Die St.-Joseph-Kirche (, ) ist die römisch-katholische Pfarrkirche von Qala auf der zu Malta gehörenden Insel Gozo. Sie ist unter der Nummer 1035 im National Inventory of the Cultural Property of the Maltese Islands verzeichnet.

Geschichte
Qala wurde am 3. Februar 1872 – als erste nach Gründung des Bistums Gozo – zur Pfarrei erhoben. Anfangs diente die Church of the Immaculate Conception of Our Lady als Sitz der Pfarrei. Unter Pfarrer Dun Ġużepp Diacono, der später auch die Heilandskirche in Għasri entwarf, wurde am 19. März 1882 der Grundstein für einen Neubau gelegt. Sieben Jahre später war der Bau vollendet. Seine Weihe fand am 8. Mai 1904 statt. Von 1943 bis 1966 wurde die Kirche vergrößert. Am 21. April 1965 wurde die Pfarrei zum Erzpresbyterium erhoben.

Beschreibung
Die St.-Joseph-Kirche ist, wie viele Gotteshäuser in Malta, im Stil des Neobarock erbaut.

Die Fassade ist streng symmetrisch gestaltet. An den Ecken des Gebäudes finden sich Pilaster, deren Kapitelle laubverziert sind. Über die gesamte Fassade zieht sich ein Fries in Form einer Girlande. Darunter findet sich eine Reihe von Blindfenstern, die von einer Balustrade getragen werden. Das zentrale Eingangsportal wird von einem dreieckigen Giebel überragt, der von Säulen mit ionischen Kapitellen getragen wird.

Weblinks

 Qala bei der Diözese Gozo (englisch)

Qala
Josef
Qala, Josef
Erbaut in den 1880er Jahren
Qala #St Joseph
Neobarockes Kirchengebäude
National Inventory of the Cultural Property of the Maltese Islands
Bauwerk des Historismus in Malta

St.-Joseph-Kirche (Qala)


Dealul Beci este o insulă situată pe râul Mostiștea, în satul Siliștea, comuna Valea Argovei, județul Călărași, România. Insula este sit arheologic, aici aflându-se ruinele curții brâncovenești de la Obilești. Situl este înscris în lista monumentelor istorice, cod LMI CL-I-m-B-14578.

Referințe

Legături externe
 Palatul Sfântului Brâncoveanu de la Obilești - ziarullumina.ro, Publicat de Dumitru Manolache, 22 iulie 2014

Insulele României
Insule lacustre
Situri arheologice din județul Călărași
Insule nelocuite

Insula Dealul Beci


Pitulicea cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus) este o pasăre mică, insectivoră, migratoare din familia filoscopide care cuibărește în pădurile de foioase, inclusiv de mesteacăn, salcie și plop și la marginile pădurilor de conifere, în special în cele de brad din nordul Rusiei, de la cursul mijlociu și superior al fluviului Peciora și Munții Ural spre est până în estul Siberiei, spre sud până în nord-estul munților Altai, nordul Mongoliei și nord-estul Chinei. Iernează în nord-estul Subcontinentul Indian, spre est până în sud-estul Asiei și Taivan. Hoinărește regulat toamnă în număr mic spre vest apărând accidental în Europa de  la mijlocul lui septembrie până la sfârșitul lui octombrie, excepțional și primăvară. Apariții accidentale au fost înregistrate și în România în septembrie – octombrie mai ales pe Grindul Chituc, dar și la  Agigea și alte locuri. Este o pitulice de talie mică, are o lungime de 10-11 cm și o greutate de 4,3-6,5 g. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj. Are aripile destul de scurte și rotunjite și coada scurtă, pătrată, ușor bifurcată. Ciocul scurt, cu vârful destul de ascuțit. Picioarele subțiri de culoare închisă. Coloritul penajului este caracteristic, în general verde-măsliniu deasupra și aproape alb dedesubt cu striații galben-deschise pe laturi. Sprânceana bine conturată și lungă, galben-deschisă sau alb-gălbuie, se întinde de la baza mandibulei superioare aproape până la ceafă. Lorul și dunga de peste ochi măsliniu-închise; regiunile auriculare și obrajii alb-gălbui cu pete măslinii. Creștetul un pic mai închis decât restul părților superioare și uneori cu o dungă mediană abia vizibilă în mijlocul lui, de culoare deschisă gălbuie. Coada brun-închisă. Are două dungi transversale galben-deschise sau albicioase pe aripă.  Remigele aripilor, alula și tectricele primare brun-închise, cu marginile laterale verzi-măslinii strălucitoare, bazele remigelor secundare mediale brun-închise; marginile și vârfurile remigelor terțiare sunt galbene sau albicioase. Se hrănește mai ales cu nevertebrate mici, mai ales cu insecte, dar și cu păianjeni, căpușe, crustacee și moluște mici. Consumă și semințe mici. Își caută hrana singur sau în perechi, frecvent în grupuri; în afara sezonului de cuibărit adesea în cârduri mixte cu alte păsări insectivore. Își procură hrana în toate etajele copacilor și în subarboret; uneori coboară pe pământ. Este foarte activă și agilă atunci când își caută hrana, adesea avântându-se iute după insectele care trec pe alături, dar planează și înșfacă insectele de pe marginile frunzelor. Mereu fâlfâie din aripi și flutură din coadă. Sezonul de reproducere are loc în iunie-iulie. Depune o singură pontă pe an. Este o specie teritorială, dar poate fi și semi-colonială. Cuibul, construit în întregime de către femelă, este făcut din ierburi uscate, ace de pin, mușchi, benzi de lemn putrezit, fibre vegetale fine și păr de animale, și este amplasat pe pământ sub rădăcini de copaci, crengi căzute, lângă ciotul putrezit al unui copac sau sub o tufă. Ponta constă din 2-4 ouă, excepțional până la 7. Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 11-14 zile. Puii sunt acoperiți și încălziți de femelă și hrăniți de ambii părinți, ei părăsesc cuibul după 12-13 zile de zile de la eclozare, dar sunt hrăniți în continuare de părinți timp de până la 13 zile după părăsirea cuibului.

