement du dixième livre, ne le destinant pas à voir le jour. Le P Ant. Fiani, jésuite, en fut l'éditeur, et y joignit une vie du P. Giannettasio ; on la retrouve au commencement de l'édition que le P. Fiani donna, en 1722, de l'Annus eruditus, , 2 vol. in-4° ; 4° une Histoire de Naples, écrite en latin et en fort bon style, comme tous ses autres ouvrages, Naples, 1713, 3 vol. in-4°. Mais ce n'est qu'une espèce de traduction de l'histoire de Summonte, ouvrage qui, même avant que Angelo di Costanzo et Pietro Giannone eussent écrit, n'a jamais joui de beaucoup d'estime. Giannettasio a de plus donné une édition des églogues du P. René Rapin et de son Poème des jardins, des poésies latines de Jacopo Sannazaro, et de celles de Girolamo Fracastoro. Ce savant religieux mourut à Massa Lubrense, dans le collège de sa société, le . Le produit de ses ouvrages, qui avaient eu le plus grand débit dans toute l'Europe, lui servit en partie à faire construire une magnifique église dédiée à la Vierge Marie, à laquelle il avait une dévotion particulière. On lit encore sur le frontispice cette inscription : Matri Partheniæ vates Parthenius. Il est vraisemblable qu'il n'avait pris ce surnom de Parthenius qu'après son entrée chez les jésuites, et comme pour faire de cette dévotion même une espèce de profession publique.

Notes

Bibliographie

Liens externes

Naissance en mars 1648
Décès en septembre 1715
Décès à 67 ans
Jésuite italien
Poète italien du XVIIe siècle
Poète italien du XVIIIe siècle

Nicola Partenio Giannettasio


Jeanne Henriette Mélanie Chaton, née le  à Arnaville et morte le  à Paris , est une historienne française. Elle a été présidente du comité de rédaction de la Convention sur l'élimination de toutes les formes de discrimination à l'égard des femmes, présidente du comité permanent des ONG à l'UNESCO, déléguée de la France à la commission de la condition de la femme de l'ONU, et présidente de la Fédération internationale des femmes diplômée des universités de 1956 à 1959.

Biographie
Jeanne Chaton est la fille unique de Mélanie Clotilde Woisard et d'Alexandre Chaton, tuteur au lycée Louis-le-Grand. Après la mort de sa mère, alors qu'elle a cinq ans, elle est élevée par ses grands-parents et son père. Un temps pensionnaire, elle rejoint son père à Paris peu avant le déclenchement de la Première Guerre mondiale. Lors d'un séjour en Lorraine, son père et elle sont internés comme citoyens français et condamnés à mort en tant qu'otages, dans une mesure de représailles allemandes. Leur peine est commuée en détention dans un camp. Jeanne Chaton est ainsi détenue dans un camp du duché de Brunswick, où elle devient à 15 ans chef du baraquement, et aide ses codétenues. Reconnue tuberculeuse après que ses poumons ont été abimés par son travail de blanchissage au chlore, elle est échangée contre une prisonnière allemande à Schaffhouse, en Suisse. En 1925, elle reprend ses études en khâgne au lycée Fénelon à Paris, et est admise à l'École normale supérieure de Sèvres (1922 L), puis obtient une première place à l'agrégation féminine d'histoire (1925). Elle obtient d'autres diplômes, à Science Po (1924) et à l'École du Louvre (1927).

Activités associatives et institutionnelles
Elle devint membre de l'initiative de paix de l'Union mondiale de la femme pour la concorde internationale (UMF) pour la réconciliation entre la France et Allemagne. Elle participe aux réunions d'été de la Société des Nations. En 1936, Jeanne Chaton obtient un poste de professeure d'histoire à Paris, deux ans plus tard elle est nommée représentante du système scolaire public.

Pendant la Seconde Guerre mondiale, Jeanne Chaton s'engage dans la résistance. Avant la libération de Paris, elle est secrétaire générale du comité directeur du Front national universitaire et, après la libération de la capitale, est nommée vice-présidente du comité directeur de l'Union française universitaire.

Elle occupe diverses fonctions institutionnelles, principalement dans des comités nationaux et internationaux chargés d'élaborer des réformes dans le domaine de l'éducation, ainsi que dans des associations de femmes, notamment au sein de la Fédération internationale des femmes diplômées des universités (FIFDU), dont elle est la présidente de 1956 à 1959, succédant à Dorothy Flagg Leet. Elle participe à la rédaction du texte de Déclaration universelle des droits de l'homme en 1948. Jusqu'en 1951, elle est présidente du Comité permanent des ONG et conseillère pour l'éducation des femmes à l'UNESCO, puis elle prend en charge l'ensemble du programme d'éducation et de formation des femmes et s'est particulièrement engagée en faveur des opportunités éducatives des femmes africaines.

En 1965, Jeanne Chaton cesse d'enseigner. Elle succède à Marie-Hélène Lefaucheux comme déléguée de la France à la commission de la condition de la femme de l'ONU et occupe ce poste pendant dix ans. Elle fait campagne contre le proxénétisme et est active dans la rédaction de la Convention des Nations unies sur l'élimination de toutes les formes de discrimination à l'égard des femmes, en .

