ترتيب الجامعات في مستويات أكاديمية (علمية أو ادبية) هذا الترتيب قد يعتمد على مجموعة من الإحصائيات أو استبيان يوزع على الدارسين والأساتذة وغيرهم.

هناك ترتيب لمرحلة بكالوريس ومرحلة الدراسات العليا حيث الأول يعتمد غالبا على جودة التعليم والثاني على مستوى البحث العلمي.

التصنيفات العالمية للجامعات

تصنيف جامعة شنغهاي
تصنيف شنغهاي العالمي للجامعات والذي يعرف ب "التصنيف الأكاديمي لجامعات العالم" (ARWU):
يعتمد تصنيف شنغهاي على الأداء فيما يتعلق بالبحوث العلمية. حيث ان معايير التصنيف هي:
 مرور الحائزين على جوائز نوبل سواء من خلال الدراسة أو التدريس (20 بالمائة من العلامة الممنوحة)
 نجاح الخريجين (10 بالمائة)
 حجم الدراسات والأبحاث المنشورة في مجلتي «ناتشر» و«ساينس» البريطانيتين (20 بالمائة)
 نسبة الإشارة إلى تلك البحوث والجامعات في وسائل الإعلام والمجلات العلمية (20 بالمائة)
 نسبة الإشارة إلى الباحثين في السنوات الخمس الأخيرة (20 بالمائة)
 الأداء الأكاديمي (10 بالمائة)
ويرتب فقط أول 500 جامعة على مستوى العالم.

حيث انه التصنيف الأكثر اعتمادا على مستوى العالم

تصنيف مجلة التايمز للتعليم العالي
هو تصنيف تقوم من خلاله مجلة التايمز بتصنيف أفضل 100 جامعة في العالم وذلك وفق للمعايير التي تعتمدها المجلة
وهي أيضا تقوم بتصنيف أفضل 100 جامعة لم يمر على نشئتها خمسين عام... كما يعتبر هذا التصنيف من أكثر التصنيفات المعتمدة عالميا

تصنيف كواكواريلي سيموندس QS
مؤسسة Quacquarelli Symonds Limited :
(QS) هي مؤسسة غير ربحية مقرها الرئيسي لندن ولها فروع منتشرة حول العالم حيث تأسست عام 1990 وبدأت عملها كمصنِف منذ العام 2004
تصنف أفضل 800 جامعة في العالم وذللك وفقا للمعايير التالية:
 السمعة الأكاديمية بنسبة 40% من إجمالي التصنيف،
 نسبة الطلبة لأعضاء هيئة التدريس بنسبة 20%،
 الأبحاث المنشورة لأعضاء هيئة التدريس ومعدل النشر واستشهادات الباحثين في العالم بالأبحاث المقدمة من الباحثين والأكاديميين في الجامعة بنسبة 20%
 استطلاع آراء جهات التوظيف من مؤسسات وشركات حول أداء وجاهزية خريجي الجامعة بنسبة 10%،
 النسبة التي تتيحها الجامعة للطلاب الأجانب حول العالم 5%،
 نسبة أعضاء هيئة التدريس الاجانب في الجامعة بنسبة 5%

تصنيف الويبومتركس Webometrics
يصدر هذا التصنيف عن المركز الأسباني لتقييم الجامعات والمعاهد CSIC
هو ترتيب يغطي أكثر من 12000 جامعة ومعهد عالي على مستوى العالم
يعتمد على قياس أداء الجامعات من خلال مواقعها الالكترونية ويمكن اعتباره تصنيف لموقع الجامعة الإلكتروني.

تصنيفات اقليمية ومناطقية

تصنيف احسن الجامعات في الدرسات العليا

1- جامعة الأمريكية
2- جامعة الألمانية
3- الاكاديمية البحرية لعلوم التكنولوجيا والنقل البحرى
4- جامعة القاهرة
5- جامعة عين الشمس

الاتحاد الأوروبي
قامت المفوضية الأوروبية بوضع 22 جامعة من حيث أكثر الجامعات تأثيرا علميا وعدد الابحاث العلمية المنشورة من الجامعة.

ايرلندا
تقوم الساندي تايمز بتصنيف للجامعات.

بعض المعايير:
1. متوسط درجات الثانوية 2. متوسط من يكملون التعليم 3. نسبة الطلاب للمدرسين 4. تأثير البحث 5. جودة السكن الطلابي
ومرافق الرياضة

بريطانيا
تقوم وكالة Quality Assurance Agency for Higher Education بتقييم جودة التعليم في الجامعات البريطانية.

الولايات المتحدة

 تصنيف مجلة أخبار الولايات المتحدة وتقرير العالم

مجلة أخبار الولايات المتحدة وتقرير العالم تقوم بعمل ترتيب سنوي وهو (U.S. News & World Report College and University rankings) هو تصنيف موجود في الولايات المتحدة منذ العام 1983. ويكتب حسب معلومات تجمعها من الجامعات والمعاهد باستخدام استبيان يرسل للجامعة أو من موقع الجامعة. يعتمد كذلك على أمور أخرى.

مصادر

تصنيف الجامعات والكليات

تصنيف الجامعات والكليات


Kraliçe Sisi (Yaprak Yayınları-1991) (Yasaklı)

Ümit Oğuztan'ın müstehcen olduğu gerekçe gösterilerek mahkeme kararıyla yakılarak imha edilen belgesel romanı. Bir zamanın travestiler kraliçesi Sisi ile onun hizmetlerini kullanan ünlülerin adının yer alması nedeni ile popüler olmuştur.

"Siz okurlarım için, Araştırdım..İnceledim..Anlattırdım..Yazdım.
Masa başında (düşlerin kurgularıyla) yazılmamış olmasına karşın bu bir (ROMANDIR) Kahramanlarının içimizden birilerinin olduğu.. Kraliçe Sisi hariç lütfen hiç kimse üzerine alımasın.. ÜZÜLÜRÜM.." diye, romanına giriş yapan yazar Oğuztan; elit tabakanın tüm kirli çamaşırlarını ortaya serdiği bu belgesel romanıyla edebiyatımıza, aykırı elitlerin yaşamını kazandırmıştır. Yakılarak imha edilmesinin gerçek nedeni romanın içeriğinde gizlidir."

Kraliçe Sisi romanında yer alan kahramanlar kripto Yahudiler/Sabetaylar, Kripto Ermeniler, beyaz Türkler, ari/elitler süreç içinde teker teker hukuk önünde sanık sandalyesine oturmuş, kimileri de çareyi yurt dışına kaçmakta bulmuştur. Roman toplatılıp yasaklanmış ise de yazar hedefine ulaşmış görünmektedir.

Ümit Oğuztan romanları
Yasaklanan romanlar
Belgesel romanlar
1991 romanları

Kraliçe Sisi (roman)


In mathematics, a partition of an interval  on the real line is a finite sequence  of real numbers such that

.

In other terms, a partition of a compact interval  is a strictly increasing sequence of numbers (belonging to the interval  itself) starting from the initial point of  and arriving at the final point of .

Every interval of the form  is referred to as a subinterval of the partition x.

Refinement of a partition
Another partition  of the given interval [a, b] is defined as a refinement of the partition , if  contains all the points of  and possibly some other points as well; the partition  is said to be "finer" than . Given two partitions,  and , one can always form their common refinement, denoted , which consists of all the points of  and , in increasing order.

Norm of a partition
The norm (or mesh) of the partition

is the length of the longest of these subintervals
 {{math|maxxi − xi−1}} : i  1, … , n .

Applications
Partitions are used in the theory of the Riemann integral, the Riemann–Stieltjes integral and the regulated integral. Specifically, as finer partitions of a given interval are considered, their mesh approaches zero and the Riemann sum based on a given partition approaches the Riemann integral.

Tagged partitions
A tagged partition is a partition of a given interval together with a finite sequence of numbers  subject to the conditions that for each ,
 .

In other words, a tagged partition is a partition together with a distinguished point of every subinterval: its mesh is defined in the same way as for an ordinary partition. It is possible to define a partial order on the set of all tagged partitions by saying that one tagged partition is bigger than another if the bigger one is a refinement of the smaller one.

Suppose that  together with  is a tagged partition of , and that  together with  is another tagged partition of . We say that  together with  is a refinement of a tagged partition  together with  if for each integer  with , there is an integer  such that  and such that  for some  with . Said more simply, a refinement of a tagged partition takes the starting partition and adds more tags, but does not take any away.

See also
 Regulated integral
 Riemann integral
 Riemann–Stieltjes integral

References

Further reading

Mathematical analysis

Partition of an interval


Međužupanijska nogometna liga Središte Zagreb (također i kao MŽNL Središte, MŽNL Zagreb) u sezoni 2016./17. predstavlja ligu četvrtog ranga hrvatskog nogometnog prvenstva u sezoni 2016./17. U njoj je sudjelovalo 16 klubova iz Grada Zagreba, Karlovačke, Krapinsko-zagorske, Sisačko-moslavačke i Zagrebačke županije.
Ligu je osvojio Udarnik Kurilovec iz Velike Gorice.
Od sezone 2017./18. liga mijenja naziv u 4. HNL – Središte Zagreb.

Sudionici
 Grad Zagreb
 Dinamo Odranski Obrež
 Ponikve Zagreb
 Špansko Zagreb
 Zagreb II
 Karlovačka županija
 Karlovac 1919
 Krapinsko-zagorska županija
 Gaj Mače
 Mladost Zabok
 Radoboj
 Sisačko-moslavačka županija
 Libertas Novska
 Moslavina Kutina
 Zagrebačka županija
 Gradići
 Polet Buševec
 Sava Strmec
 Savski Marof
 Udarnik Kurilovec (Velika Gorica)
 Zelina (Sveti Ivan Zelina)

Ljestvica

Rezultatska križaljka
podebljan rezltat - igrano u prvom dijelu lige (1. – 15. kolo)
rezultat normalne debljine - igrano u drugom dijelu lige (16. – 30. kolo)
 prekrižen rezultat  - poništena ili brisana utakmica

Ažurirano 4. kolovoza 2017. godine.

Kvalifikacije za 4. HNL – Središte 2017./18.

Poveznice
 Međužupanijska nogometna liga – središte Zagreb
 3. HNL – Zapad 2016./17.
 1. ŽNL Karlovačka 2016./17.
 1. ŽNL Krapinsko-zagorska 2016./17.

Izvori

 rsssf.com, Hrvatska 2016./17., MŽNL - IV. rang
 rsssf.com, Hrvatska 2016./17., 1. ŽNL - V. rang i kvalifikacije
 nskz.hr, SLUŽBENO GLASILO MŽNL SREDIŠTE, pristupljeno 4. kolovoza 2017.
 nskz.hr, Službeni glasnik MŽNL Središte, br. 18, god. 2017., objavljeno 7. lipnja 2017., preuzeto 4. kolovoza 2017.
 nskzz.hr, Arhiva za Međužupanijska nogometna liga , pristupljeno 4. kolovoza 2017.
 Rezultati 26. kola 1. ŽNL, 22. kola 2. ŽNL i 30. kola MŽNL , objavljeno 5. lipnja 2017., pristupljeno 4. kolovoza 2017.

Vanjske poveznice
 Nogometni savez Karlovačke županije
 Nogometni savez Krapinsko-zagorske županije
 Nogometni savez Sisačko-moslavačke županije
 Zagrebački nogometni savez
 Nogometni savez Zagrebačke županije

2016-17
mznl-zagreb

MŽNL Središte Zagreb 2016./17.


O jogo de xadrez é comumente dividido dentro de três fases: abertura, meio-jogo, e final de jogo. Existem uma grande gama de teorias em relação a como o jogo deveria ser jogado em cada fase, especialmente as aberturas e finais de partida. Aqueles que escrevem sobre a teoria do xadrez, que costumam ser também exímios jogadores, são referenciados como "teoristas" ou "teoristicistas".

"A teoria da abertura" comumente se refere ao consenso, amplamente representado através da atual literatura sobre aberturas. "A teoria dos finais de jogos" consiste em opiniões a respeito de específicas posições, ou posições de um tipo similar, entretanto ocorre alguns princípios que são universalmente aplicáveis. "A teoria de meio-jogo" usualmente referem-se as máximas ou principais aplicações do meio da partida. A tendência moderna, contudo, estão a escolher quais são os critérios mais relevantes para analisar as posições específicas ao invés de princípios gerais.

O desenvolvimento da teoria em todas essas áreas têm sido obtida através da vasta literatura sobre o xadrez. Em 1913, o notável historiador de xadrez H. J. R. Murray escreveu em sua brilhante obra de 900 páginas A History of Chess que: "O xadrez possuía uma gama literária que, combinada, continha provavelmente mais publicações do todos os outros jogos". Ele estimava que naquele tempo "o número total de livros sobre xadrez, revistas e jornais que reservavam um espaço regular para o jogo era superior a 5.000". Em 1949, B. H. Wood acreditava que a porção havia aumentado para cerca de 20.000. David Hooper e Kenneth Whyld escreveram em 1992 que: "Desde então o número havia tido um aumento fixo ano a pós ano de novas publicações sobre xadrez. Ninguém sabe ao certo quantas mais foram impressas..." A maior bibliotéca sobre xadrez do mundo, a coleção de John G. White na biblioteca pública de Cleveland, possui mais de 32.000 livros e séries acerca do xadrez; incluindo mais de 6.000 volumes periódicos encadernados a respeito do xadrez. Os jogadores de xadrez de hoje também desfrutam da base de recursos computacionais para obterem informações.