Denumirea

Denumirea latină Phylloscopus a genului, provine din cuvintele latine phyllo (din greacă phullon) = frunză + scopus (din greacă skopos) = cercetător, observator, examinator, căutător, deoarece acest gen include specii care își petrec o mare parte din timpul lor hrănindu-se în arbori "examinând frunzele". Denumirea latină a speciei inornatus provine din cuvântul latin inornatus = neornamentat, simplu.

Denumirea română de pitulice cu sprânceană galbenă arată că această pitulice are ca semn distinctiv sprânceană galbenă.

Taxonomie

Pitulicea cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus) a fost descrisă pentru prima dată sub denumirea științifică Regulus inornatus de zoologul englez Edward Blyth în 1842, lângă Calcutta, India.

Este o specie monotipică (nedivizată în subspecii).

Pitulicea cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus) a fost considerată în trecut ca o specie politipică, care includea subspeciile inornatus din taigaua siberiană și humei și mandellii din pădurile montane sau arbuștii din centrul Asiei. Bazându-se pe diferențele vocale, morfologice (coloritul penajului) și ADN (acidul dezoxiribonucleic), ultimele două sunt acum în general combinate și tratate ca o specie separată, pitulicea de Himalaia (Phylloscopus humei). Însă o analiză a specimenelor sugerează o posibilă hibridizare între aceste două specii.

Într-o mică zonă din nord-estul Mongoliei, în 2013 au fost întâlnite de Hadoram Shirihai numai păsări cenușii. Rămâne necunoscut dacă acestea reprezintă o subspecie nedescrisă sau au fost întâmplător numai pasări decolorate sau în prima vară.

Răspândirea geografică

Pitulicea cu sprânceană galbenă cuibărește în taigaua siberiană din nordul Rusiei de la cursul mijlociu și superior al fluviului Peciora și Munții Ural spre est prin nordul și centrul Siberiei până în estul Siberiei (cursul inferior al râului Kolîma, ținutul Anadîr și coasta Mării Ohotsk), spre sud până în nordul poalelor munților Saian, nord-estul munților Altai, sudul Baikalului, Transbaikalia, Priamurie, Primorie, nordul Mongoliei (Munții Hentei), nord-estul Chinei (nordul Manciuriei) și probabil nordul Coreei.

Iernează în pădurile deschise de foioase și în tufișurile din nord-estul Subcontinentul Indian (centrul Nepalului, Sikkim, Assam și Bangladeș), spre est până în sud-estul Asiei (sud-estul Chinei, Hainan, insulele Andaman, Tailanda, peninsula Malaia și peninsula Indochina) și Taiwan.

Pitulicea cu sprânceană galbenă hoinărește regulat toamnă în număr mic spre vest apărând accidental în Europa. Împreună cu pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus) și pitulicea mică siberiană (Phylloscopus tristis), acest rătăcitor de toamnă siberian apare acum anual în numere destul de surprinzătoare în vestul Europei - surprinzătoare deoarece cea mai apropiată zonă de reproducere se află la aproximativ 2500 km de Marea Britanie și Europa de Vest, iar cartierele obișnuite de iarnă a pitulicii cu sprânceană galbenă se află în sud-estul Asiei. Acest fenomen este în general considerat că se datorează așa-numitei migrații inverse, o eroare de direcție de 180° făcută de o mică parte a păsărilor tinere în majoritate neexperimentate care au pornit în prima lor migrație (însă sunt posibile și alte explicații). Pitulicea cu sprânceană galbenă este cel mai numeros hoinar estic în Europa, cu câteva sute de înregistrări în unii ani numai în Marea Britanie; majoritatea apar în Europa de la sfârșitul lui septembrie până în octombrie în arborii și tufărișurile din zonele costiere.

Apariții accidentale au fost înregistrate în Austria, Belgia, Bielorusia, Bulgaria, Cipru, Cehia, Elveția, Estonia, Insulele Feroe, Finlanda, Franța, Gibraltar, Grecia, Islanda, Italia, Luxemburg, Madeira, Malta, Marea Britanie, Olanda, Norvegia, Portugalia, România, Slovacia, Slovenia, Spania (Insulele Canare), Suedia, Ucraina, Ungaria. De asemenea, apare accidental în nordul și vestul Africii (Egipt, Libia, Algeria, Maroc, Senegal), Turcia, Israel, Kuweit, Oman, Arabia Saudită, Emiratele Arabe Unite; în largul coastelor nordice ale Rusiei, în Indonezia, Borneo, Sumatra și Filipine.

Prezența în România

Pitulicea cu sprânceană galbenă apare regulat în România în septembrie – octombrie mai ales pe Grindul Chituc, dar și la Agigea și alte locuri. Până în 2018 au fost înregistrate 19 observații ale pitulicii cu sprânceană galbenă în România.

Identificarea

Pitulicea cu sprânceană galbenă este destul de mică, aproape cât pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus), dar mai mică decât pitulicea mică (Phylloscopus collybita). Are o lungime de 10 cm. Se mișcă energic și iute când se hrănește, din când în când fâlfâie tremurător din aripi și își flutură coada în sus sau dintr-o parte în alta. Adesea poate fi descoperită inițial după strigătul său.

Are aripile destul de scurte și rotunjite și coada scurtă, pătrată, ușor bifurcată. Ciocul scurt, cu vârful destul de ascuțit, este destul de întunecat, de o culoare brun-gălbuie variabilă la baza mandibulei inferioare și pe marginile tăioase. Picioarele subțiri sunt destul de întunecate, de o culoare oarecum variabilă, de la brun-rozaceu moderat până la cenușiu-bruniu destul de închis.