Jeanne Chaton meurt le  à Paris. Un service commémoratif est organisé par l'Unesco le  et une autre commémoration se déroule au Sénat le , avec l'Association française des femmes diplômées des universités, l'Union professionnelle féminine et l'Alliance internationale des femmes.

Honneurs et distinctions
En 1921, Jeanne Chaton est décorée de la médaille de la Reconnaissance française pour services rendus dans les camps d'internement en Allemagne. Pour son engagement dans les échanges culturels avec l'Italie et la Pologne, elle a reçu la Croix Victor Emmanuel d'Italie en 1929 et la médaille Polonia Restituta en 1930. En 1938, elle est reçue officier de l'Instruction publique, puis en 1946, elle est reçue chevalier de la Légion d'honneur et officière en 1976. Elle reçoit la médaille de la Résistance en 1947. Pour son travail au conseil d'administration de la Maison du Liban à la Cité universitaire de Paris, elle est faite chevalière de l'ordre du cèdre du Liban en 1959. Elle est docteure honoris causa de l'université du Queensland en 1965.

Publications
 .

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .

Liens externes

Historienne française
Féministe française
Agrégé d'histoire
Élève de l'École normale supérieure de jeunes filles
Fonctionnaire de l'UNESCO
Personnalité des Nations unies
Ordre national du Cèdre
Officier de la Légion d'honneur promu en 1976
Naissance en novembre 1899
Naissance en Meurthe-et-Moselle
Décès en octobre 1989
Décès dans le 14e arrondissement de Paris
Décès à 89 ans

Jeanne Chaton


L'épreuve masculine de Poursuite 12,5 km de biathlon aux Jeux olympiques de 2022 a lieu le  au Centre de ski nordique et de biathlon de Guyangshu. Après l'argent au relais mixte, l'or de l'Individuel, à nouveau l'argent sur le sprint, Quentin Fillon Maillet s'impose dans la poursuite en réussissant le 20 sur 20 au tir. Parti deuxième à 26 secondes de Johannes Bø, il fait la différence sur le Norvégien quand ce dernier commet trois fautes au premier tir debout. Le Français a ensuite l'athlète du comité olympique russe Eduard Latypov dans les skis et les deux biathlètes arrivent côte à côte pour le dernier tir debout. Mais Latypov manque une cible et s'en va visiter l'anneau de pénalité, alors que Quentin Fillon Maillet réalise le sans faute. Il repart seul et s'impose détaché devant Tarjei Bø et Latypov. Il est le premier athlète français a monter sur quatre podiums dans les mêmes Jeux olympiques d'hiver. En biathlon, seul Ole Einar Bjørndalen avait réussi à gagner quatre médailles (elles étaient toutes en or, à Salt Lake City en 2002), et à Pékin, ils sont deux, puisque Marte Olsbu Røiseland monte elle aussi sur son quatrième podium à Pékin en gagnant la poursuite féminine le même jour.

Médaillés

Résultats
Légende : C - Couché ; D - Debout

Le départ de la course est donné à 18 h 45. Les dossards sont attribués dans l'ordre d'arrivée du sprint

Notes et références

Biathlon aux Jeux olympiques de 2022

Poursuite masculine de biathlon aux Jeux olympiques de 2022


Osamljeni stećak stub u Par Selu je povijesno-kulturno dobro u Bosni i Hercegovini. Predstavlja osamljeni nadgrobni spomenik stećak. Nalazi se u Par Selu. Odlukom Povjerenstva za zaštitu nacionalnih spomenika BiH donesenoj na 52. sjednici 21. – 23. studenoga 2011. uživa produženi režim zaštite kulturno-povijesnih dobara za koje su ponesene peticije kojima je režim zaštite istekao u razdoblju od 30. kolovoza 2011. do 30. studenoga 2011. godine.

S obzirom na brojnost, dekorativnu i oblikovnu vrijednost, a posebno krajobrazne značajke, područje susjedne župe Breške koja je matičnom oblasti ovoga specifikuma kršćanskog sepulkralnog naslijeđa, i stećak u Par Selu spada u ovu kategoriju.

Izvori

Nacionalni spomenici Bosne i Hercegovine
Stećci u Bosni i Hercegovini

Osamljeni stećak stub u Par Selu


Sanfins Portekiz'de Valpaços belediyesine bağlı olan, 5,10 km2 yüzölçümüne sahip, 208 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Valpaços

Sanfins (Valpaços)


Pokrajina Brescia (talijanski: Provincia di Brescia) je jedna od 110 talijanskih pokrajina, koja se nalazi u regiji Lombardija u Sjevernoj Italiji.

Glavni i najveći grad pokrajine je Brescia od 189 902 stanovnika, udaljen 95 km istočno od Milana sjedišta regije.

Geografske karakteristike
Pokrajina Brescia prostire se istočno od talijanskih pokrajine Bergamo po dolini rijeke Po, na površini od - 4 783 km², do obronaka Alpa na sjeveru.