Teoria da abertura

O trabalho de publicação mais antigo na teoria do xadrez, cuja data pode ser estabelecida com alguma exatidão, é Repeticion de Amores y Arte de Ajedrez pelo espanhol Luis Ramirez de Lucena, publicado cerca de 1490, que incluía, entre outras coisas, analises de onze aberturas de xadrez. Algumas delas são conhecidas hoje como Giuoco Piano, Ruy López, Defesa Petroff, Abertura do Bispo, Defesa Damiano e Defesa Escandinava, embora Lucena não tenha usado esses termos.

A autoria e data do manuscrito de Göttingen não estão estabelecidas, e a data de sua publicação estima está entre 1471 e 1505. Não se sabe se ele ou o livro de Lucena foi publicado primeiro. O manuscrito incluía exemplos de partidas com as aberturas agora conhecidas como a Defesa Damiano, Defesa Philidor, Giuoco Piano, Defesa Petroff, Abertura do Bispo, Ruy López, Abertura Ponziani, Gambito Verdadeiro da Rainha, 1.d4 d5 2.Bf4 Bf5 (uma fórmula do Sistema London), Abertura Bird e Abertura Inglesa. Murray observou que "não era uma coleção casual de inícios de partidas, mas uma tentativa para lidar com as aberturas em um caminho sistemático".

Quinze anos depois do livro de Lucena, o farmacêutico português Pedro Damiano publicou o livro "Questo libro e da imparare giocare a scachi et de la partiti" (1512) em Roma. Ele contia analises do Gambito Verdadeiro da Rainha, mostrando o acontecia quando as negras tentam manter o peão do gambito com "b5". O livro de Damiano "foi, em termos contemporâneos, o primeiro bestseller do  jogo moderno". Harry Golombek escreveu que isso "sucedeu por oito edições no século XVI e continuou, entrando para o próximo século com popularidade inabalável". Jogadores modernos conhecem Damiano, primeiramente, devido à fraca abertura com seu nome, Defesa Damiano (1.e4 e5 2.Nf3 f6?), embora ele tenha condenado ao invés de confirmar.

Esses livros e, posteriormente, algumas opiniões de partidas jogadas com várias aberturas, armadilhas e os melhores caminhos para os ambos lados jogarem. Certas sequências de movimentos na abertura começaram a receber nomes, alguns no início sendo Defesa Damiano, o Gambito do Rei (1.e4 e5 2.f4), o Gambito da Rainha (1.d4 d5 2.c4) e a Defesa Siciliana (1.e4 c5).

O livro de Damiano foi seguido pelos tratados gerais nas partidas de xadrez por Ruy López de Segura (1561), Giulio Cesare Polerio (1590), Gioachino Greco (acerca de 1625), Joseph Bertin (1735) e François-André Danican Philidor (1749).

O primeiro autor a tentar uma pesquisa abrangente sobre as aberturas era então conhecido como Aaron Alexandre por seu trabalho de 1837, a Encyclopédie des Échecs. De acordo com Hooper e Whyld, "Carl Jaenisch produziu a primeira análise de aberturas em linhas modernas na sua Analyse nouvelle des ouvertures (1842–43)". Em 1843, o alemão Paul Rudolf von Bilguer publicou Handbuch des Schachspiels, que combinava as virtudes de Alexandre e o trabalho de Jaenisch. O Handbuch, que passou por grandes edições, o último a ser publicado com muitas partes em 1912–16. Foi uma das referências mais importantes sobre aberturas por muitas décadas. A última edição de Handbuch foi editada por Carl Schlechter, que empatou no Campeonato Mundial com Emanuel Lasker em 1910. O mestre internacional William Hartston o chamou de "uma super obra, talvez a última a ser encerrada com sucesso abrangendo todo conhecimento sobre xadrez em um só volume".

O mestre inglês Howard Staunton, possivelmente o jogador mais habilidoso do mundo de 1843 a 1851, incluindo mais de 300 paginas de análises sobre aberturas em seu tratado de 1847, The Chess Player's Handbook. Aquele trabalho se tornou imediatamente a referência padrão de trabalho em países com falantes ingleses, e foi republicado 21 vezes em 1935. No entanto, com o passar do tempo, a demanda aumentou por trabalhos mais atualizados em inglês. Wilhelm Steinitz, o primeiro campeão mundial, amplamente considerado o "pai do xadrez moderno", analisando excessivamente várias aberturas duplas de peões do rei (iniciando 1.e4 e5) em seu livro The Modern Chess Instructor, publicado em 1889 e 1895. Também em 1889, E. Freeborough e o referendo C.E. Ranken publicaram a primeira edição do Chess Openings Ancient and Modern; edições posteriores foram publicadas em 1893, 1896 e 1910. Em 1911, R.C. Griffith e J.H. White publicaram a primeira edição das Aberturas Modernas do Xadrez. Ela é até agora a maior publicação sobre o estudo de aberturas na história; a 15.ª edição (comumente chamada MCO-15), pelo GM Nick de Firmian, foi publicada em abril de 2008.

De acordo com Hooper e Whyld, as várias edições das Aberturas Modernas do Xadrez, a última edição do Handbuch e a quarta edição de Ludvig Collijn's Larobok (em sueco), com as inovadoras contribuições vindas de Rubinstein, Reti, Spielmann e Nimzowitch: "foram fontes populares de referência para fortes jogadores entre às duas grandes guerras". Em 1937–39, o antigo campeão mundial, Max Euwe, publicou um volume com doze análises sobre aberturas, De theorie der schaakopeningen, em holandês. Ele foi posteriormente traduzido para outras línguas.

No final da década de 30 para o início dos anos 50 Reuben Fine, um dos jogadores mais habilidosos do mundo, também se tornou um dos principais teóricos, publicando trabalhos importantes sobre as aberturas, meio-jogo e finais. Esse início veio com sua revisão das Aberturas Modernas do Xadrez, que foi publicado em 1939. Em 1943, ele publicou o Ideas Behind the Chess Openings, que procurava explicar os princípios fundamentais das aberturas. Em 1948, ele publicou a sua própria teoria sobre aberturas, Aberturas Práticas de Xadrez, um concorrente para MCO. Em 1964, o mestre internacional Israel Horowitz lançou o tomo de 789 páginas, Aberturas de Xadrez: Teoria de Prática que além das análises de aberturas incluía um grande número de partidas ilustradas.

Em 1966, o primeiro volume de Chess Informant foi publicado em Belgrado, Lugoslávia, contendo 466 anotações sobre jogos dos líderes nos torneios de xadrez e partidas atuais. O extremamente influente Chess Informant revolucionou as séries sobre teorias de abertura. A sua grande inovação estava nas expressões das partidas em linguagem algébrica e as anotou então sem usar palavras, mas em 17 símbolos, cujos significados eram explicados no início do livro em seis diferentes línguas. Isso permitiu que os leitores em todo mundo lessem os mesmo jogos e anotações, assim aumentando a disseminação de ideias e o surgimento de novas teorias de aberturas. Os editores do Chess Informant posteriormente introduziram outras publicações usando o mesmo princípio, assim como os cinco volumes da Enciclopédia das Aberturas do Xadrez e a Enciclopédia dos Finais de Xadrez. Chess Informant foi originalmente publicado duas vezes ao ano, e desde 1991 tem sido publicado três vezes ao ano. O volume 100 foi lançado em 2007. Ele agora utiliza 57 símbolos, elaborado em 10 línguas, para anotar as partidas (veja pontuação do xadrez), e está disponível tanto impresso com em formatos eletrônicos. Em 2005, o antigo campeão mundial Garry Kasparov escreveu: "Todos nós somos filhos do Infomant".

Na década de 1990 e seguinte, o desenvolvimento de teorias de abertura foi muito mais acelerado pelas inovações, como as extremamente fortes enegines de xadrez tais como Fritz e Rybka; softwares como o ChessBase, e a venda do jogo multimilionário com banco de dados, conhecido como ChessBase's Mega 2013, com mais de 5,4 milhões de partidas. Hoje, as aberturas mais importantes tem sido analisadas com mais de 20 movimentos de complexidade, às vezes nos finais de jogo. Isto não é incomum para jogadores líderes; aplicar  novidades teóricas até o 25.º lance, ou mais adiante.

Milhares de livros têm sido escritos sobre aberturas de xadrez. Eles possuem ambas compreensões das enciclopédias de aberturas, tais como a Encyclopedia of Chess Openings e Modern Chess Openings; geralmente intituladas sobre como jogar as aberturas, por exemplo, Mastering the Chess Openings (em quatro volumes), pelo mestre internacional John L. Watson; e a miríade de livros sobre aberturas específicas, tais como Understanding the Grünfeld e Chess Explained: The Classical Sicilian. "Livros e monografias sobre aberturas são populares, e, como se imagina, eles se tornam desatualizados rapidamente havendo uma grande demanda por novos títulos". De acordo com Andrew Soltis, "Praticamente todas as novas informações sobre xadrez desde 1930 têm sido nas aberturas".

Teorias do meio-jogo

A teoria do meio-jogo é consideravelmente menos desenvolvida do que o início das teorias de abertura e a teoria de finais de partida. Watson escreveu: "Os jogadores que desejam estudar essa área do jogo têm uma limitada e bastante insatisfatória variedades de possibilidades a partir daquela escolha".

Uma das teorias iniciais que ganhou atenção foi aquela de Wilhelm Steinitz, declarando que um ataque prematuro contra um oponente em uma posição igual poderia ser repelida através de uma hábil defesa, então a melhor aposta de um jogador era manobrar lentamente com o objetivo de acumular pequenas vantagens. Emanuel Lasker em Lasker's Manual of Chess e Max Euwe em The Development of Chess Style delinearam teorias que eles atribuíam a Steinitz.

Livros influentes do habilidoso jogador e teorista Aaron Nimzowitsch, Meu Sistema (1925), O Bloqueio (1925 - em alemão) e Chess Praxis (1936), estão entre os trabalhos mais importantes sobre o meio-jogo. Nimzowitsch chamou a atenção para a possibilidade de deixar um oponente ocupar o centro com peões, enquanto você exerce o controle com as suas peças, como nas defesas Nimzo Indiâno ou Índia da Rainha. Ele mostrou como entrelaçar os peões em correntes, a corrente de peões poderia ser atacada pela a sua base avançando um de seus peões e executando um movimento libertador (quebra de peão). Ele também alertou para a estratégia de ocupar fileiras com suas torres em ordem para posteriormente penetrar a sétima casa onde elas poderão atacar os peões adversários e a ala do rei oponente. Outro de seus conceitos-chave foi a prevenção, movimentos direcionados a limitar a mobilidade do oponente para o ponto onde ele não teria mais movimentos válidos.

Em 1952, Fine publicou as 442 páginas de O Meio-jogo do Xadrez, talvez o mais amplo sobre o assunto daquele tempo. Na metade do século XX, também foi publicado O Meio-jogo volume 1 e 2, pelo ex-campeão mundial Max Euwe e Hans Kramer, e a série de livros na Checoslováquia, Alemanha, pelo grande mestre Luděk Pachman. Três volumes: A Estratégia do Xadrez Completa, A Estratégia do Xadrez Moderno, Táticas Modernas do Xadrez e O Ataque e Defesa Nas Táticas do Xadrez Moderno.

Outro ponto-chave apontado na teoria de meio-jogo veio com o lançamento do livro de Alexander Kotov, Pense Como Um Grande Mestre em 1971. Kotov demostrou como um jogador calcula pelo desenvolvimento uma árvore de variações em sua cabeça, e recomenda que os jogadores apenas examinem cada ramo da árvore de cada vez. Ele também notou como alguns jogadores parecem ser vítimas do que agora é conhecida como a Síndrome de Kotov: eles calculam uma grande variedade de linhas, tornando-se insatisfeitos com o resultado e percebendo que eles estavam com pouco tempo, jogavam um movimento alternativo completamente novo sem nem mesmo observar se era bom. Mais recentemente, Jonathan Tisdall, John Nunn e  Andrew Soltis têm elaborado ainda mais a teoria da árvore de Kotov.

Em 1999, Os Segredos das Estratégias do Xadrez Moderno: Avanços desde Nimzowitsch de Watson foi publicado, onde Watson discute a revolução na teoria do meio-jogo que ocorreu desde o período de Nimzowitsch.

Também há muitos livros sobre aspectos específicos do meio-jogo, tais como A Arte de Atacar no Xadrez por Vladimir Vuković, A Arte do Sacrifício no Xadrez por Rudolph Spielmann, A Arte do Checkmate por Georges Renaud e Victor Kahn, As Combinações Básicas no Xadrez por J. du Mont e A Arte da Defesa no Xadrez por Andrew Soltis.