Părțile superioare au o culoare verde-măslinie destul de uniformă, dar creștetul este mai întunecat, verde-cenușiu. Părțile inferioare albicioase cu striații galben-deschise și o nuanță cenușie variabilă pe laturile gâtlejului, piept și flancuri.  Există uneori pe creștet o urmă a unei dungi mediane (centrale) care este îngustă, palidă, vizibilă numai în porțiunea posterioară a creștetului, dar de regulă neobservabilă pe teren. Sprânceana bine conturată și lungă, galben-deschisă sau alb-gălbuie deasupra dungii întunecate de peste ochi.

Remigele terțiare (mai ales cele două scurte) au porțiunile centrale întunecate și sunt tivite destul de clar pe vârfuri și margini cu galben sau alb-gălbui (cel puțin în penajul proaspăt de toamnă), ceea ce exclude pitulicea verzuie (Phylloscopus trochiloides).

Este o pitulice tipică cu două dungi transversale pe aripă (dungi alare) galben-deschise sau alb-gălbui, prima dungă situată posterior este formată de vârfurile supraalarelor mari și este lungă și evidentă, de obicei accentuată de penajul întunecat din jur ale aripii (cu foarte puține excepții), a doua dungă situată anterior este formată de vârfurile supraalarelor mijlocii și este mult mai scurtă și mai puțin evidentă (uneori fragmentată sau în penajul uzat aproape invizibilă).

Descrierea

Pitulicea cu sprânceană galbenă este destul de mică, puțin mai mare și mai lungă decât pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus, care are corpul îndesat și rotunjit) și puțin mai mică decât pitulicea verzuie (Phylloscopus trochiloides), dar în alte privințe are proporții similare cu aceasta. Are o lungime de 10-11 cm și o greutate de 4,3-6,5 g.

Este o pitulice, zveltă, viu colorată, are ciocul subțire, sprânceana lungă albicioasă și de obicei două dungi transversale albicioase pe aripă. Coloritul penajului este caracteristic, în general verde-măsliniu strălucitor deasupra și aproape alb dedesubt cu striații galben-deschise. Există o variantă rară sau locală a penajului care are mai puțin verde deasupra, este mai cenușie, cu doar o urmă de verde; cauza acestei variației nu este cunoscută.

Adultul în penajul nupțial proaspăt are părțile superioare verzi-măslinii strălucitoare, cu târtița un pic mai deschisă la culoare. Fruntea și creștetul uneori sunt puțin mai închise la culoare decât restul părților superioare și au o nuanță brunie sau verde-cenușiu. Există uneori pe creștet o urmă abia vizibilă a unei dungi mediane (centrale) care este îngustă, de culoare deschisă, verde-gălbuie, vizibilă numai în porțiunea posterioară a creștetului, dar neasemănătoare cu dunga distinctă de pe creștet a pitulicii cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus). De regulă această dungă mediană de pe creștet este neobservabilă pe teren.

Sprânceana este galben-deschisă sau alb-gălbuie, bine conturată și lungă, și se întinde de la baza mandibulei superioare aproape până la ceafă. Inelul ocular alb-gălbui. Lorul (lorum) și dunga de peste ochi sunt măsliniu-închise. Regiunile auriculare și obrajii sunt alb-gălbui cu pete măslinii.

Părțile inferioare sunt aproape albe sau alb-mătăsoase, cu o nuanță sau striații galben-deschise pe flancuri. Tectricele subcodale și coapsele alb-gălbui.

Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj.
Coada este scurtă, pătrată și ușor bifurcată, ea are o culoare brun-închisă, marginile steagurile externe ale rectricelor sunt verzi-măslinii strălucitoare.

Aripile sunt destul de scurte și rotunjite. Remigele aripilor, alula și tectricele primare brun-închise, cu marginile laterale verzi-măslinii strălucitoare, mai înguste pe remigele primare, dar mai late pe cele secundare, bazele remigelor secundare mediale brun-închise. Remigele secundare și remigele primare mediale și mijlocii au vârfurile înguste, albe în penajul foarte proaspăt. Remigele terțiare brun-închise, cu margini și vârfuri late albicioase sau alb-gălbui, fiind accentuate de tectricele alare și de centrele remigelor terțiare întunecate ceea ce dă un aspect dungat părților superioare. Tectricele supraalare brun-închise. Pe aripă se văd două dungi transversale albe sau galben-deschise (dungile alare), prima dungă situată posterior este formată de vârfurile late albe ale supraalarelor mari și este lungă, clar vizibilă și evidentă, de obicei accentuată de părțile întunecate din jur ale aripii (cu foarte puține excepții), a doua dungă situată anterior este formată de vârfurile supraalarelor mijlocii, dar este mult mai scurtă și mai puțin evidentă (uneori fragmentată sau în penajul uzat aproape invizibilă). Tectricele supraalare mici sunt tivite pe vârfuri cu verde-măsliniu. Tectricele subalare și axilare de culoare deschisă alb-gălbuie sau albicioasă.

Ciocul este negricios, scurt, cu vârful destul de ascuțit. Mandibula superioară de culoare închisă brun-cornie sau neagră; mandibula inferioară corniu-închisă cu baza galbenă, brun-gălbuie sau cărniu-gălbuie (de obicei mult mai puțin palidă decât la pitulicea verzuie). Marginile tăioase ale mandibulei sunt brun-gălbui. Picioarele sunt subțiri, de o culoare variabilă, brun-rozacee sau cenușiu-brunie sau brun-cărnie destul de închisă. Tălpile sunt cărniu-deschise. Irisul castaniu sau brun-închis.

Vârsta

Diferențele de vârstă sunt mici la păsările în prima iarnă. Determinarea vârstei primăvara bazată pe uzura diferită a penelor este probabil aplicabilă, dar nu a fost studiată. Toamna determinarea vârstei este adesea dificilă, diferențele fiind mici.

Adultul primăvară are penajul destul de uniform erodat fără sau numai cu diferențe limitate ale penelor vizibil năpârlite, vârfuri remigelor primare și rectricelor cozii sunt într-o măsură oarecare uzate, penele sunt cenușiu-închise și adesea ușor lucioase.