U pokrajini živi 1 238 044 stanovnika (2011. godine).

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice pokrajine Brescia

Pokrajine Lombardije

Brescia (pokrajina)


Rasmus Villumsen, né le 17 novembre 1907 à Upernavik Kujalleq et mort en novembre 1930 dans l'Inlandsis du Groenland ) est un maître-chien inughuit, participant groenlandais à la 3e expédition allemande du Groenland d'Alfred Wegener en 1930-1931.

Biographie
Rasmus Villumsen nait à Upernavik Kujalleq en 1907 de Hans Frederik Lars Willumsen (vers 1865–après 1931) et de son épouse Johanne Juliane Judithe Møller (1882–1920). Dans les années 1920, il s'installe à Ukkusissat.

Villumsen participe en 1930 en tant que maître-chien à la 3e expédition allemande sur la calotte glaciaire du Groenland du scientifique Alfred Wegener. Le 21 septembre 1930, avec le météorologue Fritz Loewe et 13 Groenlandais (dont Villumsen), Wegener entreprend un quatrième et dernier voyage de transport avant l'hiver pour ravitailler la station de recherche d'Eismitte. En raison des tempêtes de neige qui ont commencé au début de l'année, le transport doit être abandonné. Les Groenlandais font demi-tour à l'exception de Villumsen. Le but de ceux qui continuent le voyage, Wegener, Loewe et Villumsen, est de relever Johannes Georgi et Ernst Sorge pour l'hiver. Le 30 octobre, ils atteignent la station de recherche d'Eismitte (essentiellement une grotte creusée dans la glace) avec leurs traîneaux à chiens dans des conditions extrêmes. Villumsen est probablement mort vers le 16 novembre 1930 sur le chemin du retour, qu'il a entrepris avec Wegener.

Le 12 mai 1931, la tombe soigneusement construite de Wegener est retrouvée dans la glace. La cause du décès semble être une insuffisance cardiaque due à un surmenage. Rasmus Villumsen, qui l'a enterré, demeure porté disparu et avec lui le journal de Wegener. Le 9 août 1931, une cérémonie d'adieu pour lui et son frère aîné Jakob Johan Gabriel, dont le corps a également disparu quelques semaines plus tôt après un accident de kayak, a lieu

Honneurs
Une plaque commémorative pour Rasmus Villumsen, en allemand et en groenlandais, est accrochée sur le nouveau bâtiment de l'école d'Ukkusissat depuis 1994. Elle a été suggérée par Loewe et était initialement installée sur l'ancienne église. Son texte se lit comme suit : « Rasmus Villumsen d'Uvkusigssat, qui a succombé au froid et à l'obscurité de la glace intérieure avec Alfred Wegener en novembre 1930, dans un souvenir constamment reconnaissant. »

Liens externes

Références

Personnalité groenlandaise du XXe siècle
Décès en novembre 1930

Rasmus Villumsen


Wish You Were Here, İngiliz rock grubu Pink Floyd'un dokuzuncu stüdyo albümü. 12 Eylül 1975'te Harvest Records ve Columbia Records tarafından piyasaya sürüldü. Pink Floyd'un Avrupa turnesi boyunca bestelediği parçalardan oluşan Wish You Were Here, 1975'te Londra'daki EMI Stüdyoları'nda (sonraki adıyla Abbey Road Stüdyoları) kaydedildi.

Albümün öne çıkan temaları yabancılaşma ve müzik piyasasının eleştirisidir. Albümün büyük kısmını dokuz kısımdan oluşan "Shine On You Crazy Diamond" kaplar. Bu parça, yedi yıl önce akıl sağlığı sorunları nedeniyle gruptan ayrılan kurucu üye Syd Barrett'a adanmıştır.

Wish You Were Here ilk çıktığında eleştirmenlerden karışık yorumlar aldı ve grubun önceki çalışmalarına kıyasla zayıf bulundu. Ancak ilerleyen zamanlarda albüm, eleştirmenlerin büyük beğenisini topladı ve tüm zamanların en iyi albümleri arasında gösterilmeye başlandı. Klavyeci Richard Wright ve gitarist David Gilmour da bu albümün en sevdikleri Pink Floyd albümü olduğunu açıkladı. ABD ve İngiltere listelerinde bir numaraya yükselen albüm, dünya çapında 20 milyondan fazla satıldı.

Arka plan
Dark Side Of The Moon'un büyük başarısı Pink Floyd üstünde büyük bir baskı yaratıyordu. Grubun bu baskıda ilk kaydettiği şarkı "Shine On You Crazy Diamond" olmuştu. "Have A Cigar" ve "Welcome To The Machine" ise müzik endüstrisi ve yaşanılan baskıyı anlatan iki eser oldu. albümler kaydedilirken grup elemanları arasındaki sürtüşmeler artıyordu. Bu albüm Richard Wright'ın 1994 tarihli The Division Bell'e kadarki son beste çalışmalarını içeriyordu. Have A Cigar şarkısına Roy Harper vokal yapmıştır. Albüm kapağında bulunan fotoğrafta ateşe verilmiş olan kişi ise "Ronnie Rondell"dır. Bu sahne yaklaşık 15 kere çekilmiş, çekim sırasında 20 kişilik yangın söndürücülü ve acil müdahale ekibi hazır bulunuyordu.