Teoria do final de jogo
Muitos estudos significantes do xadrez iniciaram os seus primeiros trabalhos incluindo algumas análises sobre o final de jogo. O livro de Lucena (por volta de 1490) possuía 150 exemplos de final de jogo e puzzles de xadrez.

A segunda edição (1777) de Analyse du jeu des Échecs, por Philidor, dedicava 75 páginas de análises a vários finais de partidas. Elas incluíam uma variedade de finais teoricamente importantes, tais como torre e bispo contra torre; rainha contra torre; rainha contra torre e peão, e torre e peão contra torre. Certas posições nos finais de torre e bispo contra torre; torre e peão contra torre; e rainha contra torre tem se tornado conhecidas como posições de Philidor. Philidor concluiu seu livro com duas páginas de "Observações sobre finais de partida", em que ele definia certos princípios gerais sobre os finais, tais como: "Dois cavalos sozinhos não podem dar mate" (veja dois cavalos final de partida), o final com um peão do bispo e torre, cuja  casa da rainha está sobre uma cor oposta ao do bispo, é um empate (veja erros do peão da torre e bispo e peão), assim como uma rainha enfrentando um bispo e um cavalo (veja final de jogo no xadrez sem peões # Rainha contra duas peças menores).

O Manual do Jogador de Xadrez de Staunton (1847) incluía quase 100 páginas de análises de finais de partida. Algumas das análises de Staunton, assim como suas análises do raro torre contra três pecãs menores no final de partida, são surpreendentemente sofisticadas. Na página 439 ele escreveu: "Três peças menores são muito mais fortes do que uma torre; nos caos em que duas delas são bispos, geralmente é possível vencer sem muita dificuldade, porque o jogador com a torre será certamente forçado a perdê-la para uma de suas peças adversárias. Se, contudo, houverem dois cavalos e um bispo opondo-se a uma torre; o último pode ser, geralmente, trocado pelo bispo. Como os dois cavalos, por si próprios, são insuficientes para forçar um xeque-mate, a partida deverá ser um empate". Atualmente, as tabelas de finais confirmam as avaliações de Staunton em ambos finais. Reuben Fine ainda iria, 94 anos depois de Staunton, escrever erroneamente na página 521 de O Básico dos Finais de Xadrez que ambos os tipos de finais; torre contra três peças menores: "são teoricamente um empate". O grande mestre Pal Benko — uma autoridade sobre os finais de partida, e como Fine: um jogador de classe mundial em seu auge — perpetuou o erro de Fine em sua revisão (2003) de O Básico dos Finais de Xadrez. Reuben Fine e Pal Benko, na edição algébrica de O Básico dos Finais de Xadrez, McKay Biblioteca de Xadrez, 2003, p. 524, . O grande mestre Andrew Soltis, em um livro de 2004, expressou desagrado com Staunton. Reivindicando que torre contra dois bispos e um cavalo é um final empatado com a jogada correta. Andrew Soltis, repensando as peças do xadrez, Batsford 2004, p. 84. ISBN 0-7134-8904-9. Na época, Benko e Soltis ofereceram suas análises (em 2003 e 2004, respectivamente), as tabelas de finais já tinham provado que Staunton estava correto, e que Fine, Benko e Soltis estavam errados. Embora o final possa ir além de 68 movimentos para vencer. Müller e Lamprecht, página. 403.

A conclusão de Staunton sobre esses finais foram, de qualquer modo, antecipadas belo mestre britânico George Walker, quem escreveu em 1846 (ou talvez antes):

Embora os dois Bispos e Kt vençam, como proposta geral, contra a Torre, ainda assim os dois Cavalos com um Bispo não podem esperar o mesmo sucesso; e o resultado legítimo de tal conflito seria um empate. Os Bispos, unidos, são mais fortes que os Cavalos, pois atacam de uma distância maior. Quando os dois Cavalos ficam com um Bispo, a Torre também tem a chance de trocar por este último, o que dificilmente pode ser evitado por seu adversário, e os dois Cavalos, sozinhos, não conseguem mate.

Em 1941, Ruben Fine publicou seu monumental tratado de 573 páginas: Finais de Xadrez Básicos, o primeiro a tentar de forma abrangente um tratado sobre os finais de partida. Uma nova edição, revisada por Pal Benko, foi publicada em 2003. Escritores soviéticos lançaram uma importante séries de livros sobre finais específicos: Finas de Torre por Grigory Levenfish e Vasily Smyslov, Finais de Peão por Yuri Averbakh e I. Maizelis, Finais de Rainha e Peão por Averbakh, Finais de Bispos por Averbakh, Finais de Cavalo por Averbakh e Vitaly Chekhover, Finais de Bispo vs. Cavalo por Yuri Averbakh, Finais de Torre vs. Peças Menores por Averbakh, Finais de Rainha vs. Torre/Peças Leves por Averbakh, Cherkhover e V. Henkin. Esses livros por Averbakh e outros foram colocados dentro de cinco volumes "Compreenções Sobre os Finais de Xadrez" em inglês.

Nos últimos anos, tabelas de finais de jogo geradas por computador têm revolucionado as teorias sobre finais de partidas, inclusive mostrando as melhores jogadas em vários finais complicados que têm irritado as análises humanas por mais de um século — tais como rainha e peão contra rainha. Eles também têm derrubaram vereditos de teóricos sobre uma certa quantidade de finais; por exemplo, provando que o final de dois bispos contra um cavalo, que embora tenha sido dado como um empate por mais de um século, também pode ser uma vitória para os bispos (veja: finais de xadrez sem peão / apenas peças leves e finais de xadrez / os efeitos das tabelas de finais sobre a teorias de finais).

Trabalhos muito importantes sobre os finais de partida têm sido publicados nos anos recentes. Entre eles: O Manual de Finais de Dvoretsky; O Fundamental dos Finais de Xadrez por Karsten Müller e Frank Lamprecht; Básico dos Finais: 888 Posições Teóricas por Yuri Balashov e Eduard Prandstetter, Lições Sobre os Finais de Partida por Benko e Os Segredos dos Finais de Torre, Os Segredos dos Finais de Sem Peões por John Nunn. Alguns desses foram ajudados pelas análises das tabelas de finais.

Veja também

 List of chess openings
 Chess endgame literature
 Chess piece relative value

Referências

Terminologia de xadrez
Teoria do xadrez

Teoria do xadrez


An Poa paludigena in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Merritt Lyndon Fernald ngan Karl McKay Wiegand. An Poa paludigena in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Poa

Poa paludigena


Balkanlar Kupası, 1961 ve 1993 yılları arasında düzenlenen futbol turnuvası. Balkan ülkeleri olan Arnavut, Bulgar, Yunan, Rumen, Türk ve Yugoslav kulüpleri arasında düzenlenmekteydi.

1971 yılından sonra düzenlenmeye başlanan UEFA Kupası'ndan sonra tıpkı Fuar Şehirleri Kupası gibi Balkan Kupası da önemini yitirmiş bu iki kupa UEFA Kupası adı altında toplanmıştır. Statüsü değiştirilen Balkan Kupası'na ise ikinci lig şampiyonları katılmaya başlamış, tıpkı Mitropa Kupası gibi nostaljik olarak devam etmiştir.

Daha sonra, milli takımlara yönelik (çok daha eski ama aynı zamanda feshedilmiş) Balkan Kupası'nın aksine, Balkan kulüplerinin iki küçük UEFA müsabakasında daha fazla temsil elde etmesinden sonra bu oran azaldı.

Finaller

Performanslar

Kulüplere göre

Ülkelere göre

Dış bağlantılar
 RSSSF.com'da Avrupa Kupaları arşivi

Balkanlar Kupası
Balkanlar'da spor

Balkanlar Kupası


Phenes raptor conocido en Chile como matapiojos o matapiojo y denominado libélula por chilenos y extranjeros, es un insecto chileno del orden Odonata. También existe en otros lugares de Sudamérica.

Referencias

Insectos de Chile
Petaluridae

Phenes raptor


5167 Joeharms este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5167 Joeharms este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Carolyn S. Shoemaker și Eugene M. Shoemaker. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,67 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 15,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1985
Centura de asteroizi

5167 Joeharms


1934 අංක 19 දරණ කම්කරු වන්දි ආඥා පනත යනු රැකියාවෙහි නියුතුව එම රැකියාවෙහි යෙදී සිටියදී සිදුවන අනතුරු වල ප්‍රතිපලයක් වශයෙන් තුවාල ලබන හෝ මරණයට පත්වන කම්කරුවන් සදහා වන්දි ගෙවීමට නීතිමය ප්‍රතිපාදන සැලසීම සදහා ඇති කළ පනතකි.

මෙම පනත යටතේ රැකියාවෙහි නියුතුව සිටියදී රැකියාවෙන් උද්ගත වන අනතුරකට භාජනය වී තුවාල ලබන කම්කරුවන් හට, නැතහොත් කිසියම් වෘත්තීය රෝග්යකින් හෝ රැකියාවේ ස්භාවය හේතුකොටගෙන ඇති වූයැයි සාධාරණ සාධාරණ ලෙස සැලකිය හැකි වූ කිසියම් රෝගයකින් පෙලෙනු ලබන කිසියම් කම්කරුවෙකු හට වන්දි ගෙවීම සදහා ප්‍රතිපාදන සැලසීම සහ එවැනි අනතුරකින් හෝ වෘත්තීය රෝගයකින් හෝ මිය යන කම්කරුවන්ගේ යැපෙන්නන්ට වන්දි ගෙවීම මෙම පනතේ පරමාර්ථයයි.

සේවා යෝජකයා වන්දි ගෙවීමට යටත් වන අවස්ථා
කිසියම් සේවකයෙකු,

සේවයේ එනම් රැකියාවේ යෙදී සිටියදී එම රැකියාව නිසා උද්ගතවන හදිසි අනතුරක් නිසා ආබාධිත හෝ මරණයට පත්වීම සිදුවන විටක

සේවා යෝජකයා වන්දි ගෙවීමට යටත් නොවන අවස්ථා
 දින තුනක් ඉක්මවනතුරු සම්පූර්ණ හෝ අර්ධ දුබලතාවයක්  ඇති නොකර වන තුවාලක් සදහා
 මරණය ප්‍රතිපලයක් නොවන පහත සදහන් කරුණක් හේතු කොටගෙන ඇති වන අනතුරකින් සිදුවන තුවලයක් සදහා
 අනතුර සිදුවන අවස්ථාවේ දී කම්කරුවා මත්පැන් හෝ මත්ද්‍රව්‍ය වල බලපෑමෙන් යුක්තව සිටීම.
 කම්කරුවාගේ ආරක්ෂාව සැලසීම ප්‍රකාශිත වහයෙන් දෙන ලද නියෝගයකට නැතහොත් ප්‍රකාශිත ලෙස කරනලද නියමයකට කම්කරුවා විසින් හිතාමතාම අවනත නොවීම.
 කම්කරුවාගේ ආරක්ෂාව සැලසීමේ අදහසින් සපයනු ලබන ලැදැයි තමන් විසින් දැන සිටි ආරක්ෂිත රැකවරණයක් හෝ වෙනත් උපක්‍රමයක් කම්කරුවා විසින් හිතා මතාම ඉවත් කිරීම හෝ නොසලකා හැරීම.

1934 අංක 19 දරණ කම්කරු වන්දි ආඥා පනත


Douglas College is the largest public degree-granting college institution in British Columbia, Canada. Close to 17,000 credit students, 8,500 continuing education students and 4,210 international students are enrolled here. Douglas College offers bachelor's degrees and general university arts and science courses, as well as career programs in health care, human services, business and the creative arts.

History
Founded in 1970, the college is named after the former Governor of British Columbia, Sir James Douglas. In 1981, Kwantlen College split off from Douglas College.

Coat of arms
Douglas College's coat of arms was revealed to the public on January 21, 2020. The emblem was designed by Coast Salish artist Carrielynn Victor for the college's 50th anniversary. The emblem was the first to be completely designed by an Indigenous artist in Canada's history. The crowned heart in the middle of the emblem is a feature of coats of arms of the Douglas family, including the College's namesake Sir James Douglas, and a reference to the college's motto, "Do what you love." The crown on top of it is made of cedar, a wood material that is local to the area. There is a raven on top of the crest, meant to signify cleverness as the bird represents. There are also two Douglas fir trees surrounding the raven which are meant to signify a relation to the college's name. In the Coast Salish language, below the shield, are the words "Excellence, Knowledge, Passion". The reference to the Indigenous language is a recognition that the college operates on a First Nations territory.

Campuses
The college has two major campuses in Metro Vancouver – one in New Westminster (Royal Avenue and Anvil Tower) and one in Coquitlam. The college also has a smaller Training Centre campus in Surrey.

Programs
Douglas offers bachelor's degrees, associated degrees, and various programs, certifications and diplomas.

International education
Each year, more than 4,000 international students from 92 countries take for-credit courses at Douglas College, accounting for roughly 18 percent of the student population.