Adultul în penajul uzat (iunie-iulie), părțile superioare sunt mai puțin verzi-măslinii strălucitoare și devin mai cenușii și mai brunii. Creștetul puțin mai închis decât restul părților superioare. Sprânceana mai albă, uneori fără galben. Dungile de pe aripă mai albe, erodate și reduse într-o oarecare măsură, mai ales dunga anterioară care poate fi cu totul absentă. Albul de pe marginile și vârfurile remigelor terțiare este redus, uneori absent. Părțile inferioare mai albe, aproape fără striații galbene. Rectricele cozii și remigele aripilor se decolorează devenind brun-deschise și erodate.

Adultul în penajul postnupțial proaspăt năpârlit, toamna este asemănător cu adultul în penajul nupțial, dar mai verde-strălucitor deasupra, fără vreo nuanță brunie. Rectricele cozii și remigele aripilor au marginile laterale mai late și mai verzi-măslinii strălucitoare; remigele terțiare brun-închise și tivite lat pe margini și vârfuri cu alb-gălbui pe steagurile externe. Vârfurile remigelor primare și secundare mai albe, mai late și mai vizibile. Vârfurile rectricelor cozii sunt clare și rotunjite cu porțiunile centrale întunecate și lucioase, tivite albicios îngust pe margini sau pe vârfuri.

Juvenilul este asemănător cu adultul, dar părțile superioare verzi au o nuanță slabă brună, devenind măsliniu-brunii. Sprânceana este spălăcită, albă, dungile de pe aripă sunt pur galbene, adesea există o ușoară nuanță ocru-gălbuie până la albicioasă pe sprânceana și pe dungile de pe aripă.
Părțile inferioare cu o ușoară nuanță cu o nuanță variabilă galbenă sau ocru-cenușie și o nuanță brun-roșcată pe tectricele subcodale. Remigele aripilor și rectricele cozii brun-închise, dar cu margini înguste măsliniu-brunii, vârfurile tectricelor alare alb-gălbui, remigele terțiare și remigele secundare adiacente au vârfurile alb-gălbui.

Imaturul în prima iarnă. Remigele aripilor, tectricele primare, alte câteva tectrice alare și de obicei majoritatea rectricelor cozii sunt păstrate de la juvenil, iar diferențele de vârstă între penele juvenile rămase ale păsării în prima iarnă și penele proaspete ale adultului sunt neglijabile și înfățișarea este cea a adultului. Imaturul în prima iarnă prezintă primele semne de erodare a vârfurilor remigelor primare și rectricelor cozii, acestea din urmă adesea subtil uzate la vârfuri, având în medie mai puțin luciu sau margini contrastante decât adultul.

Imaturul în prima vară are vârfurile remigelor primare și rectricelor cozii adesea foarte erodate, penele sunt destul de brunii și cu un luciu redus.

Date biometrice

Lungimea totală 9-10,5 cm. Lungimea aripii ♂ 54-61 mm (în medie 57,6), ♀ 51-58 mm (în medie 54,5). Lungimea cozii ♂ 37-44 mm (în medie 40,7), ♀ 36-41 mm (în medie 38,3). Lungimea cozii/Lungimea aripii în medie 70,5%. Lungimea ciocului 9,8-12,0 mm (în medie 10,7). Înălțimea ciocului 2,0-2,7 mm (în medie 2,4). Lățimea ciocului 2,7-3,3 mm (în medie 3,1). Lungimea tarsului 15,8-18,5 mm (în medie 17,3).

Formula alară: Prima remige primară depășește vârful tectricelor primare cu 3-9,5 mm, este mai mică decât a 2-a remige primară cu 20-27 mm. A 2-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 4-7,5 mm, egală cu a 7-a remige primară (48%), egală cu a 6-a/7-a (31%), egală cu a 7-a/8-a (19%) sau egală cu a 8-a (2%). Remigele primare 3-5 sunt aproximativ egale și cele mai lungi și formează vârful aripii. A 6-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 1-3 mm. A 7-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 4-6,5 mm. A 8-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 6,5-9 mm. A 10-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 9,5-12 mm. Prima remige secundară este mai mică decât vârful aripii cu 11-13,5 mm. Pe steagul extern al remigelor primare 3-6 există emarginații (scobituri).

Dementiev dă următoarele date: Prima remige primară depășește vârful tectricelor primare cu 4-8,5 mm. A 2-a remige primară între a 6-a și a 7-a remige primară sau între a 7-a și a 8-a, sau egală cu a 7-a; în cazuri foarte rare la femelă a 2-a remige primară poate fi între a 8-a și a 9-a. A 3-a remige primară cel mai adesea are o lungime egală cu a 4-a și a 5-a și împreună cu ele formează vârful aripii, mai rar este cea mai lungă sau, în alte cazuri, puțin mai scurtă decât a 4-a și a 5-a care formează vârful aripii. Steagurile externe al remigelor primare 3, 4, 5 și 6 sunt îngustate cu aspect de emarginații. Anvergura aripilor la masculi (4 exemplare) este de 168-177 mm, în medie 172,3. Lungimea corpului la masculi (4 exemplare) este de 100-111 mm, în medie 105. Lungimea aripii la masculi (13 exemplare) este de 55-58 mm, în medie 56,5. Greutatea unui mascul  a fost de 6 g.