Albüm kayıtları sırasında grubun yıllardır görüşmediği Syd Barrett stüdyoya girmiştir. Uzun süre sessiz bir şekilde oturan şişman ve kel Barrett'i hiç kimse tanıyamamış ancak tanıyınca grup üyeleri gözyaşlarına boğulmuşlardır. Ona albümden bir şarkıyı dinlettirmişler ancak o hiçbir tepki vermemiştir. Have A Cigar'ın kayıtları sırasında ise Roger Waters Syd Barrett'i sigarası elinde ancak hiç içilmemiş ve tamamen kül olmuş şekilde dururken görmüş ve daha sonra bu sahneyi ve o günkü Syd Barrett imajını Pink Floyd: The Wall filminde kullanmıştır. O günden sonra grup üyeleri onu ölümüne dek hiçbir zaman görmemişlerdir.

Şarkı Listesi
Bütün şarkı sözleri Roger Waters tarafından yazılmıştır.

Pink Floyd albümleri
Progresif rock albümleri
1975 albümleri
İngilizce albümler
Konsept albümler
Billboard 200'de bir numara olan albümler
Abbey Road Studios'ta kaydedilen albümler

Wish You Were Here (Pink Floyd albümü)


Gordion, Frigya'nın tarihî başkenti olan antik kent. Sakarya Nehri ile Porsuk Çayı'nın birleştiği noktanın yukarısında kurulu bulunan kent günümüzde Ankara'ya 94 kilometre uzaklıkta, Polatlı'nın 29 kilometre kuzeybatısında yer alan Yassıhüyük'te bulunmaktadır.

1900'lerde Gustav Körte ile Alfred Körte tarafından ilk kazıların yapıldığı antik kentte ikinci kazılar Pennsylvania Üniversitesi Arkeoloji ve Antropoloji Müzesinin denetimi ve Rodney Young'ın başkanlığında 1950-1973 yılları arasında yürütülmüştür.

Tarihçe
Gordion'un konumu, Anadolu'yu kat eden ana yolların kavşağında bulunması, ırmak ve diğer kaynaklar sayesinde suyun bolluğu ve çevresinin kuru tarım ve hayvancılığa uygun açık araziyle çevrili olması gibi çeşitli sebeplerden dolayı Friglere çekici gelmiş olmalıdır. Aynı doğal ortam koşulları Gordion'un MÖ 3. binyıldan başlayarak Hitit egemenliği zamanında da iskân görmesini de açıklar niteliktedir.

Arkeolojik bulgulara göre Frigler, Gordion'a Hititlerin yıkılması sonucu MÖ 12. yüzyılın sonları gibi erken bir tarihte gelmiştir. Kazılarda gün ışığına çıktığı kadar en erken Frig yerleşim yerleri gündelik hayata ilişkin malzemeler içeren, hafif konstrüksiyonlu küçük evlerden oluşan köy karakterine sahiptir. MÖ 9. yüzyılda ise büyük bir dönüşüm gerçekleşir ve yerleşim, içinde büyük yapıların yer aldığı muazzam surlarla çevrili bir kale halini alır. Yerleşimdeki bu önemli değişim muhtemelen bu şekilde büyük inşaat projelerinin yapımını yürütebilecek merkezî bir Frig devlet yönetiminin oluşmasıyla açıklanabilir. 9. yüzyılın sonuna gelindiğinde, Frig kalesi birkaç inşaat evresinin ardından kazılarla açığa çıkartılmış olan yerleşim planına sahiptir. Güneydoğudaki ana kale kapısının hemen içerisinde üstü açık, büyük avlunun çevresinde dizili dikdörtgen binalar, saray alanını oluşturmaktadır.

Bu kale, MÖ 800 civarında kent sakinlerinin tüm mallarını bırakarak yalnızca canlarını kurtarabildikleri büyük bir yangında tahrip olmuştur. Bu kalıntılar ve yangının hemen öncesi ve sonrasına ait zengin mezarlar sayesinde Friglerin bu dönemdeki maddi kültürü ve ekonomisi hakkında önemli bilgiler edinilmektedir. Teras üzerindeki sıra yapılar, tahıl işlenen ve dokumacılık yapılan hareketli yerlerdi. Saray alanındaki yapıların sadece birinde karşılaşılan çakıl taşı mozaik taban döşemesi ise Antik Çağ'da bilinen bu tip zemin döşemesinin en eski örneği olup bu bezemeci döşeme tarzının ilk kez Friglerce icat edildiğini göstermektedir. Saray alanındaki yapıların en büyüğünde bulunan çok iyi ince dokumalar ve fildişi kakmalı ahşap mobilya gibi lüks eşyalar, bu yapının krala ait, belki de yöneticinin kabul salonu olabileceğini göstermektedir. Tahrip olmuş kalede bulunan büyük miktarda seramik kap ve demir obje, Friglerin bu malzemelere dair büyük bir endüstriye sahip olduğunu kanıtlamaktadır. Suriye ve Filistin bölgelerinden ithal edilmiş lüks malzemeler ise Friglerin MÖ 800 civarındaki dış ticaret ilişkileri hakkında ipucu niteliğindedir.