Media
The student newspaper, The Other Press, has been in print since 1976, making it one of British Columbia's oldest continuously run student publications. It is a member of Canadian University Press.

The college also publishes Event, a literary magazine published three times per year.

Athletics
Varsity sports teams at Douglas College are known as the Royals and the mascot is a lion named Roary. The Royals compete in men's and women's basketball, curling, golf, soccer and volleyball as well as men's baseball and women's softball. The Royals are members of the Canadian Collegiate Athletic Association (CCAA), the Pacific Western Athletic Association (PACWEST) and the Northwest Athletic Conference (NWAC).

Controversy
In January 2012, Global's 16x9 news magazine aired a story alleging large scale fraud at Douglas College's Chinese partner campuses. Some faculty members complained that some Chinese students were unable to speak basic English upon graduation. They alleged mass-scale fraud whereby students were guaranteed to pass their courses through various methods such as black market answer sheets, progressively easier make-up exams, and grade tampering. Robert Buller, a former Dean of Commerce and Business alleged Douglas College President Scott McAlpine said "he needed plausible deniability and he wanted to see and hear nothing" when approached about the issue. Since then, Douglas College and the British Columbia Ministry of Advanced Education completed an independent review of the situation and issued a report. Although the report found "no evidence of academic dishonesty or fraud in the conduct of Douglas College", it noted specific areas of concerns including in lack of oversight in the use of challenge exams. The report stated that "Douglas College would have benefitted from speedier and more thoroughly considered responses" to issues previously identified.

Notable alumni

 Elizabeth Bachinsky, poet
 N. Robin Crossby, game designer
 Frank Giustra, businessman and philanthropist
 Terry Glavin, author and journalist
 Adrian Holmes, actor
 Daniel Igali, Olympic gold medallist wrestler
 Wanda John-Kehewin, author and poet
 Farhan Lalji, sports reporter
 Sky Lee, author
 Lance Ryan, opera vocalist

See also
 The Other Press
 List of colleges and universities named after people
 Douglass College, similarly titled but different college part of Rutgers University

References

External links

Douglas 360°

1970 establishments in British Columbia
Buildings and structures in Coquitlam
Education in Coquitlam
Education in Surrey, British Columbia
Education in New Westminster
Universities and colleges established in 1970
Universities and colleges in Greater Vancouver
Colleges in British Columbia
Vocational education in Canada

Douglas College


John Hope Peddie, commonly known as Jack or Jock Peddie, (3 March 1876 – 20 October 1928) was a Scottish footballer who played for various clubs in both England and Scotland, including Newcastle United, Manchester United, Plymouth Argyle and Heart of Midlothian. As a Plymouth player, he is most famous for scoring their first ever goals in the Western and Southern Leagues.

Career
Born in Hutchesontown, Glasgow, Peddie began his football career with Scottish Junior club Benburb, before moving to Third Lanark in June 1895. Two years later, he moved across the border to England, where he joined Newcastle United, first on trial in January 1897, before signing a professional contract in November 1897. With 17 goals in his first 20 league games, Peddie helped his new club gain promotion to the top flight in his first season in 1898, as well as netting a brace in an impressive 2–1 FA Cup upset of top-flight Preston North End the same season. Peddie scored Newcastle's two goals in their first ever game in the First Division, a 4–2 home defeat at the hands of Wolverhampton Wanderers. Newcastle's first win in the division came at home to Liverpool in November 1898, when Peddie scored two goals in a 3–0 victory. In total, he scored 79 goals in 136 appearances and was Newcastle's top scorer for four consecutive seasons between the 1897–98 and 1900–01 season.

After five seasons at Newcastle, Peddie moved to Manchester United in June 1902 and led the club's scoring charts in his first season with 11 league goals (15 in all competitions). Despite this, he left for Plymouth Argyle in May 1903 ahead of their first season as a professional club. He scored their first competitive goals in both the Southern League and Western League, and scored 21 goals from 46 appearances in his one year at Home Park. He returned to Manchester United in 1904, and as well as being named club captain, he was again the club's top goalscorer with 17 goals in 32 league appearances. The arrival of high-scoring Jack Picken in May 1905 meant Peddie was unable to repeat the feat for a third time in four seasons, although he still made an important contribution with 20 goals in all competitions as Manchester United finished in second place to win promotion back to the First Division for the first time since 1894. Peddie was also replaced as captain by Charlie Roberts prior to the 1905–06 season. Having played in the Home Scots v Anglo-Scots international trial match twice while playing for Third Lanark and twice with Newcastle, he made his fifth appearance in the fixture as a Manchester United player in March 1906, but would never be selected for the Scotland national team. In January 1907, he returned to Scotland, signing for Heart of Midlothian in a triple transfer with Dick Wombwell and William Yates. In total across his two spells with Manchester United, Peddie scored 58 goals in 121 appearances.

At Tynecastle, Peddie received £5 per week in wages and played inside right and centre forward. In the first round of the Scottish Cup, Hearts defeated Airdrieonians 2–0 at Broomfield, with Peddie scoring the second goal. Peddie missed the semi-final victory over Queen's Park due to a knee injury that eventually ended his career. In May 1907, Peddie received considerable treatment for the knee injury and was back in the team at the start of the 1907–08 season; however, the injury kept flaring up and he played only 23 first-team matches during his final two seasons, scoring five goals. When James McGhee replaced William Waugh as Hearts manager in April 1908, Peddie was transferred and listed at £100. He emigrated to Canada in 1908, before eventually moving to the United States and settling in Detroit. He died in 1928 at the age of 52.

References
Bibliography

Notes

External links
 Plymouth Argyle club website biography
 Profile at StretfordEnd.co.uk
 Profile at MUFCInfo.com

1876 births
1928 deaths
Scottish men's footballers
Footballers from Glasgow
People from Gorbals
Scottish Junior Football Association players
Benburb F.C. players
Newcastle United F.C. players
Manchester United F.C. players
Plymouth Argyle F.C. players
Heart of Midlothian F.C. players
Scottish emigrants to the United States
Third Lanark A.C. players
Scottish Football League players
English Football League players
Southern Football League players
Western Football League players
Men's association football forwards

Jack Peddie


(1972) Yi Xing es un asteroide que forma parte del cinturón de asteroides y fue descubierto por el equipo del observatorio de la Montaña Púrpura, en Nankín, China, desde la estación astronómica homónima, el 9 de noviembre de 1964.

Designación y nombre
Yi Xing fue designado inicialmente como .
Más adelante se nombró en honor del astrónomo chino Yi Xing (683-727).

Características orbitales
Yi Xing orbita a una distancia media de 2,419 ua del Sol, pudiendo acercarse hasta 2,015 ua y alejarse hasta 2,823 ua. Tiene una excentricidad de 0,1668 y una inclinación orbital de 4,127°. Emplea en completar una órbita alrededor del Sol 1374 días.

Véase también
 Lista de asteroides del (1901) al (2000)
 Cuerpo menor del sistema solar

Referencias

Enlaces externos

Asteroides del cinturón principal
Objetos astronómicos descubiertos por el Observatorio de la Montaña Púrpura
Objetos astronómicos descubiertos desde el Observatorio de la Montaña Púrpura
Objetos astronómicos descubiertos en 1964
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides

(1972) Yi Xing


Podvidača (Sanski Most, BiH), naseljeno mjesto u općini Sanski Most, BiH
 Podvidača (Oštra Luka, BiH), naseljeno mjesto u općini Oštra Luka, BiH

Podvidača


Henry Byron Warner (născut Henry Byron Lickfold,  ) a fost un actor de film și de teatru englez. El a fost popular în timpul epocii filmului mut și l-a jucat pe Isus Hristos în The King of Kings (Împăratul împăraților, 1927). În ultimii săi anii, a trecut cu succes la roluri secundare și a apărut în numeroase filme regizate de Frank Capra. Cel mai important rol al lui Warner pentru publicul modern este "domnul Gower" din filmul prezentat în permanență, O viață minunată, regizat de Capra. A avut de asemenea un rol cameo pe Bulevardul amurgului, care a fost regizat de Billy Wilder.

Primii ani
Născut în St John's Wood, Londra, Anglia în 1876, H.B. Warner a fost educat la Școala Bedford. Tatăl său, Charles Warner, a fost actor și, deși tânărul Henry s-a gândit inițial la studiul medicinei, a urmat în cele din urmă pașii tatălui său și a interpretat pe scenă. A avut o soră mai mare, Grace Warner (1873-1925), actriță și manager de teatru.

Teatru
Warner a debutat pe scenă în It's Never Too Late to Mend la 21 de ani. A jucat în mai multe piese de teatru înainte de a veni în Statele Unite pentru sezonul 1905-1906. Printre spectacolele  sale de pe Broadway se numără Silence (1924), You and I (1922), Danger (1921), Sleeping Partners (1918), Out There (1917) și Blackbirds (1912).

Film
H.B. Warner și-a început cariera în filme mute în 1914, când a debutat în The Lost Paradise. A jucat roluri principale în epoca mută și a apărut și în numeroase piese de pe Broadway. Cel mai de succes rol al său a fost cel al lui Isus Hristos în filmul epic mut al lui Cecil B. DeMille, The King of Kings în 1927. A primit recenzii bune pentru acest rol, dar odată cu apariția erei sonore, el s-a îndreptat către roluri secundare, mai ales datorită vârstei sale. De obicei, a fost distribuit în roluri demne în numeroase filme din anii 1930 și 1940. A jucat în versiunea din 1930 a lui Liliom (în calitate de magistrat ceresc), în Five Star Final (1931, Michael Townsend), în Grand Canary (1934, ca Dr. Ismay) și în versiunea 1935 a A Tale of Two Cities  ca Gabelle. El a portretizat, de asemenea, pe judecătorul strict în Mr. Deeds Goes to Town (1936) cu Gary Cooper și Jean Arthur. A apărut în versiunea inițială din 1937 a filmului Lost Horizon ca Chang, pentru care a fost nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun actor în rol secundar.

Printre filmele sale ulterioare se numără  Nu o poți lua cu tine după moarte (1938), Domnul Smith merge la Washington (1939), The Rains Came (1939) și The Corsican Brothers . În  O viața minunată (1946), el a jucat ceea ce pentru el era un rol atipic, cel al unui drogat bețiv. Ocazional, Warner a fost văzut în roluri sinistre, ca în versiunea din 1941 a filmului The Devil and Daniel Webster, în care a jucat fantoma lui John Hathorne. De asemenea, în acel an a jucat rolul răufăcătorului d-l Carrington în Topper Returns. A apărut, de asemenea, în Bulevardul amurgului (1950), în care și-a jucat propriul rol, jucând cărți cu alte foste vedete de filme mute, inclusiv Buster Keaton și Anna Q Nilsson. Ultimul său rol a fost un cameo nemenționat în Darby's Rangers (1958).

Viață personală
Warner s-a căsătorit de două ori, mai întâi cu fosta doamnă F.R. Hamlin care a murit în 1914 și din 1915 până în 1933 a fost căsătorit cu Marguerite L. "Rita" Stanwood. La 21 decembrie 1958, Warner a murit în Los Angeles, California, în urma unui atac de cord, și a fost îngropat într-o boltă privată din Chapel of the Pines Crematory din Los Angeles, California.

Pentru contribuțiile sale la industria cinematografică, Warner are o stea pe Hollywood Walk of Fame, pe 6600 Hollywood Boulevard.