Specii asemănătoare

Cel mai des pitulicea cu sprânceană galbenă este confundată cu pitulicea de Himalaia (Phylloscopus humei) parțial simpatrică. Pitulicea cu sprânceană galbenă este foarte asemănătoare cu pitulicea de Himalaia înrudită îndeaproape și aceste două specii pot fi indistincte pe teren fără a apela la strigătele lor (în special la sfârșitul primăverii și vara când penajul ambelor este mai uzat și cu o nuanță cenușie asemănătoare). Pitulicea cu sprânceană galbenă se deosebește de pitulice de Himalaia  în principal prin coloritul general mai strălucitor, absența nuanțelor cenușii și o culoarea palidă mai extinsă la baza mandibulei inferioare. În penajul proaspăt, pitulicea cu sprânceană galbenă este mai verde-măslinie strălucitoare deasupra, pe când culoarea de fond a pitulicii de Himalaia este distinctiv mai deschisă și mai cenușie, cu o nuanță variabilă verde-gălbuie, și este mai spălăcită decât pitulicea cu sprânceană galbenă. Pitulicea cu sprânceană galbenă prezintă adesea un contrast între marginile verzi-strălucitoare ale remigelor și mantaua mai puțin verde, însă acest contrast este mai ușor de văzut la păsările cu penajul destul de uzat. Dungile transversale de pe aripă la pitulicea cu sprânceană galbenă sunt de culoare deschisă alb-gălbuie și contrastează destul de mult cu tectricele supraalare mijlocii și mari întunecate și cu bazele întunecate ale remigelor secundare.  La pitulicea de Himalaia, dunga anterioară de pe aripă este de obicei verde-cenușie și nu contrastează cu mantaua și remigele scapulare. Prin urmare ea poate fi neclară, foarte slab conturată, și numai dunga posterioară a aripii este evidentă, dar aceasta din urmă este mai puțin distinctă decât cea de la pitulicea cu sprânceană galbenă, deoarece este aproape albă sau alb-ocru; în plus, tectricele supraalare mijlocii și mari nu sunt atât de întunecate și nici bazele remigelor secundare, așa cum sunt la pitulicea cu sprânceană galbenă. Coloritul facial la pitulicea cu sprânceană galbenă este în general mai intens, cu regiunea auriculară destul de întunecată și pătată, dunga de peste ochi bine conturată, care contrastează cu sprânceana alb-gălbuie. La pitulicea de Himalaia, colorit facial este mai slab, cu regiunea auriculară alb-ocru și puțin pătată. Dunga de peste ochi este mai puțin întunecată, iar sprânceana este de obicei ocru-deschisă, în special în fața ochiului; creștetul este brun-cenușiu și nu are o nuanță verzuie prezentă în penajul proaspăt al pitulicii cu sprânceană galbenă. Pitulicea cu sprânceană galbenă nu are nici o nuanță ocru (brun-gălbuie) pe sprânceană și laturile capului. În plus, coloritul capului la pitulicea cu sprânceană galbenă este de obicei puțin mai contrastant, laturile creștetului ușor mai întunecate, cenușiu-verzui, sprânceana mai albă și mai bine conturată, datorită dungii loreale mai întunecate. Jumătatea bazală a mandibulei inferioare este palidă la pitulicea cu sprânceană galbenă, în timp ce la pitulicea de Himalaia este mai adesea complet întunecată, cu numai o mică zonă palidă chiar lângă baza mandibulei inferioare, deși această caracteristică este variabilă. Picioarele la pitulicea de Himalaia sunt obișnuit brun-negricioase, iar la pitulicea cu sprânceană galbenă sunt brun-cărnii sau brun-cenușii. În penajul uzat, ambele specii sunt mult mai cenușii deasupra și au părțile inferioare spălăcite aproape albe. Dungile de pe aripă și marginile remigelor terțiare palide devin mai albe și mai înguste; dunga anterioară de pe aripă este adesea uzată complet, dar dacă nu, este deseori ascunsă vederii. În astfel de circumstanțe este deseori foarte dificil, dacă nu imposibil, să se facă distincția între aceste două specii numai după penaj. În acest caz vocea este cel mai bun indiciu pentru diferențierea lor. Varietatea nuanțată mai cenușiu a pitulicii cu sprânceană galbenă creează și mai multă confuzie cu pitulicea de Himalaia, dar nu are nuanțe ocru sau brune, sprânceana și cele două dungi alare sunt  întotdeauna late și bine conturate, dungă alară de supraalarele mijlocii este pur albă, scurtă, dar distinctă.

Pitulicea cu sprânceană galbenă se deosebește de pitulice elegantă (Phylloscopus pulcher) simpatrică (numai iarna), prin aceea că are dungile de pe aripă mai strălucitoare, mai albe, nu ocru (brun- gălbui) viu, și părțile superioare mai uniform colorate și mai verzi-strălucitoare. Pitulicea elegantă are o pată gălbuie distinctivă pe târtiță, creștetul întunecat și părțile superioare mai spălăcite și mai măsliniu-brunii. În plus, la ea steagurile interne ale primelor trei rectrice laterale sunt albe, și dacă sunt vazute de dedesubt, dau impresia unei cozi complet albe. Remigele terțiare au numai vârfurile albicioase. La pitulicea cu sprânceană galbenă, târtița este de obicei concoloră (de aceeași culoare) cu restul părților superioare, uneori poate arăta ca o pată gălbuie vagă; creștetul este doar cu puțin mai întunecat decât mantaua. În penajul proaspăt, părțile superioare sunt măsliniu-verzui strălucitoare. Coada nu are alb. Părțile inferioare sunt mai albe decât cele ale pitulicii elegante, care sunt mai cenușii și mai intens nuanțate măsliniu-cenușiu pe părțile laterale ale pieptului și pe flancuri.

Pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus) este puțin mai mică, mai rotunjită și mai îndesată decât pitulicea cu sprânceană galbenă. Pitulicea cu târtiță galbenă are o dungă mediană gălbuie distinctivă pe creștet, spre deosebire de pitulicea cu sprânceană galbenă. Târtița este galben-lămâi și bine conturată. Partea anterioară a sprâncenei și fruntea la baza ciocului sunt galben-aurii, iar mantaua, remigele scapulare și spatele sunt în general mai verzi strălucitoare. Pitulicea cu sprânceană galbenă nu are o pată gălbuie pe târtiță.

Pitulicea lui Brooks (Phylloscopus subviridis) alopatrică este mai deschisă la culoare, măsliniu-gălbuie deasupra, are o dungă mediană gălbuie neclară pe creștet, iar fruntea, partea anterioară a sprâncenei și obrajii sunt galben-aurii și are o pată palidă pe târtiță.