Gordios ve oğlu Midas, MÖ 800 felaketinin ardından Frig kalesinin yeniden inşasında önemli rol oynamış olabilirler. Yeni kale, eskisini tamamen kaplamakta ve çok daha yüksek bir kotta yükselmektedir. Eski kale yapı birçok özelliğiyle birlikte kopyalanmış ve yeni yapılarında eskilerin işlevini sürdürmüş olması muhtemeldir. MÖ 8. yüzyılın sonuna doğru tamamlanan bu devasa proje, devlet yönetimi altında çalışan muazzam büyüklükte bir iş gücünü yansıtır.

Yeni kale Gordion'a üç asırdan fazla, MÖ 4. yüzyılın ikinci yarısı ortalarına kadar hizmet vermiştir. Bu uzun zaman diliminde Frigia'yı etkileyen bir dizi önemli olay gerçekleşmiştir. 7. yüzyılda, muhtemelen Kafkaslardan gelen akıncı göçmen Kimmerler Anadolu'yu alt üst etmiş, Frigia da bu felaketten nasibini almıştır. 7. yüzyılın sonuna doğru Kimmerleri batıda bastıran Lidyalılar siyasi egemenliklerini Anadolu'nun içlerine doğru genişletir. Gordion'da ana yerleşime bitişik bir kalenin içinde ele geçen çok sayıdaki Lidya seramiği nedeniyle bir Lidya askerî garnizonu barındırdığı düşünülmektedir. Bu askerî kale muhtemelen Persler tarafından tahrip edilmiştir. Ahameniş İmparatorluğu döneminde Gordion, Marmara Denizi'nin güneyindeki Daskileion'daki Pers satrabına bağlı ikinci derece bir idari ve askerî merkez durumundadır. MÖ 8. yüzyılın sonlarından 4. yüzyıla kadar yaşayan uzun ömürlü bu yeni kale Gordion'daki Frig maddi kültürünün en iyi temsil edildiği yerdir. Yazılı Frig belgelerinin çoğu bu döneme aittir.

Gordion'un çevresinde yaklaşık 85 adet tümülüs vardır. Bu tepeler önemli bireylerin mezarları olup MÖ 9. yüzyıldan 2. yüzyıla kadar uzanan geniş bir zaman dilimine aittir. Bu tip mezar biçimi Anadolu'da daha önce görülmediğinden bu uygulamanın Frigler tarafından Avrupa'daki memleketlerinden getirildiği düşünülmektedir. Gordion'da kazılan tümülüslerden birkaçı büyük yangının hemen öncesi ve sonrasında yaşamış nesillere aittir. Özellikle yangından hemen sonraya ait iki tanesi önemlidir. Bunlardan P Tümülüsü adlı ilki MÖ 775 yılına tarihlenmekte olup Frig kraliyet ailesinden bir prens veya prensese ait bir çocuk mezarıdır. Ahşap mezar odasında ele geçen ve çocuğun ikinci yaşamı için sunulmuş etkileyici lüks eşyaları arasında geometrik motifli çok ince kakma işçiliğe sahip ahşap mobilyalar ve belki de oyuncak olarak yapılan ahşap ve seramik hayvanlar dikkati çeker.

Hemen yakındaki diğer mezar ise 50 metreyi aşan yüksekliği ile Orta Anadolu'da bu tip mezarların bilinen en büyük örneğidir. İçinde ölünün yer aldığı ahşap mezar odası bozulmamıştır ve dünyanın bilinen sağlam en eski ahşap yapısıdır. Tıpkı çocuk mezarında olduğu gibi bu mezarda da ele geçen geometrik motifli zarif kakma bezemeli mobilyalar, Frig sanatçılarına özgün büyük bir ustalığa işaret etmektedir. Burada ayrıca belki de krallar arası hediye değiş tokuşuyla Suriye'den Gordion'a kadar gelmiş hayvan başlı kovalar ve kazanlar gibi çok sayıda tunç obje bulunmuştur. Bu kaplardan bir kısmı mezarın yanı başında verilen baharatlı et yemeği, mercimek ve bira ile şarap ve ballı bir içecekten oluşan ziyafette kullanılmıştır. Kapların üzerindeki balmumu bantlar üzerindeki yazılar bilinen en eski Frigce yazı örnekleridir. Bu mezarın sahibi 1.60 metre boyunda ve altmışlı yaşlarının başlarında ölmüş bir erkek olup muhtemelen Frigya kralıdır. Yakın zamanda mezarın ahşapları üzerinde yapılan radyokarbon analizleri kralın MÖ 740 civarında defnedildiğini göstermektedir. Dolayısıyla bu kralın aynı tarihlerde öldüğü düşünülen Gordios olduğu öne sürülmektedir.