Filmografie (selecție)

The Lost Paradise (1914) ca Reuben Warren (film debut)
The Ghost Breaker (1914) ca Warren Jarvis
The Market of Vain Desire (1916) ca John Armstrong
Shell 43 (1916) ca William Berner
The Beggar of Cawnpore (1916) ca Dr. Robert Lowndes
 A Fugitive from Matrimony (1919)
 Haunting Shadows (1919)
The White Dove (1920) ca Sylvester Lanyon
One Hour Before Dawn (1920) ca George Clayton
Felix O'Day (1920)
 Uncharted Channels (1920)
 Dice of Destiny (1920)
 When We Were 21 (1921)
Zaza (1923) ca Bernard Dufresne
 Is Love Everything? (1924) ca Jordan Southwick
Whispering Smith (1926) ca 'Whispering Smith'
Silence (1926) ca Jim Warren
The King of Kings (1927) ca Jesus
Sorrell and Son (1927) ca Stephen Sorrell
French Dressing (1927) ca Phillip Grey
Man-Made Women (1928) ca Jules Moret
 Romance of a Rogue (1928)
The Naughty Duchess (1928) ca Duke de St. Maclou
Conquest (1928) ca James Farnham
The Doctor's Secret (1929) ca Richard Garson
Stark Mad (1929) ca Prof. Dangerfield
The Divine Lady (1929) ca Sir William Hamilton
The Trial of Mary Dugan (1929) ca District Attorney Galway
The Gamblers (1929) ca James Darwin
The Argyle Case (1929) ca Hurley
The Show of Shows (1929) ca The Victim - Guillotine Sequence
Tiger Rose (1929) ca Dr. Cusick
Wedding Rings (1929) ca Lewis Dike
The Green Goddess (1930) ca Major Crespin
The Furies (1930) ca Oliver Bedlow
The Second Floor Mystery (1930) ca Inspector Bray
Wild Company (1930) ca Henry Grayson
On Your Back (1930) ca Raymond Pryor
Liliom (1930) ca Chief Magistrate
The Princess and the Plumber (1930) ca Prince Conrad of Daritzia
A Woman of Experience (1931) ca Major Hugh Schmidt
The Reckless Hour (1931) ca Walter Nichols
Five Star Final (1931) ca Michael Townsend
Expensive Women (1931) ca Melville Raymond
Charlie Chan's Chance (1932) ca Inspector Fife
The Menace (1932) ca Inspector Tracy
A Woman Commands (1932) ca Col. Stradimirovitsch
Unholy Love (1932) ca Dr. Daniel Gregory
Tom Brown of Culver (1932) ca Dr. Brown
The Crusader (1932) ca Phillip Brandon
The Phantom of Crestwood (1932) ca Priam Andes
The Son-Daughter (1932) ca Sin Kai
Supernatural (1933) ca Dr. Carl Houston
Jennie Gerhardt (1933) ca William Gerhardt
Christopher Bean (1933) ca Maxwell Davenport
Sorrell and Son (1933) ca Captain Stephen Sorrell
Grand Canary (1934) ca Dr. Ismay
In Old Santa Fe (1934) ca Charlie Miller
Behold My Wife (1934) ca Hubert Carter
Night Alarm (1934) ca Henry B. Smith
Born to Gamble (1935) ca Carter Mathews
A Tale of Two Cities (1935) ca Gabelle
The Garden Murder Case (1936) ca Major Fenwicke-Ralston
Rose of the Rancho (1936) ca Don Pasqual Castro
Moonlight Murder (1936) ca Godfrey Chiltern
 1936 Extravagantul domn Deeds	(Mr. Deeds Goes to Town), regia Frank Capra
Blackmailer (1936) ca Michael Rankin
Along Came Love (1936) ca Dr. Martin
Lost Horizon (1937) ca Chang
Our Fighting Navy (1937) ca British Consul Brent
Victoria the Great (1937) ca Lord Melbourne
Girl of the Golden West (1938) ca Father Sienna
The Adventures of Marco Polo (1938) ca Chen Tsu
Kidnapped (1938) ca Angus Rankeillor
The Toy Wife (1938) ca Victor Brigard
Bulldog Drummond in Africa (1938) ca Col. J.A. Nielsen
Army Girl (1938) ca Col. Armstrong
You Can't Take It With You (1938) ca Ramsay
Arrest Bulldog Drummond (1938) ca Colonel Nielsen
Let Freedom Ring (1939) ca Rutledge
Bulldog Drummond's Secret Police (1939) ca Colonel Nielson
The Gracie Allen Murder Case (1939) ca Richard Lawrence
Bulldog Drummond's Bride (1939) ca Colonel Nielson
Nurse Edith Cavell (1939) ca Hugh Gibson
The Rains Came (1939) ca Maharajah
Mr. Smith Goes to Washington (1939) ca Senator Agnew - Senate Majority Leader
New Moon (1940) ca Father Michel
The Man from Dakota (1940)
Topper Returns (1941) ca Mr. Carrington
The Devil and Daniel Webster (1941) ca Justice John Hathorne
City of Missing Girls (1941) ca Captain McVeigh
South of Tahiti (1941) ca High Chief Kawalima
The Corsican Brothers (1941) ca Dr. Enrico Paoli
Crossroads (1942) ca Prosecuting Attorney
A Yank in Libya (1942) ca Herbert Forbes
The Boss of Big Town (1942) ca Jeffrey Moore
Hitler's Children (1943) ca The Bishop
Women in Bondage (1943) ca Pastor Renz
Action in Arabia (1944) ca Abdul El Rashid
Enemy of Women (1944) ca Col. Eberhart Brandt
Faces in the Fog (1944) ca Defense Attorney Rankins
Rogues' Gallery (1944) ca Prof. Reynolds
Captain Tugboat Annie (1945) ca Judge Abbott
Strange Impersonation (1946) ca Dr. Mansfield
Gentleman Joe Palooka (1946) ca Sen. McCarden
It's a Wonderful Life (1946) ca Mr. Gower
Driftwood (1947) ca Rev. J. Hollingsworth
High Wall (1947) ca Mr. Slocum
The Prince of Thieves (1948) ca Gilbert Head
The Judge Steps Out (1949) ca Chief Justice Hayes
El Paso (1949) ca Judge Fletcher
Hellfire (1949) ca Brother Joseph
Sunset Boulevard (1950) în rolul său
The First Legion (1951) ca Fr. Jose Sierra
Here Comes the Groom (1951) ca Uncle Elihu
Journey Into Light (1951) ca Wiz - the Wino
The Ten Commandments (1956) ca Amminadab
Darby's Rangers (1958) în rolul său () ()

Vezi și
 Listă de actori care l-au portretizat pe Iisus
 Lista actorilor cu nominalizări la Premiul Oscar

Referințe

Legături externe

 Photographs and literature

Nașteri în 1876
Decese în 1958
Actori englezi
Actori englezi din secolul al XX-lea
Actori de teatru britanici
Actori de film britanici

H. B. Warner


Un puente en arco tesado (; ), es un tipo de puente en arco en el que las fuerzas horizontales del arco, o cuerda superior, son compensadas por la tensión de la cuerda inferior (ya sea por tirantes horizontales o por el propio tablero), en lugar de ir hacia el suelo o hacia los cimientos del puente. Los empujes hacia abajo generados por el peso del tablero se transmiten a través de una serie de tirantes como tracciones en forma de fuerzas verticales a la cuerda superior curvada tendiendo a aplanarla, y por lo tanto, presionando sus extremos hacia fuera, hacia los estribos, al igual que en otros puentes en arco. Sin embargo, en un puente en arco tesado, estos movimientos están restringidos, no por los estribos, sino por la cuerda inferior que une estos puntos para absorber los empujes de tracción, algo así como la cuerda que sujeta los extremos de un arco tensado. Por eso a este diseño a veces también se le llama «puente en arco de cuerda» o «puente de celosía en cuerda» (bowstring-arch o bowstring-girder bridge)..

La eliminación de las fuerzas horizontales en el estribo permite que este tipo de puentes se construyan con cimentaciones menos sólidas, por lo que se pueden situar sobre pilonas elevadas o en áreas de suelos inestables. Además, ya que su integridad no depende de las fuerzas de compresión horizontales, los puentes en arco tesados pueden ser prefabricados fuera de su emplazamiento definitivo, y posteriormente ser colocados en su sitio, bien transportándolos flotando, arrastrándolos o izándolos. Un caso notable de estos procedimientos fue la instalación del puente Fremont, en Portland, Oregón.

Problemática
En un aviso de 1978 emitido por la Administración Federal de Carreteras de Estados Unidos (Federal Highway Administration, FHWA), se señalaba que los puentes en arco tesados eran susceptibles de tener problemas causados por soldaduras deficientes en la conexión entre el arco costal y las vigas de empate, y en la conexión entre el arco y los vínculos verticales. Además, los problemas con las soldaduras eléctricas (electroslag welds, o ESW), aunque no sean únicamente en los puentes en arco tesados, dan como resultado reparaciones complejas, costosas y que requieren bastante tiempo. La estructura en su conjunto fue descrita como no redundante; y el colapso de cualquiera de las dos vigas del cordón inferior se traduciría en el fallo de toda la estructura.

Notas

Galería

Enlaces externos

Puentes

Puente de arco tesado


Isla Mannar (en tamil: மன்னார) anteriormente llamada Isla Manar, forma parte del distrito de Mannar, al norte de Sri Lanka. Se vincula con el resto de Sri Lanka por una calzada. Tiene una superficie de unos 50 kilómetros cuadrados, cubiertos de vegetación y arena.

Entre 1914 y 1964, un ferry conectaba la India con Sri Lanka vía Dhanushkodi y Talaimannar. Luego del ciclón de Rameswaram de 1964, el ferry partió de Rameswaram hasta mediados de 1980 cuando el servicio se interrumpió por los conflictos étnicos en Sri Lanka.

La isla es seca y árida, la pesca tiene importancia económica.

Véase también
 Geografía de Sri Lanka
 Geografía de Asia

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la Isla en Wikimapia

Archipiélagos e islas de Sri Lanka

Isla Mannar


Nebuloasa Pelicanul (denumită și IC 5067 sau IC 5070) este o nebuloasă de emisie din constelația Lebăda. Este localizată în apropierea stelei Deneb.

Legături externe
https://archive.is/20121220233734/seds.org/~spider/ngc/ngc.cgi?ic+5070

Constelația Lebăda
Nebuloase de emisie

Nebuloasa Pelicanul


Verpa conica (Otto Friedrich Müller, 1775 ex Olof Swartz, 1815) din încrengătura Ascomycota în familia Morchellaceae și de genul Verpa, este o ciupercă comestibilă. Această specie în diverse regiuni destul de rară este denumită în popor zbârciog corcit, fiind în mod predominant locuitoare de sol saprofit calcaros. Buretele se dezvoltă în România, Basarabia și Bucovina de Nord deja din aprilie până în mai (iunie), crescând solitar sau în grupuri mici prin lunci, de asemenea în parcuri, grădini, poieni, prin tufișuri și mărăciniș, la margini de pădure și pe malurile de râuri, pâraie și izvoare.

Descriere

 Corpul fructifer: El are o înălțime de 2 până 4,5 cm și un diametru de maximal 3 cm, fiind în tinerețe ovoidal, căpătând apoi o formă conică sau de degetar. Ea are o suprafață adesea neregulată, ușor zbârcită și ceva alveolată. Culoarea variază între maro deschis și brun-măsliniu. Pălăria este fuzionată cu piciorul numai în vârf.
 Piciorul: El are o lungime de 5-12 cm, o grosime de 1-1,5 (2) cm, este cilindric îngustându-se înspre partea superioară, în tinerețe ușor împăiat în interior și la maturitate gol, fiind de culoare albicioasă până pal gălbuie, presărată cu bobițe mici maronii dispuse în șiruri.
 Carnea: Ea este albicioasă, ceroasă și fragilă, având un miros aproape imperceptibil precum un gust plăcut.
 Caracteristici microscopice: are spori elipsoidal-fusiformi, netezi, hialini (translucizi) și au o mărime de 22-24 x 12-14 microni. Pulberea lor este albicioasă.

Confuzii
Verpa conica poate fi confundată în primul rând cu alte specii ale acestui gen de ciuperci comestibile, cum sunt Verpa agaricoides, Verpa atro-alba, Verpa bohemica, Verpa digitaliformis, Verpa fulvo-cincta, Verpa grisea sau Verpa krombholzii. Acest soi este de confundat pentru începători și de exemplu cu exemplare tinere ale savuroaselor Morchella conica ori Morchella semilibera, dar de asemenea cu cel al letalei Gyromitra esculenta.

Specii asemănătoare

Valorificare

Mai întâi trebuie menționat, că zbârciogul corcit nu poate fi mâncat crud, pentru că este ușor otrăvitor în această stare, conținând puțină hidrazină (care se dizolvă în timpul fierberii).

Valoarea culinară nu atinge în nici un caz calitatea bureților de genul Morchella. Sigur că ciupercile pot fi preparate ca zbârciogii, mai bine însă este adăugarea lor, tăiate mărunt, la ei, de exemplu într-un sos, dar de asemenea la tocane sau fripturi de carne alba (curcan, porc, pui, vițel).

Ciuperca se poate usca, dar rezultatul nu este foarte impunător.

Note

Bibiliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, volumele 1-3 (vezi la note).
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
  J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Kleine Kryptogamenflora der Pilze - Partea a.: "Höhere Phycomyceten und Ascomyceten", Editura G. Fischer, Jena 1950
 Linus Zeitlmayr: "Knaurs Pilzbuch", Editura Droemer Knaur, München-Zürich 1976, ISBN 3-426-00312-0

Legături externe

 Verpa conica, film

Verpă
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1775 în știință

Verpa conica


The MTV Video Music Award for Best Choreography is a craft award given to the artist, the artist's manager, and choreographer of the music video.  From 1984 to 2007, the full name of the award was Best Choreography in a Video. The biggest winner is Frank Gatson with six wins. Michael Rooney follows closely behind with five wins.

Frank Gatson is also the most nominated choreographer with eleven nominations.  He is followed by Tina Landon with nine nominations (and yet only one win). The performers whose videos have won the most awards are Janet Jackson and Beyoncé, garnering a total of four Moonmen for choreography. Madonna's videos have received the most nominations with twelve.

Seven performers have won a Moonman in this category for their work choreographing or co-choreographing their own videos: Michael Jackson ("Thriller"), Prince ("Raspberry Beret"), Paula Abdul ("Straight Up"), Janet Jackson ("Rhythm Nation"), Madonna ("Ray of Light"), Shakira ("Hips Don't Lie"), Bruno Mars ("Treasure"), and OK Go ("I Won't Let You Down"). An additional ten other performers/groups have been nominated for their work choreographing their own videos: Toni Basil, Morris Day, Bobby Brown, MC Hammer, Marky Mark and the Funky Bunch, Quad City DJ's, Jason Kay, Janelle Monáe, Beyoncé and Solange. Abdul, a professional choreographer before launching her musical career, was nominated twice for choreographing two Janet Jackson videos, and won for "Nasty" before winning again for her own video for "Straight Up". Basil, who is also a professional choreographer, is the only other artist to have been nominated for work on both their own videos and other artists.