Pitulicea chinezească (Phylloscopus yunnanensis) este foarte asemănătoare în penaj cu pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus), și prin urmare majoritatea caracterelor folosite pe teren pentru a distinge pitulicea cu târtiță galbenă de pitulicea cu sprânceană galbenă pot fi folosite pentru a deosebi pitulicea chinezească de pitulicea cu sprânceană galbenă.

Uneori, dunga anterioară de pe aripă la pitulicea cu sprânceană galbenă este ascunsă vederii, lăsând vizibilă doar o singură dungă (cea posterioară). Astfel de păsări pot fi confundate cu pitulicea verzuie (Phylloscopus trochiloides) de către cei neexperimentați. Însă, pitulicea cu sprânceană galbenă este mai mică, are în general ciocul negricios și marginile și vârfurile remigelor terțiare sunt albe. "Benzile întunecate" de pe aripă, situate imediat înaintea și înapoia dungii transversale de pe aripă (formate de tectricele supraalare mari și bazele remigelor secundare întunecate) sunt foarte caracteristice. Pitulicea verzuie este mult mai mare și mai voluminoasă, are mandibula inferioară palidă și nu are alb pe remigele terțiare sau "benzi întunecate" înaintea și înapoia singurei dungi transversale de pe aripă. Pitulicea cu sprânceană galbenă  are dunga alară posterioară mult mai lată și mai lungă, și are aproape întotdeauna și a doua dungă alară anterioară, scurtă, dar clar vizibilă, remigele terțiare cu vârfuri albe și bazele întunecate ale remigelor secundare formează o dungă întunecată lângă dunga alară posterioară (absentă doar la puține păsări).

Pitulicea cu sprânceană galbenă poate fi confundată cu pitulicea verzuie siberiană (Phylloscopus plumbeitarsus), deoarece aceasta are două dungi transversale pe aripă aproape la fel de evidente ca la pitulicea cu sprânceană galbenă, dar aceasta din urmă are remigele terțiare cu vârfuri albe, este mai mică și are strigătele de contact diferite.

Năpârlirea

Păsările adulte năpârlesc de două ori pe an. Năpârlirea postnupțială completă a adultului are loc în locurile de cuibărit sau în apropierea lor în iulie-august (septembrie), în special de la sfârșitul lui iulie până în august.

Năpârlirea prenupțială parțială a adultului are loc în martie-aprilie în cartierele de iarnă și este limitată și variabilă după amploare, cuprinzând adesea tectricele corpului, unele tectrice alare și ocazional unele remige terțiare, uneori și rectricele centrale ale cozii.

Juvenilii năpârlesc parțial de la sfârșitul lui iulie până la începutul lui septembrie, sunt schimbate tectricele corpului și probabil unele tectrice alare, dar nu sunt atinse remigele aripilor sau tectricele primare.

În cartierele de iarnă juvenilii năpârlesc parțial în martie-aprilie și sunt schimbate numai tectricele corpului.

Vocea

Este o pasăre gălăgioasă. Strigătul de contact este puternic și adesea rostit atât de păsările cuibăritoare, cât și de majoritatea celor migratoare.  Strigătul cel mai frecvent emis este un "suiist" sau "tsoiist", "tsuiiist", "uiist", "seuiist", puternic,  strident, pătrunzător, de tonalitate înaltă, cu o modulație ascendentă. Strigătul se poate asemăna cu unul din strigătele pițigoiului de brădet (Periparus ater), dar în timp ce strigătele acestuia din urmă variază într-o oarecare măsură în intonație și detalii și sunt puțin mai înalte, strigătele pitulicii cu sprânceană galbenă sunt constante, mai prelungite, au o tonalitate mai înaltă, mai clar ascendentă la sfârșit și sunt mai vioaie în ton. Emite și un "tso-uiist" sau "tsiu-iii", "sui-iiit" "suu-iit", "suii-uuu" disilabic, cu prima silabă rapid descendentă, urmată de cea de-a doua silabă ascendentă și mai accentuată. Uneori emite și un "szrit" strident.

Cântă de la sfârșitul lui aprilie până la sfârșitul lui august, uneori în timpul migrației în octombrie. Cântecul este rar auzit în afara arealului de cuibărit. Cântecul constă dintr-o serie scurtă de note ezitante, subțiri, foarte fine, șuierătoare, de tonalitate înaltă, repetate într-o manieră asemănătoare, asemănătoare cu strigătele de contact prelungite, "tsiuiis, si-si-uii...siuiis", "tseuii, sese-uii...seuiis", "ciss-ciss-ciss-uiss", "tiui-ti-tiu-tiuiss" sau "ciuiist ciuiist ciuiist uiist-uiist", sau poate fi amestecat cu note similare dintr-o gamă descendentă, "tsit-sitsui titsui-it siii tsi tsi-u-ii", "tsiu-tsii-o-uii...tsii" care slăbește spre sfârșit. Există o asemănare superficială surprinzătoare cu cântecul ieruncii (Tetrastes bonasia), aceste două specii ar putea fi teoretic întâlnite în aceeași pădure din taiga, dar ierunca are un ton mai ascuțit, mai puțin moale. Printre păsărilor europene obișnuite, cântecul pitulicii cu sprânceană galbenă se aseamănă într-o oarecare măsură cu cântecul încetinit, dar mai ascuțit al cojoaicei cu degete scurte (Certhia brachydactyla). Cântecul pitulicii cu sprânceană galbenă diferă semnificativ de cel al pitulicii de Himalaia (Phylloscopus humei), dar poate reacționa la înregistrările cântecului ei. Există și o variantă alternativă a cântecului, cel puțin în nordul Mongoliei, care constă dintr-un număr destul de mare de strigăte repetate încet, din când în când întrerupte de câteva note bâzâitoare înăbușite (dialect local sau specii diferite criptice?).

Habitatul

Cuibărește în diferite păduri de foioase, inclusiv de mesteacăn pitic (Betula), salcie (Salix) și plop (Populus) și la marginile pădurilor de conifere, în special în cele de brad (Abies). În sudul arealului în păduri mixte de mesteacăn și zadă (Larix), molid (Picea), cedru pitic (Cedrus), ienupăr (Juniperus) și smirdar (Rhododendron), arin (Alnus) și alți arbuști. Vizitează pădurile riverane.