Kaynakça

Frigya kentleri
Polatlı
Ankara ilindeki arkeolojik sitler
Sakarya Nehri
Türkiye'deki Dünya Mirasları

Gordion


Nocturne, op. 37 este un set de două nocturne scrise și publicate de Frédéric Chopin în 1840, deși se crede că Nocturna în G major op. 37, nr. 2 a fost compusă în 1839 în jurul perioadei de ședere cu autorul George Sand în Mallorca.  În mod neobișnuit, nici o piesă nu are o dedicație.

Acest set de nocturne a fost considerat inițial unul dintre cele mai bune seturi, totuși popularitatea sa a scăzut încet în secolul al XX-lea.  Blair Johnson susține, totuși, că piesele sunt încă "exemplare minunate, fiind ceva de hibrid între Opus 27 mai dramatic și texturile și dispozițiile mult mai simple ale Opus 32".  Robert Schumann a comentat că sunt "de acel tip mai nobil, sub care idealul poetic strălucește mai transparent".  Schumann a mai spus că "cele două nocturne diferă de cele din trecut, mai ales prin simplitatea mai mare a decorului și a grației mai liniștite".

Gustav Barth a comentat că nocturnele lui Chopin sunt semne clare de "progres" în comparație cu nocturnele originale ale lui John Field , deși îmbunătățirile sunt "în cea mai mare parte doar în tehnică".  Cu toate acestea, David Dubal consideră că piesele sunt "mai bine descrise ca balade în miniatură".

Nocturna în G minor, Op. 37 Nr. 1

Nocturna Nr. 11 în G minor este marcată inițial ca sostenuto Andante și este în măsura 4/4. În măsura 41, modificările cheii E-flat major se întorc la G minor în măsura 67. Piesa are un total de 91 de măsuri lungime, terminând cu o a treia Picardie și este în formă ternară.  Unul dintre studenții lui Chopin a susținut odată că Chopin însuși a uitat să marcheze creșterea tempo-ului pentru corale, ceea ce a condus la o încetinire a secțiunii.

James Friskin a comentat că nocturna este "una dintre cele mai simple nocturne" și este similar cu Nocturna în G minor, Op. 15, nr. 3 prin aceea că "are pasaje similare cu legato în secțiunea contrastantă" deși această nocturnă "are o linie melodică mai ornamentală".  Dubal a fost, de asemenea, de acord că nocturna este "de o importanță mai mică".  Cu toate acestea, criticii au indicat adesea potențiala aluzie la religie în secțiunea de mijloc. Maurycy Karasowski a comentat că secțiunea din mijloc are "o atmosferă asemănătoare bisericii în coarde".   Johnson a crezut, de asemenea, că corzile sunt "corale" și au comentat că "unii biografi au simțit că această muzică reprezintă credința lui Chopin în puterea de consoliere a religiei".

Nocturna în G major, Op. 37 Nr. 2

Nocturna Nr. 12 în G major este marcată inițial ca Andantino și este în măsura 6/8, rămânând astfel încât pentru toți cele 139 de măsuri. Este scris în stilul Barcarolei venețiene,  care, conform  lui Dubal, este generată de "tema principală a lui euphonious treimi și șesimi".  Huneker a comentat că "pianiști iau de obicei prima parte prea repede, a doua prea încet" și se joacă piesa ca o etuză.  Friskin a comentat că șesimea "necesită îngrijire pentru a obține uniformitatea controlului tonului."  Piesa are structura A-B-A-B-A, oarecum neobișnuită pentru o nocturnă de-a lui Chopin. Piesă este în măsura în a treia și a șasea și este, de asemenea, neobișnuită, pentru că toate celelalte nocturne ale lui Chopin se deschid cu melodii unice.

Nocturna a fost apreciată ca fiind una dintre cele mai frumoase melodii pe care Chopin le-a compus vreodată.  Atât Karasowski, cât și Huneker au fost de acord cu această evaluare; Karasowski a susținut că "nu se poate asculta niciodată nocturna fără simțul celei mai profunde emoții și fericiri" , iar Huneker a comentat că nocturna a fost "pictată cu peria cea mai eterică a lui Chopin".  Frederick Niecks a crezut, de asemenea, că piesa a avut "o senzualitate frumoasă, este plăcută, moale, rotunjită și nu fără un anumit grad de lăcomie".  Pentru Blair Johnson, tema este "cu siguranță o întrupare muzicală a doctrinei" mai puțin este mai mult "."  Johnson a mai comentat că "clima a fost strecurată în stiloul compozitorului", cu referire la șederea lui Chopin pe insula Mallorca.  Niecks, de asemenea, a spus că nocturna «vrăjește și inumanii», ce indică spre muzica lui Chopin că ar putea acționa ca un afrodisiac.  În mod similar, Louis Kentner a spus odată, referindu-se la această nocturnă, ca nocturnele nu ar trebui să "sufere degradare critică, deoarece tinerele femei sentimentale le-au folosit, în zilele de demult apuse, pentru confortul lor reprimat."