Actor Christopher Walken won this award in 2001 for helping choreograph the video for Fatboy Slim's "Weapon of Choice," in which he appears dancing. Similarly, Spike Jonze (as Richard Koufey) won this award in 1999 for his own dancing in Fatboy Slim's video "Praise You".

Recipients

1980s

1990s

2000s

2010s

2020s

References

MTV Video Music Awards
Awards established in 1984


The Valour class is a class of frigates built for the South African Navy. Part of the MEKO family of warships, the German shipbuilder Blohm+Voss officially designate the class as the MEKO A-200SAN.

Designed as a multiple purpose, multi capable frigate, the Valour class encompasses the general guided-missile anti-surface and anti-air role forming the core of the South African surface fleet. The Valour class frigates employ the use of stealth technology to avoid enemy radar and infra-red detection.

Four Valour class frigates were constructed for the South African Navy as part of the Strategic Defence Package 1999. The first, SAS Amatola, was commissioned in 2006, with the fourth and final, SAS Mendi, commissioned in March 2007. The frigates have a service life of 30–40 years. However, in May 2023, Rear Admiral B.K. Mhlana, Deputy Chief of the Navy, reported to the Joint Standing Committee on Defence that Mendi was the only frigate of her class still effectively operational, given cancellations and delays in refits for her sister ships.

The Valour class are named after incidents of conspicuous bravery throughout South African military history.

Development
The concept for the Valour class (Project Sitron) was first conceived in the late 1990s as part of the Strategic Defence Package, in which the new South African ANC government was keen to modernise the armed forces after decades of apartheid-era United Nations sanctions. Since the 1970s, previous attempts to replace the aging Type-12 (President class) frigates, as well as the 'W' (Jan van Riebeeck) class destroyers, had repeatedly been aborted due to sanctions, strategic considerations and financial cost. The Portuguese Carnation Revolution of 1974 axed efforts to acquire four João Coutinho-class corvettes (Project Taurus), and the delivery of three Type-69A light corvettes and two submarines from France was cancelled at the last minute after the imposition of mandatory UN sanctions in 1977. Following from the successful experience of constructing SAS Drakensberg in 1987, it was briefly considered that a class of frigates could be locally constructed at the same shipyard. However, an increasingly deteriorating security and financial situation by the late 1980s within South Africa put an end to the project. As the final Type-12 frigate was retired without replacement in 1985, the intensifying Border War forced the navy to shift operational focus away from the regional capabilities of large surface units to a purely localised coastal force, with a new core of offshore patrol vessels and mine hunters. As white minority rule came to a negotiated end by 1994, the Navy had lost all its major surface warships and suffered from a critical lack of anti-submarine and anti-air capability, operating nine increasingly obsolete strike craft OPVs and three aged diesel electric submarines.

The Spanish frigate design, the Álvaro de Bazán class topped an acquisition effort in 1995 under Project Falcon, however this was later cancelled in favour of the wider Strategic Defence Package.

In 1999, an initial tender of five general purpose warships that could negotiate the tough sea conditions off the South African coast was met with four designs being proposed by the United Kingdom (GEC F3000), Germany (MEKO A200), France () and Spain (Bazan 59B). The ANC Government was keen that the newly democratic South Africa would play a leading role in African peacekeeping missions, and as such required a naval force that had regional capability. The winning design had to be able to conduct sustained operations at sea - potentially far from a home port, provide gunfire and transport support to land forces, have helicopter capacity, and undertake a range of general offensive and defensive missions, as well as regular maritime patrols on behalf of law enforcement.

On 3 December 1999, a contract was signed with the European South African Corvette Consortium (ESACC) to provide four warships based on the German MEKO 200 design bid. ESACC consisted of Blohm+Voss, Thyssen Rheinstahl and Howaldtswerke Deutsche Werf, African Defence Systems (part of the French Thales defence group) and a number of South African companies. Originally termed corvettes for political reasons by the South African Navy, the Valour class design, officially the MEKO A200SAN, represented a quantum leap in multi-purpose capability, with a final procurement cost of R9.65 billion in 2007.

Construction
Construction began on the Valour class when the first steel was cut on 6 August 2001 for  at the Blohm+Voss shipyards in Hamburg, Germany.  was also assembled here.  and  were constructed separately at the Howaldtswerke Deutsche Werf shipyards in Kiel. All four frigates were first laid down between August 2001 and June 2002, launched by October 2003 and later delivered to South Africa by the end of 2004. The delivery programme was delayed by up to nine months after the discovery of defects in installed electrical cabling in the lead ship SAS Amatola. Further delays were not incurred to the programme as the electrical cabling at fault had not yet been fitted to the subsequent frigates. The majority of the combat suite, weapons and sensors were designed and built by South African companies, with the integration process taking between 2–3 years per ship in South Africa. Final commissioning into service was achieved by 2007 for all four vessels.

Characteristics and design
The A200SAN design is an evolution of the MEKO 200 series of frigates that have been built for the Turkish, Australian and New Zealand navies since the late 1980s. Experience has been gained by Blohm+Voss when optimising weight distribution, trim, low noise and manoeuvrability. Focusing on providing a frigate for navies with a restricted budget, the design ensures a low crew complement, comfortable accommodation, and plenty of space for future technological upgrades on a modular construction.

The A200SAN design offers very solid sea-keeping due to high forward buoyancy and stability reserves to accommodate future upgrades, making the class perfect when engaging in sustained operations in the rough sea conditions found off the South African coast. The Valour class has a strong focus on conflict survivability and was built around the latest principles of stealth design in naval construction. The design has the extensive use of the 'X-form' structure in which right angles and vertical surfaces are avoided, whilst techniques to reduce an infrared signature allow for pre-cooled exhaust gasses to be expelled just above the waterline. A degree of proactive protection has also been incorporated into the design, along with an optimised layout and damage control features with light ceramic and Kevlar armour shielding critical compartments and the dividing up of the hull into zones with independent fire fighting, electrical and HVAC systems. More than 10 watertight compartments, as well as double bulkheads and box girders running lengthwise, form the steel hull which has been proven to prevent break-up. Blohm+Voss claim that the Valour class has a radar signature 50% smaller than a comparable vessel of their size, 75% less infrared emissions than previous designs, as well as 20% lower life-cycle cost, 25% lower displacement and 30% fewer crew required.

The Valour class has been designed with growth in mind, based around future technology and flexible mission requirements. The design allows for a flexible mission bay with space for two ISO containers, a recessed boat bay on either side of the ship, and wide passageways to aid maintenance, upgrades and store replenishment. Even after the fitting out of weapons systems and sensors, the A200SAN allows for a 200-tonne margin of future growth, 20% spare electrical generation, and 37% spare cooling capacity.

The propulsion system of the class is unique amongst other warships. Using a CODAG-WARP arrangement (Combined Diesel and Gas turbine - Waterjet and Refined Propellers), the design utilises two controllable pitch propellers and single water jet. In diesel-only mode the arrangement is very fuel-efficient as a single engine can drive both shafts for speeds of up to . An independent centre-line gas turbine drives the water jet, coupled by a small reduction gear, eliminating the need for another combining gearbox. The water jet can be used alone, or combined with the diesel engines to achieve the maximum speed of nearly . A reverse-thrust bucket is also fitted that can be raised to redirect the water jet forward, giving the class the shortest stopping distance of any other similar warship.

 I – Economical mode: One diesel engine driving both shafts, maximum propeller speed: 150 rpm and up to 18 knots.
 II – Maneuvering mode: Both diesel engines driving both shafts, maximum propeller speed: 200 rpm.
 III – CODAG-WARP: Both diesel engines and the gas turbines engaged, maximum propeller speed: 215 rpm and a maximum speed of over .
 IV – Gas turbine only: Gas turbines powering water jet only.

These frigates are expected to spend about 80% of their at-sea time in modes I and II, allowing for a maximum range of  at . The A200SAN is also conspicuous for the lack of  any funnel or uptakes in the centre of the ship, resulting in more space for above deck weapons and accommodation. The ships are exceptionally quiet and vibration-free as a result, and add further to their already high level of stealth characteristics.

The ship's steering gear consists of a steering unit and twin semi-balanced underhung rudders. There is an emergency steering station in the superstructure in the event of damage to the bridge and they can also be operated by hand from the steering gear compartment. To improve the ship's performance in a seaway, they are fitted with a B+V Simplex Compact stabiliser system.

This class of warship has seven independent Noske Kaeser air-conditioning plants allowing the ship to operate at a pre-set temperature and moisture level in ocean water ranging between , and the air temperature between . This also keeps the air pressure in the citadel five millibars higher than on the outside to prevent the drawing in of RBC (radioactive, biological, or chemical) contamination. These ships are also fitted with Sulzer und Weise seawater fire-fighting pumps and sprinkler systems. These are also ready to wet down the warship's ammunition magazines. In addition, a  fire-extinguishing system protects the gas turbine and diesel engineering areas. The galleys are fitted with an ANSUL system and the flight deck and hangar with a Noske Kaeser Hy FEx foam fire extinguishing system. Two Pall Rochem reverse-osmosis plants generate  of fresh water each every 24 hours. This water is provided to the galleys, messes, and drinking water supplies, and it is also used for cooling the guns, the air-conditioners, and the engine room, in addition for washing the helicopters. Water pumped to the guns, sensors, and air-conditioners is chilled by two Noske Kaeser refrigerators. An oil-fired hot-water boiler, made by the same company, provides the ship's heating, whereas the hot water for the galley and messes comes from a , 45-kilowatt electric geyser. With a main crew of 92, plus eight aircrew, stores can last for up to 28 days when on station.

Weapons, countermeasures, capabilities and sensors
The four Valour-class frigates are armed with surface-to-air and anti-ship missiles, a range of multi-purpose weaponry, and can operate helicopters that significantly improve and extend operational ability. The class have been hailed as the most powerful surface units in sub-Saharan Africa, and have restored South African naval pre-eminence.

The majority of the combat suite has largely been designed and built by South African companies. The "SA Corvette Group" includes Altech Defence Systems, Kentron, LIW Division of Denel, Futuristic Business Solutions, Saab Avitronics, Grintek Electronics, Reutech and African Defence Systems (a joint venture between Altech and Thales)

Naval guns
The ships are equipped with one OTO Melara 76 mm/62 compact Naval Gun. Depending on type of ammunition in use, a range of between  with a rate of fire of 85 rounds per minute. For air targets, effective range is reduced to .

They also mount one Denel 35mm Dual Purpose Gun (CIWS). The weapon's primary role of providing vessel point defence against aerial hostiles and missiles, with a secondary purpose of engaging surface and shore targets. With a range of ammunition, effective firing range for air targets is 4 km, with maximum firing range for surface vessels at . High speed missiles can be intercepted at a  range.

Two Mk1 Oerlikon 20 mm cannon are also fitted. They have a maximum engagement range of 6 km, with an effective range of . A sustained rate of fire of 900–1,000 rounds per minute.

Two 12.7 mm Reutech Rogue machine guns are mounted with rate of fire over 1,000 rounds per minute, with an effective range of  and a maximum firing distance of .

Anti-air warfare
The ships have a 16-cell vertical launching system. Up to 16 Denel Dynamics Umkhonto-IR Block 2 surface-to-air missiles, with a range of up to . An all-weather-capable missile, the Umkhonto can engage up to four targets simultaneously, reach distances of up to 8 km in 18 seconds and has countermeasure resistance.

Anti-surface warfare
The vessels are fitted with two 4-cell launchers for up to eight MBDA MM40 Block 2 Exocet surface-to-surface missiles, with a range of . Maximum speed of , with sea-skimming capabilities, preprogramed manoeuvres, active radar seeker and a high explosive fragmentation warhead.

Anti-submarine warfare
The ships are fitted for but not with two  torpedo tubes.

Countermeasures
The ships are equipped with Saab Grintek Avitronics SME 100/200 ESM (Intercept and Jammer) & ELINT and two Saab Grintek Avitronics MRL Super Barricade chaff launchers (96 decoys) for countermeasures.

Electronic systems and sensors
40% of each vessel's costs are related to the combat-management system installed on the Valour class, with 75% of the combat suite being developed in South Africa.
The frigates mount a Thales Naval France MRR-3D NG G-band multi-role surveillance radar which is a lightweight phased array antenna that operates as both a surveillance radar and a self-defence system sensor with automatic mode switching. The MRR-3D NG in surface mode can detect low and medium-level targets at ranges of up to , and in long-range 3D air surveillance setting up to 140 km. For self-defence, any threat within a radius of 60 km can be detected and tracked.