În Anadîr cuibărește în diferite păduri de plop, sălcișuri și în jneapănul din centura subalpină, în nordul Siberiei în pădurile de mestecenii pitici din câmpie, în Iacutia în toate pădurile de mesteacăn, în munții din sudul Siberiei preferă pădurile de cedru din zona superioară a pădurii din regiunea subalpină, în Primorie în pădurile de salcie de-a lungul văilor râurilor și de pe insule, în crângurile de pe podișurile și pantele montane și în diferite păduri de la altitudini mai mari.

După sezonul de cuibărit, poate fi întâlnită în mesteceni pitici și tufe mici deasupra limitei superioare a pădurilor.

În afara sezonului de cuibărit este întâlnită în păduri de foioase xerofile deschise, în tufișurile de salcie, în plantații, grădini, parcuri, livezi, tufărișuri, în bordurile de pe marginile drumurilor și în mangrove, dar evită pădurile înalte, dese veșnic verzi.

Altitudinal poate fi întâlnită de la nivelul mării până la 3500 m, de obicei sub 1525 m.

Comportamentul

Pitulicea cu sprânceană galbenă este întâlnită singură sau în perechi în sezonul de cuibărit, dar în afara sezonului de cuibărit este adesea văzută în cârduri de 15-20 de indivizi cu alte grupuri de păsărele mici hoinare în căutarea hranei; obișnuit se alătura altor specii de pitulici și aușei.

Este foarte sperioasă și distantă, de care nu te poți apropia. Dacă este deranjată se ascunde în coroanelor arborilor. Este o pasăre foarte arboricolă, petrecând o mare parte din timp în procurare hranei prin toate etajele coroanelor copacilor, adesea coborând mai jos în subarboret până la etajul inferior al arbuștilor și tufișurilor.

Este activă și veșnic în mișcare, adesea fâlfâie tremurător din aripi și își flutură coada în sus sau dintr-o parte în alta. Este foarte sprintenă, zboară mereu de pe o creangă pe alta în coroana arborilor și arbuștilor în căutarea insectelor, pe care le ciugulește cu dibăcie de pe suprafața ramurilor subțiri și de pe frunze. Se mișca energic și iute în frunziș prin salturi, răsucindu-se, sărind și șerpuind dintr-o parte în alta. Zboară bătând rapid din aripi din coroana copacului pentru a prinde insectele zburătăcite, dar este mai puțin dispusă să planează față de pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus). Are o alură orizontală. Zboară ușor dintr-un loc într-altul, zborul este mai asemănător cu cel al pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus) decât cel al pitulicii cu târtița galbenă.

Hrana

Pitulicea cu sprânceană galbenă se hrănește mai ales cu nevertebrate mici, inclusiv colembole (Collembola), efemeroptere (Ephemeroptera), libelule anizoptere și zigoptere (Odonata), blatide (Blattodea), hemiptere adulte și larvare (Hemiptera), neuroptere (Neuroptera), fluturi adulți și omizile lor (Lepidoptera), trihoptere (Trichoptera), diptere (Diptera), celopide (Coelopidae), simfite (Symphyta), afide (Aphidoidea), furnici, viespi si albine (Hymenoptera), gândaci adulți și larvari (Coleoptera), păianjeni (Araneae), căpușe (Acari), crustacee filopode (Phyllopoda) și moluște mici. Consumă și semințe mici. Nu există diferențe majore între hrana adulților și cea a puilor în sezonul de cuibărit.

În stomacurile ale 8 pitulici cu sprânceană galbenă capturate în Sahalin s-au găsit rămășițe gărgărițelor Scythropus ornatus în 50% (până la 4 ex. într-un stomac) și Apion sp. - 2 ex., afroforide (Aphrophoridae), păianjeni (câte un ex. în două stomacuri), omizi de fluturi - 3 ex., larve de insecte - 3 ex., himenoptere și alte insecte.

Își caută hrana singur sau în perechi, frecvent în grupuri; în afara sezonului de cuibărit adesea în cârduri mixte cu alte păsări insectivore. Își procură hrana în toate etajele copacilor și în subarboret; uneori coboară pe pământ. Este foarte activă și agilă atunci când își caută hrana, adesea avântându-se iute după insectele care trec pe alături; de asemenea, planează și înșfacă insectele de pe marginile frunzelor.

Reproducerea

Sezonul de reproducere are loc în iunie-iulie. În Rusia puii părăsesc cuibul la începutul lui iunie în taigaua de la Ussuri, la sfârșitul lui iulie în centrul Siberiei și până la începutul lui august în locurile mai îndepărtate din nord. Ponta în Anadâr este depusă la sfârșitul lui iunie.

Pitulicea cu sprânceană galbenă este o specie teritorială, dar poate fi și semi-colonială cu până la 50 de perechi cuibăritoare cu cuiburi situate foarte aproape; mărimea și locul coloniei se schimbă frecvent (rareori cuibăresc până la 4 ani în același loc).

Masculii sosesc în locurile de cuibărit mai devreme decât femelele și semnalizează teritoriul ocupat prin cântece puternice și repetate, fâlfâind tremurător din aripi de pe aceeași creangă din coroana copacului. Odată cu sosirea femelelor și formarea perechilor, femela începe construirea cuibului, depunerea primelor ouă are loc după 12-15 zile de la sosirea primelor păsări.