Referințe

Compoziții de Frédéric Chopin

Nocturne, Op. 37 (Chopin)


مطار مدينة جورج بست بيلفاست  (بالأيرلندية:Aerfort Chathair Bhéal Feirste George Best) هو مطار يقع في بلفاست، مقاطعة داون، أيرلندا الشمالية. يبعد المطار 3.2 كم عن مركز المدينة.
سمي المطار منذ افتتاحه بمطار مدينة بلفاست وذلك حتي عام 2006 حين غير اسم المطار إلي مطار مدينة جورج بست بلفاست تكريماً لجورج بست لاعب كرة القدم المشهور المولودب المدينة.

خدم المطار عام 2008 أكثر من 2.5 مليون راكب لأول مرة في تاريخ المطار، وذلك بزادة مقدارها 17.5% عن عام 2007، وزيادة 35.6% منذ ست سنوات أي من عام 2002.

المطار هو مركز العمليات الرئيسي لشركة الطيران فلايبي منذ 2003، والآن هي أكبر مشغل في مدينة بلفاست.

انظر أيضا
 بلفاست
 تاريخ بلفاست

مصادر

تأسيسات سنة 1937 في أيرلندا الشمالية
جورج بست
مبان ومنشآت في بلفاست
مطارات أسست في سنة 1937
مطارات في أيرلندا الشمالية
نقل في بلفاست

مطار مدينة جورج بست بلفاست


Wetter (prezime)
 Wetter (Ruhr), grad u saveznoj državi Sjeverna Rajna-Vestfalija, Njemačka
 Wetter (Hessen), grad u saveznoj državi Hessen, Njemačka
 Wetter (rijeka), rijeka u Njemačkoj

Wetter


Max Hoppe (* 16. November 1922 in Dresden; † 25. Juni 1965) war ein deutscher Fußballspieler, der zwischen 1944 und 1959 mehrere hundert Spiele für den VfB Lübeck und die SG Ordnungspolizei Lübeck bestritt.

Karriere als Spieler

Max Hoppe war als Jugendlicher in seiner Heimatstadt Dresden sowohl Fußball- als auch Tischtennisspieler und errang zu dieser Zeit eine sächsische Tischtennismeisterschaft. Während des Zweiten Weltkrieges wurde er als Marinesoldat für zwei Jahre (1942 bis 1944) nach Kiel versetzt. Die KSV Holstein ermöglichte es Hoppe, als so genannter Gastspieler in dieser Zeit weiterhin als Fußballspieler aktiv zu sein. Wie viele Spiele und Tore er für die Kieler absolvierte bzw. erzielte, ist nicht bekannt. 1944 kam er gemeinsam mit seinen späteren Mitspielern Albert Felgenhauer und Anton Hofmann nach Lübeck und schloss sich dort der SG Ordnungspolizei Lübeck an. Bis zur Auflösung des Vereins am Kriegsende gehörte er zu den Stammspielern der Fußballmannschaft.

Nach dem Krieg wurde Hoppe – wie auch Felgenhauer – Verkehrspolizist in der Lübecker Innenstadt. 1956 und 1957 kam er deswegen auch in sieben Spielen der deutschen Polizei-Auswahl zum Einsatz und gehörte dabei zum Kader der Mannschaft, die 1957 Polizei-Europameister wurde. Mit dem VfB konnte er mehrere Jahre in der damals erstklassigen Oberliga Nord spielen (123 Einsätze, 3 Tore) und absolvierte mehr als 600 Liga-, Pokal- und Freundschaftsspiele für die Lübecker. Seine Karriere beendete der Abwehrspieler nach der gewonnenen Aufstiegsrunde zur Oberliga Nord in der Spielzeit 1958/59.

Max Hoppe verstarb im Alter von 42 Jahren und hinterließ seine Frau sowie eine Tochter. 2010 wurde er von Anhängern des VfB Lübeck in die Legendenelf des VfB gewählt.

Einzelnachweise

Fußballspieler (VfB Lübeck)
Deutscher
Geboren 1922
Gestorben 1965
Mann

Max Hoppe (Fußballspieler)


Çorak, Saimbeyli - Adana ili Saimbeyli ilçesine bağlı mahalle
 Çorak, Besni - Adıyaman ili Besni ilçesine bağlı köy
 Çorak, Bayburt - Bayburt ili merkez ilçesine bağlı köy
 Çorak, Gümüşhane - Gümüşhane ili merkez ilçesine bağlı köy
 Çorak, Kars - Kars ili merkez ilçesine bağlı köy
 Çorak, İlkadım - Samsun ili İlkadım ilçesine bağlı mahalle
 Çorak, Boyabat - Sinop ili Boyabat ilçesine bağlı köy
 Çorak, Dikmen - Sinop ili Dikmen ilçesine bağlı köy
 Çorak, Zara - Sivas ili Zara ilçesine bağlı köy
 Çorak, Yozgat - Yozgat ili merkez ilçesine bağlı köy
 Çorak, Çaycuma - Zonguldak ili Çaycuma ilçesine bağlı köy
 Çorak, Devrek - Zonguldak ili Devrek ilçesine bağlı köy

Çorak


Laura Giordano (* 6. Januar 1977) ist eine ehemalige italienische Triathletin und Leichtathletin. Sie ist Marathon-Staatsmeisterin des Jahres 2009.