Two Reutech RTS 6400 monopoles X band (I/J bands) combined radar and optronic trackers are also equipped that are a high performance, domestically designed and manufactured radar tracker with a 60 km operational range. They also mount a Teutech Electro-optical Tracker, a Tellumat Integrated Naval Identification Friend or Foe System, M-Tek Target Designation Sights, a Thales UMS4132 Kingklip Sonar, and an MDS 3060 Obstacle Avoidance Sonar.

Also included is a computer-based "Naval Logistic Management System" that controls the on-board maintenance planning and execution by automatically generating weekly check-lists and repair schedules. Replenishment at sea can take place over the bow, over the stern, or amidships. Liquid and dry goods as well as passengers weighing up to  can be transferred this way. Vertical replenishment via helicopters can take place over the helideck and/or the foredeck.

Aviation
The hangar and flight deck design enables a wide range of helicopter options to fit requirements such as:

Two Westland Super Lynx or

One Westland Super Lynx and two UAVs or

One Atlas Oryx or

One Denel Rooivalk

Upgrades and future technologies
In 2016 it was announced that the Valour class would benefit from a mid-life upgrade over the next decade that would extend service life beyond 2035, with improvement to both capability and capacity. However, as of 2021 the mid-life programme is still reportedly in the concept and feasibility study phase, with further progress on hold due to lack of adequate funding.  Of four frigates in the class, only Amatola had undergone a partial refit in 2014–15. Plans for refitting three of the four remaining frigates were to be finalised based on the availability of funding to enable phased refits. The navy planned to prioritize essential maintenance and repair of the frigates Spioenkop and Mendi in the interim. In August 2021 the Department of Defence reported to Parliament that the average cost estimate for a frigate refit was R687 million. Were funding to be made available, envisaged possible upgrades included:

 The main naval gun, the OTO Melara 76 mm/62 compact, will be upgraded to enhance both fire-support and self-defence capabilities. The current calibre has long been known to be an interim cost-saving measure, with senior naval officials well aware that the gun is far too small to support operations. Improvement could range from the more affordable: upgrading the 76 mm/62 from Compact to Super Rapid, with the rate of fire increasing from 85 rounds per minute to 120, to the more costly: replacement with the 127 mm/64 Lightweight Naval Gun. Depending on the type of ammunition in use, range could increase from  compared to the 76 mm/62. Although a slower rate of fire at 32 rounder per minute, the 127mm/62 would offer far greater hitting power. The naval gun is already in service with four navies, with another three as future operators, including Spain, the Netherlands and Canada. The Algerian El Radii-class frigate is equipped with the 127 mm/64, and is in essence a sister class to the Valour as the El Radii are also based on the MEKO A-200 design.
 Land attack missiles: the class deliberately lacks a land-attack cruise missile capability for political reasons: such weapons are seen by some as "too aggressive" and out of keeping with the Valour-class's "defensive posture". However, like its peers the South African Navy recognises the growing importance of fighting in the littoral battlespace and supporting land forces during operations. As a result, a land attack missile capability is likely to be investigated as funds become available and sensitivities are assuaged.
 Current stock of Exocet MM40 Block 2 anti-surface missiles will be upgraded to Block 3 standard. Engagement range would increase from .
 The Denel Umkhonto surface-to-air missile will be upgraded to maintain superiority over evolving threats. Current stocks are of the short range point-defence Umkhonto-IR missile with an operational radius of . It has not yet been announced whether the South African Navy wish to purchase the improved medium range, area defence, infrared homing (Umkhonto ER-IR) with a radius of , or the highly capable beyond visual range Umkhonto-R with a radius of over , which is still in development alongside the Brazilian Navy. Alternatively, enhancements have been made to the current IR Block 2 missile, with ranges extended from 15 km to over . This could therefore be the most affordable option.
 The Thales MRR G-band air/surface search radar and the majority of the electronic warfare suite, such as the Grintek EWASION system and the Saab Avitronics radar support system will be replaced.
 The existing combat management system, including the Electro-optical tracker will be replaced, or upgraded by a new system.
 New rigid hull inflatable boats (RHIBs) with improved communication systems will be carried.
 Embarked Super Lynx maritime helicopters will have enhanced self-protection systems.
 After operational experience in the Mozambique Channel on anti-piracy duty, the class will be fitted with bow thrusters to improve manoeuvrability when working in confined and austere ports in the region.
 Autonomous underwater vehicles (AUV): It is anticipated each of the frigates and the multi-purpose hull vessels will carry an AUV for minehunting purposes, obviating the need for specialist vessels.
 Unmanned aerial vehicles (UAV): The Navy is following the ongoing development of rotor-propelled UAVs and plan to purchase some, to a scale of two per ship, when the technology matures.
 Indications suggest that the class will be equipped with close-in detection systems in order to face new threats that have emerged in the littoral environment. IED technology has spread to the African region and reports of missile attacks by non-state actors have increased in recent years.

Ships of the class

Naming
The MEKO A-200SAN ships of the South African Navy are collectively called the Valour class, and each commemorates an incident of conspicuous bravery. "The symbolism, however, is not in the battle itself, and who the victors were, but the extreme valour shown by the forces involved — both the victors and the defeated" said navy spokesman Commander Brian Stockton.

Amatola is named for the redoubt of the famed Xhosa chief Sandile, who fought British colonial expansion in the 19th century,

Isandhlwana is named after the hill dominating the site of one of the most famous battles of the Anglo-Zulu war of 1879.

Spioenkop is named for the January 1900 battle between Boer and British forces for the possession of the hill on the banks of the Thukela (Tugela) River in what is now KwaZulu-Natal. Spioenkop hill marks the site of one of the bloodiest battles of the 1899–1902 Anglo Boer War.

There is a progression in the names and the fourth frigate takes its name from a naval incident in World War I – but unlike the others, her name commemorates not a battle, but valour during a maritime disaster. The 4,230-gross-register-ton (GRT) passenger ship  was ferrying the mostly-Pondo 5th Battalion, SA Native Labour Corps (SANLC) from Britain to France when the steamer collided with the 11,000 GRT liner SS Darro during the early hours of 21 February 1917. Described as South Africa's worst naval disaster, 607 members of the SANLC, nine of their white countrymen and 33 British sailors died when the troopship sank  off St Catherine's Light in the English Channel. The Rev. Isaac Wauchope Dyobha led the doomed men in funeral song and dance as their ship went down. On her way home from Germany, SAS Mendi, with , laid a wreath at the coordinates of the disaster on 23 August 2004.

Operational deployment
Since the Valour class were commissioned in 2006/2007, the four frigates have been the South African Navy's most capable and important surface assets. Although the likelihood of a naval engagement with another state actor in the Southern African region is highly unlikely in South African planning, the frigate force maintains a credible military deterrent and protects national interests. The main operational duties of the Valour class have been engaging in anti-smuggling operations, fishery protection, participating in African Union peacekeeping missions and tackling regional piracy with international partners. The class have also been heavily utilised in international training exercises and visits with other naval forces, particularly the United States Navy, the German Navy, the French Navy and the Royal Navy.

In 2010, the four frigates were deployed to provide air and sea security for the FIFA World Cup that was being hosted by South Africa. Three frigates, at any one time, acted as guardships off the cities of Cape Town, Port Elizabeth and Durban.

Since 2011 the deployment to the Mozambique Channel to tackle piracy under Operation Copper has been one of the major and long-standing focuses of the frigate force. After increased piracy for a number of years, fellow South African Development Community members requested help in policing the crucial import and export sea lane. Since the beginning of operations, every frigate has been deployed on rotation and maritime piracy has fallen substantially, with marines regularly being embarked in order to board suspect vessels.

See also
 List of active South African Navy ships
 List of naval ship classes in service
  (purchase canceled in 1977)

References

External links
 Naval Technology page on MEKO A
 South African Navy: Valour Class frigate page
 DefenceWeb Fact file: Valour-class small guided missile frigates

Frigate classes
Frigates

Valour-class frigate


(5762) Wanke, denumire internațională (5762) Wänke, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5762 Wänke este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Siding Spring de Schelte J. Bus. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,34 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 4,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1981
Centura de asteroizi

5762 Wänke


Denizaslanıgiller, Kulaklıfokgiller, İrikulaklıgiller (Otariidae), etçiller (Carnivora) takımının Pinnipedia (yüzgeçayaklılar) kladından bir familya.

Büyük koloniler içerisinde okyanusların birçok kayalık kıyılarında yaşarlar. Fokgillerde olduğu kadar karada ilerleme kabiliyetlerini kaybetmemiş ve karada da rahat hareket edebilecek bir vücut yapısına sahiptirler.

Özellikleri

Ölçüleri
Familyanın en küçük üyeleri sırf 25 kiloya ulaşan, bazı denizayısı türlerinin dişileri, ve en büyükleri 500 kiloya kadar ulaşan Eumetopias jubatus türünün erkekleridir. Phocarctos hookeri türün erkekleri 3,5 m uzunluğa ulaşırken, Arctocephalus galapagoensis türünün dişileri ancak 1 m uzunluğa ulaşırlar. Bu sayılardanda belli olduğu gibi, bu familyada cinsiyete göre ölçüler çok değişebilir. Örneğin Callorhinus (Kuzey denizayısı) cinsine ait türlerde erkekler dişilerden 4 kere daha ağır olurlar. Bu farkların familyadaki özel çiftleşme usulünden kaynaklandığı düşünülmektedir.

Kafatası ve iskelet

Denizayısıgillerin kafatası, kafasındaki kasları, damarları, sinirleri ile ayıların kafatasına çok benzer.

Omuriliğinin boyun ve 15 göğüs eklemi bölümünde diğer yerlerinden daha sağlam yapılı olması nedeniyle, evrim sürecinde ağırlığını ön ayaklarına yüklemesi ile geliştiği varsayılmaktadır.

Yüzgeçler
Fokgillerden farklı olarak Denizayısıgillerin yüzgeçleri karada ilerlemek için de kullanışlıdır. İyi gelişmiş kaslara sahip olan ön yüzgeçleri uzundur ve ucunda tırnaklar bulunur. Daha kısa olan arka yüzgeçlerini vücutların altına doğru çevirip ilerlemek için kullanabilirler (bu da fokgillerde mümkün değildir). Arka yüzgeçlerinin ortadaki üç parmağında tırnaklar bulunur, ama dışta kalan parmaklarının tırnakları evriminde küçülüp yok olmuştur.

Duyu organları
Familyaya ait tüm türlerde dışta görünebilen kulakları vardır. Bu kulaklar çoğunlukla beş santimetre uzunlukta ve sivri olurlar. Denizayısıgillerin fokgillerde olduğu gibi göz çukurlarının hizasında hissetme kılları yoktur. bu aslan gillerin alt çeneden iki sivri dişi vardır.

Yayılım ve yaşam alanı
Denizayısıgiller soğuk kutup denizlerinde, ılıman denizlerde ve subtropik denizlerde yaşarlar. En fazla türleri kutup denizlerinde bulunur. Akdeniz'de ve Türkiye'nin diğer denizlerinde Denizayısıgiller yoktur.

Tüm yüzgeçayaklılar gibi çoğu zamanlarını kıyıya yakın sularda geçirirler. Irmakların denize aktığı bölgelerde, yani acı suda ya da hatta bu ırmakların tatlısuyunda çok nadir görülürler. Çiftleşme ve üreme karada ve özellikle kendilerine tehlike yaratabilen hayvanların bulunmadığı, çok izolasyonda kalan kayalık kıyılarda ya da kayalık adalarda gerçekleşir. Dosdoğru buzun içinde yuva kuran türler tanılmamaktadır; denizayısıgiller zaten fazla soğuk suyu da fokgiller kadar sevmezler.

İlerleme yöntemleri
Irikulaklıgiller suda ilerlemek için ön yüzgeçlerini kullanırlar. Arka yüzgeçleri yüzerken pasif kalır ve geriye doğru gerilmiş şekilde tutarlar. Bu şekilde 27 Km/h hızla yüzebilirler.

Denizayısıgiller karada, fokgillerden çok daha rahat ilerliyebilirler. Engebeli bir alanda, hatta peşlerinden koşan bir insandan bile kurtulabilirler. Eğitilmiş denizayısıgiller, merdivenlere bile çıkıp inebilirler.

Yaşam şekilleri
Denizayısıgiller çok sosyal hayvanlardır ve çoğunlukla bir grubun içindedirler. Aralarında anlaşmak için farklı seslerden oluşan geniş bir repertuvarları vardır. Bu özellikle büyük koloniler oluşturdukları üreme zamanlarında belli olur.

Beslenme
Çoğu fazla seçmeden, ne bulabilirlerse yerler. Sadece Güney Kutpu denizayısı (Arctocephalus gazella) neredeyse sadece kril (küçük bir kabuklu) ile beslenir. Diğer türlerde çok kril yer, ama bunun yanında sürü balıkları, ahtapotlar ve çeşitli kabuklu hayvanlar da ararlar. Irikulaklıgiller, fokgiller gibi fazla derine dalmazlar. Bir denizayısıgilin daldığı, kanıtlanabilmiş en büyük derinlik 100 metredir.