Werdegang
Laura Giordano begann 2001 in mehreren Laufdisziplinen in der Leichtathletik und wechselte dann zum Duathlon und Triathlon. Nach einigen Starts beim Marathonlauf kehrte sie wieder zum Duathlon zurück. 2003 wurde sie Dritte bei der Europameisterschaft auf der Duathlon-Kurzdistanz. Im Folgejahr wurde sie Dritte bei der Weltmeisterschaft im belgischen Geel.

Später wechselte sie erneut zum Marathon und 2007 wurde sie Sechste beim Mailand-Marathon und 2008 Zweite beim Treviso-Marathon. Im September 2008 wurde sie Fünfte bei der Duathlon-Weltmeisterschaft.

Italienische Meisterin Marathon 2009
Im März 2009 wurde sie als Gesamtsiegerin in Treviso italienische Marathonmeisterin. Auf dem wegen seines Gefälles nicht bestenlistentauglichen Kurs erzielte sie eine Zeit von 2:35:36 h.

2010 wurde sie Dritte in Treviso und mit ihrer persönlichen Bestzeit von 2:40:36 h Achte beim Venedig-Marathon. 2014 und 2015 konnte sie erneut den Treviso-Marathon für sich entscheiden.

Sportliche Erfolge
 Duathlon
Marathon
(DNF – Did Not Finish)

Weblinks

 Il ritorno al Duathlon di Laura Giordano auf silcaultralite.it, 21. Juni 2012
 Laura Giordano torna a Treviso per i tricolori di duathlon a Povegliano auf trevisotoday.it, 9. März 2015

Einzelnachweise

Marathonläufer (Italien)
Duathlet (Italien)
Triathlet (Italien)
Italiener
Geboren 1977
Frau

Laura Giordano (Sportlerin)


قرية الجديدة قرية سورية تتبع القرداحة في محافظة اللاذقية، هي قرية جميلة مليئة بالخيرات في منطقة جبلية بديعة حيث الطبيعة تتلون بالبساط الأخضر.

السكان  يبلغ عدد سكانها قرابة 5000 نسمة، يعملون معظم سكانها بالزراعة والتجارة وكذلك عدد منهم يعملون بوظائف عامة وخدمات  .

قرية جديدة الحمر هيا القرداحه الثانية
قريه تتمتع سكانه بالزراعة وتربيه الاغنام والتجارة

تجمعات محافظة اللاذقية السكانية

الجديدة (سوريا)


Sándor Wekerle (în ; ) a fost un politician maghiar de etnie germană, primul ministru-prezident al Transleithaniei care nu provenea din rândurile aristocrației. Primul său mandat în fruntea guvernului Transleithaniei s-a desfășurat între 1892 și 1895, al doilea din 1906 până în 1910. În 1917 a fost numit încă o dată ministru-prezident, dar și-a pierdut funcția în toamna lui 1918, în cursul Revoluției Crizantemelor.

Note

Bibliografie
Géza Andreas von Geyr: Sándor Wekerle. 1848–1921. Die politische Biographie eines ungarischen Staatsmannes der Donaumonarchie, München 1993.

Nașteri în 1848
Decese în 1921
Maghiari de origine germană
Politicieni maghiari
Ministru-prezident în Transleithania
Membri ai Academiei Maghiare de Științe
Absolvenți ai Universității din Budapesta

Sándor Wekerle


Cette page liste les albums musicaux ayant eu le plus de succès au cours de l'année 1967 aux États-Unis d'après le magazine Billboard.

Historique
{| class="wikitable"
! Date
! Artiste(s)
! Titre
!Référence
|-
|
|rowspan="23"|The Monkees
|rowspan="5"|The Monkees
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="18"|More of the Monkees
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="1"|Herb Alpert and the Tijuana Brass
|rowspan="1"|Sounds Like...
|
|-
|
|rowspan="1"|The Monkees
|rowspan="1"|Headquarters
|
|-
|
|rowspan="15"|The Beatles
|rowspan="15"|Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="2"|Bobbie Gentry
|rowspan="2"|Ode to Billie Joe
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="5"|The Supremes
|rowspan="5"|Diana Ross & the Supremes: Greatest Hits
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="5"|The Monkees
|rowspan="5"|Pisces, Aquarius, Capricorn and Jones Ltd.
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|

Liens externes
Classement des albums sur Billboard.com

Etats-Unis
1967 aux États-Unis

Liste des albums musicaux numéro un au Billboard 200 en 1967


18872 Tammann este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
18872 Tammann este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Gnosca de Stefano Sposetti. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,60 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 14,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 18001-19000
 Centura de asteroizi

Referințe

Asteroizi Maria

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

18872 Tammann