Üreme

Her erkek Denizayısıgilin titiz bir şekilde bekçiliğini yaptığı kendine ait bir haremi vardır. Üreme zamanı gelince ilk önce erkekler toplanır ve birbirleri ile en iyi alanlar için dövüşürler. Bu kanlı dövüşlerde bazıları hayatını kaybeder. Sonunda zayıf erkekleri kötü alanlara kaçıran güçlüler en iyi yerlere sahip olurlar. Dişiler geldiğinde bütün bölge çoktan erkekler arasında paylaşılmış olur ve artık en kuvvetlileri bazen 80 dişiyi birden kendi hareminin içine alırlar. Bütün üreme zamanı boyunca erkek denizayısıgil bu alanını savunur, ve alanına yaklaşan diğer erkekler ile dövüşür. Bu dövüşlerde sürekli yavrular ezilerek ölür. Bir erkeğin bu alanını bir an için bile terk etmesi mümkün olmadığı için, üreme zamanı boyunca 10 hafta hiçbir şey yemezler ve önceden geliştirdikleri yağ tabakaları ile hayatta kalırlar. Bu sebepten ötürü irikulaklıgillerde erkek hayvanlar daima dişilerden büyüktür.

Gebelik 11-12 ay sürdüğü için (Avustralya denizaslanında hatta 18 ay), dişiler üreme bölgesine geldiklerinde, bir yıl önceki çiftleşmeden gebedirler ve ilk önce bu yavruları dünyaya getirirler. Yeni doğan yavrular derhal suya girip yüzebilirler ve hatta yarım saat sonra karadada düşe kalka ilerleyebilirler.

Bir hafta sonra dişiler, yerleştikleri alanların sahipleri olan erkeklerle çiftleşmeye başlarlar. Bu zamanda kolonideki agresyonlar artık doruğuna varmıştır. Erkekler alanlarında bulunan dişilere, kendileri ile çiftleşmeden önce bu alanı terk etmelerine izin vermezler. Kendilerine ve yavrularına yiyecek aramak için denize girmek isteyen dişiler şiddet kullanımı ile önlenir ve ancak çiftleştikten sonra denize girebilirler.

Ömürleri 20 yıl civarındadır.

Evrim tarihi
Eskiden Denizaslanıgillerin henüz fokgiller kadar suya ayak uydurmamış olan fokgillerin daha ilkel kardeşleri oldukları kabul edilirdi. Ancak iki familyanında günümüze kadar bulunmuş olan en eski fosilleri aynı yaşlardadır.

Bulunan en eski fosiller 12-13 milyon yaşında, orta Miyosen devrinden kalmadır. Bu fosiller  Pithanotaria ve Thalassoleon cinslerine atandı. Pliyosen devrinde Callorhinus, Arctocephalus ve Zalophus cinsleri ortaya çıkmıştır. Günümüzde yaşayan tüm cinsler ancak Pleistosen devrinde evrimleşmişlerdir.

Sınıflandırma
Denizayısıgiller hiç şüphesiz ortak bir atadan türemişlerdir ve doğal bir familya oluştururlar. Familyanın üyeleri yedi ayrı cinse paylaştırılırlar. İlk iki cinse deniz ayısı (kulaklı fok) ve diğer beş cinse de "denizaslanı" adları verilir.

 Cins: Callorhinus (Kuzey deniz ayıları)
 Kuzey deniz ayısı (Callorhinus ursinus)
 Cins: Arctocephalus (Güney deniz ayıları)
 Guadalupe deniz ayısı (Arctocephalus townsendi)
 Juan-Fernandez deniz ayısı (Arctocephalus philippii)
 Galápagos deniz ayısı (Arctocephalus galapagoensis)
 Güney Amerika deniz ayısı (Arctocephalus australis)
 Subantarktik deniz ayısı (Arctocephalus tropicalis)
 Güneykutpu deniz ayısı (Arctocephalus gazella)
 Yeni Zelanda deniz ayısı (Arctocephalus forsteri)
 Güney Afrika deniz ayısı (Arctocephalus pusillus)
 Cins: Eumetopias
 Steller denizaslanı (Eumetopias jubatus)
 Cins: Otaria
 Yeleli denizaslanı (Otaria flavescens)
 Cins: Zalophus
 Kaliforniya denizaslanı (Zalophus californianus)
 Cins: Neophoca
 Avustralya denizaslanı (Neophoca cinerea)
 Cins: Phocarctos
 Yeni Zelanda denizaslanı (Phocarctos hookeri)

Eski sınıflandırma şekline göre kulaklı foklar "Arctocephalinae" alt familyasına ve deniz aslanları "Otarriinae" alt familyasına bölünmüşlerdir. Ama bu sırf postlarındaki kıl miktarını dikkate alan sınıflandırma modern bilimde artık pek kabul edilmemektedir.

Kitaplar

 Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. 6th Edition. Johns Hopkins University Press, Baltimore 1999, ISBN 0-8018-5789-9
 Malcolm C. McKenna, Susan K. Bell: Classification of Mammals. Above the Species Level. Columbia University Press, New York 2000, ISBN 0-231-11013-8
 L. P. Wynen u. a.: Phylogenetic Relationships within the Eared Seals (Otariidae: Carnivora). Implications for the Historical Biogeography of the Family. In: Molecular Phylogenetics and Evolution.  Elsevier, San Diego Cal 21.2001,2, S. 270-284.

Denizaslanıgiller


ශ්‍රී ලංකා දේශපාලනය- ශ්‍රී ලංකා ආරක්ෂක හමුදාව

ශ්‍රී ලංකා ආරක්ෂක හමුදාව ශ්‍රී ලංකා යුධ හමුදාව , ශ්‍රී ලංකා නාවික හමුදාව හා ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාවෙන් සමන්විතයි. මේවා පාලනය ආරක්ෂක අමාත්‍යංශයට අයත්  ආරක්ෂක ඇමති ලෙස ක්‍රියාකරන ජනාධිපති යටතේ පාලනය කෙරේ. මුලික වශයෙන් ශ්‍රි ලංකා පාබල හමුදාව ගොඩබිම යුධ කටයුතු සඳහා යොමුවිය. අනිත් සේවාවන්ට වඩා පැරණි හමුදාවද එය විය.විශාලත්වයෙන්ද එය ප්‍රමුඛ විය. කෙසේ නමුත් රට මුහුදින් වටවී තිබීම නිසා නාවික හමුදාව වැඩිම වැදගත් ආරක්ෂක ශක්තියක් හමුදාවමෙන්  සැලකුණි. ගුවන් හමුදාව මූලික වශයෙන් යුධ හමුදාවටත් නාවික හමුදාවටත් උදව් කිරීම සඳහා වු හමුදාවක් ලෙස සේවය කරයි. කෙසේ නමුත් යුධ හමුදාවේ අණ දෙන නිලධාරියා වුයේ සුළු ජනවාර්ගයට අයත් දෙමල ජාතිකයෙකි.මෑත දශකවලදී හමුදාවට සිංහල ජනයා පමණක් වාගේ බඳවා ගැනෙනු පෙනේ. මෙය බොහෝ දුරට දෙමල වර්ගයා තුළ සැක බිය ඇති වීමට හේතු විය. එහි ඉතිහාසය තුල  යුධහමුදාව බොහෝ යුද්ධයන්හි දිගටම යෙදි ඇති අතර බොයර් යුද්ධය හා ලෝක යුද්ධ දෙකේදීම බ්‍රිතාන්‍ය අණ යටතේ යෙදී ඇත. නිදහසෙන් පසු ප්‍රධාන වශයෙන් රටතුල කැරැල්ලට විරුද්ධව අවිගත් කණ්ඩායම් වලට විරුද්ධව ක්‍රියාත්මක වූ අතර ප්‍රධන වශයෙන් එල්.ටී.ටී.ඊ. යට විරුද්ධවත් එක් අවස්ථාවක අවිගත් ජෙ.වි.පීයට විරුද්ධවත් හමුදාව ක්‍රියාත්මක විය.

ශ්‍රී ලංකා හමුදාව පුහුණුවීම් කටයුතු ඕස්ටේලියාව, එක්සත් රාජධානිය, ඊශ්‍රායලය, එක්සත් ජනපදය, ඉන්දියාව, පකිස්ථානය හා දකුණු අප්‍රිකාව යන රාජ්‍යය මගින් ලබා ගනී. වෙනත් රාජ්‍යවල සොල්දාදුවන් ද යුධ ක්‍රියාන්විත වල යෙදෙව් බවට චෝදනා තිබුණද මේවා ඔප්පු වී නොමැති අතර සහතික වීමකුදු සිදුවී නොමැත. මෑතකදී එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානය හයිටි රාජ්‍යයේ ක්‍රියාත්මක සාම හමුදාවට ශ්‍රී ලාංකික යුධ හමුදාවද තෝරා ගෙන ඇත. ශ්‍රී ලංකා හමුදා එල්.ටී.ටී.ඊයට විරුද්ධව සටන් කිරීමේ 1983 සිටම යෙදී ඇත. වසර 25 ක කාලය තුළ මියගිය හෝ තුවාල ලද සංඛ්‍යාව පැහැදිලි  නොමැත. දෙපාර්ශවයම ගණන් ලඝුකොට දැක්වුවත් එය දසදහස් ගණනින් විය හැක. ශ්‍රී ලංකා හමුදාවට එරෙහිව වද හිංසා පැමිණ වීම, දූෂණය හා නීතිය අතට ගෙන විශාල වශයෙන් ජනයා මැරීම ගැන චෝදනා ඇත. නමුත් ඇම්නෙස්ට් ජ්‍යාත්‍යන්තරයෙත්, හියුමන් රයිට්ස් වොච් (මානව හිමිකම් සෙවීමේ සංවිධානයේත්) UNHCR සංවිධානයේත් චෝදනා කිරීම් රජය කිසිම විභාග කිරීමකට එකඟ වී නොමැත. ප්‍රතික්ෂේප කොට ඇත. අද දක්වා හමුදාවේ කිසිවකු යුධ අපරාධ සම්බන්ධයෙන් චෝදනා ලබා නොමැත.

References

http://en.wikipedia.org/wiki/Politics_of_Sri_Lanka#Military_of_Sri_Lanka

ත්‍රිවිධ හමුදා - ශ්‍රී ලංකා


Cette page fournit une liste de peintures de Félix Ziem (1821-1911).

Les Voyages

La Reconnaissance

Dates non documentées

Orient

Venise et Italie

Provence

Paysages du Nord et Ile de France

Autres paysages

Animalier

Portraits et nus

Natures mortes

Autres œuvres à documenter ()

 Effet de vitesse dans une carriole (1844), plume,  Musée des beaux-arts de Beaune

 Musée Ziem de Martigues (non documentés):
 Rue au Caire (1860), ()
 Le Var, paysage, huile sur bois, ()
 Pont des Soupirs, huile sur bois, ()
 Voiles blanches, Venise, huile sur toile,
 Voiles jaunes et rouges, huile sur toile,
 Venise, grand canal avec le campanile au coucher du soleil, huile sur toile,
 Venise trabucco, huile sur bois,
 Venise, place Saint-Marc, huile sur bois, ()
 Pêcheurs au clair de lune dans la lagunehuile sur bois,
 Orient, scène dans un palais
 Canal à Venise (1884), huile sur toile
 Place Saint-Marc et Campanile (1880-1890), huile sur bois, ()
 La flotte italienne à Toulon (1901), encre et huile sur toile,
 La flotte italienne à Toulon (1901), huile sur bois,
 Villefranche-sur-Mer, Riviera, huile sur bois,
 Martigues, pêcheurs à la fouëne, huile sur bois,
 Pêcheurs à l'épervier, Martigues (1880), huile sur bois,
 Barque de pêcheurs, huile sur bois,
 La Frégate pavoisée, huile sur toile,
 Bords du Loup (1890), huile sur bois, ()
 Débarquement des élégantes quai des esclavons, huile sur toile
 Constantinople, la tour de Léandre, huile sur toile
 Constantinople, le bain de la sultane, huile sur bois,
 Constantinople, le kiosque, huile sur toile,
 Constantinople, jardin avec coucher du soleil, huile sur bois,
 Marché en Égypte.

 Vie familiale à Berditchoff (1844), huile sur toile
 Rue à Saint-Pétersbourg
 Un mas près de Martigues, huile sur toile
 Paysage du midi, huile sur papier marouflée sur panneau, , trace inventaire 981, provient par descendance de la famille de l'artiste (vente Deburaux, Barbizon, le , lot 204, 96 du catalogue : L'école de Barbizon)
 Poissonnière aux halles à Marseille, huile sur toile
 Paysage provençal, Huile/panneau, 24 x 33 cm, Galerie Marina Artprice
 Paysage oriental au soleil couchant (1898), huile sur panneau, 69 x 112,5 cm
 Triptyque de Venise, huile sur bois composé de :
Le Pont des Soupirs ()
Gondoles sur Grand Canal, Venise ()
Colonne place Saint-Marc ()

Notes

Liens externes

Ziem, Félix

Liste de peintures de Félix Ziem