Pentru cuib sunt alese mai adesea poienile din păduri sau luminișurile din desișurile de ienupăr târâtor, acoperite cu iarbă înaltă, sau locurile acoperite cu mușchi; mai rar cuibul este situat sub coronamentul închis al pădurii. Cuibul este amplasat pe pământ, uneori într-o gropiță mică, sub rădăcinile descoperite a unui copac, sub tulpina unui copac doborât de furtuni sau sub crengile căzute, lângă ciotul putrezit al unui copac sau sub o tufă mică sau iarba deasă sau sub o moviliță acoperită de mușchi. Cuibul este închis, sferic sau oval, cu o intrare laterală și este construit în întregime de către femelă. Dinafară cuibul este făcut din tulpinițe uscate de diferite ierburi (adesea de graminee), bucăți de ace de conifere (pin etc.), benzi de lemn putred, etc., amestecate cu mușchi, care ascund bine cuibul; toate acestea sunt țesute destul de lax. Stratul interior al cuibului este țesut mai compact din aceleași materiale (tulpini subțiri de iarbă uscată etc.), dar mai fine, iar interiorul este căptușit cu mușchi și praf de lemn putred sau cu ramuri subțiri de coada calului (Equisetum),  lână sau cu păr de animale (cerb, cal etc.). Majoritatea cuiburilor sunt bine camuflate, în iarba deasă sau în perna de mușchi este adesea văzută numai intrarea în el.

Depune o singură pontă într-un sezon de reproducere. Ponta constă din 2-4 ouă, excepțional până la 7. Ouăle sunt albe, acoperite cu pete superficiale brun-roșcate și pete profunde liliachii, concentrate la capătul rotund al oului, formând aici o coroană sau un inel incomplet. Dimensiunile lor sunt de 16×11 mm.

Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 11-14 zile. Puii sunt acoperiți și încălziți de femelă și hrăniți de ambii părinți, ei părăsesc cuibul după 12-13 zile de la eclozare, dar sunt hrăniți în continuare de părinți timp de până la 13 zile după părăsirea cuibului. Pitulicea cu sprânceană galbenă atinge maturitatea sexuală probabil în primul an de viață.

Deplasări sezoniere

Pitulicea cu sprânceană galbenă este o pasăre migratoare. Întreaga populație se deplasează în direcția sud-est și sud-vest spre cartierele de iarnă situate în centrul Nepalului, spre est până în sud-estul Chinei (până în provincia Fujian) și Taiwan și la sud în tot sud-estul Asiei.

Pleacă din locurile de cuibărit de la mijlocul lui august, deplasându-se spre sud în nordul și vestul arealului până la sfârșitul lui septembrie. În Iakutia (nord-estul Siberiei) migrația principală spre sud are loc de la sfârșitul lui august și ultimii indivizi pleacă în a treia săptămână a lui septembrie. Ultimele păsări pleacă din centrul Siberiei (bazinul Eniseiului) la mijlocul lui septembrie, însă în această perioadă multe se află încă în locurile de cuibărit din Mongolia. Pasajul de toamnă prin regiunea Amur (sud-estul Rusiei) are loc de la sfârșitul lui august până la sfârșitul lui septembrie și în Primorie și nord-estul Chinei de la începutul lui septembrie până la sfârșitul lui octombrie. Migrația de vârf de-a lungul coastei estice a Chinei de la jumătatea lui octombrie, indică deplasări mai târzii ale populațiilor cuibăritoare din est. Migrează rar, dar anual, prin Japonia, și regulat, dar rar, prin arhipelagul Ryukyu.

În Nepal apare în număr mic de la jumătatea lui octombrie până la începutul lui noiembrie, mai ales în valea Katmandu. Primele păsări sosesc în sudul Chinei și Myanmar la mijlocul lui octombrie (uneori la sfârșitul lui august în Myanmar), și rămân aici până la mijlocul lui aprilie.

Pasajul de primăvară spre locurile de cuibărit din nord are loc la sfârșitul lui martie și începutul lui aprilie. Primele păsări apar în nord-estul Chinei la jumătatea lui aprilie și pasajul continuă până la sfârșitul lui mai. În sudul Primoriei trec în pasaj de la mijlocul lui aprilie până la începutul lui iunie, în bazinul inferior al Amurului și Mongolia la sfârșitul lui aprilie; în regiunea Baikalului primele păsări sosesc în a doua săptămână a lui mai. Primele păsări sosesc în Iakutia la mijlocul lui mai, iar în centrul Siberiei (Tomsk) ajung în ultima săptămână a lui mai, dar sosesc în masă la începutul lui iunie.

Pitulicea cu sprânceană galbenă hoinărește regulat toamnă în număr mic spre vest apărând accidental în Europa (la nord până în Islanda, la vest până în sudul Portugaliei) de  la mijlocul lui septembrie până la sfârșitul lui octombrie (dar a rămas iarna în Marea Britanie și Olanda), excepțional și primăvară. De asemenea, apare accidental în Madeira, insulele Canare, în nordul și vestul Africii (Egipt, Libia, Algeria, Maroc, Senegal), Cipru, Kuweit, în largul coastelor nordice ale Rusiei la 72º N și 77º E, în Borneo, Sumatra și Filipine.

Numărul de exemplare de pitulice cu târtiță galbenă și pitulice cu sprânceană galbenă observate în Europa până în 2003.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

Pitulicea cu sprânceană galbenă este comună și larg răspândită; în unele locuri numeroasă. Este una dintre cele mai comune păsări siberiene, în Iakutia depășește numeric toate celelalte specii de pitulici. Numeroasă în cursul inferior al Ieniseiului. Însă în vestul extrem al arealului, în Urali, pe versanții săi, precum și în partea de sud a arealului dintre bazinele Obiului și Ieniseiului, este destul de rară. Populația în vestul extrem al arealului din Republica Komi (din partea europeană a Rusiei) este estimată la 45.000-46.000 de perechi cuibăritoare.

Mărimea globală a populației nu a fost cuantificată. Populația din partea europeană a Rusiei a fost estimată în 2000-2003 la 5.000-20.000 de perechi cuibăritoare, ceea ce echivalează cu 10.000-40.000 de indivizi maturi,  dar arealul din partea europeană a Rusiei constituie <5% din arealul global.

Densitățile în teritoriile de reproducere din Rusia sunt variabile, în pădurile din taigaua din Siberia Centrală este foarte numeroasă, până la 274 păsări/km²; densitățile din coloniile necompacte sunt de 2-3 perechi/ha.

Este comună în majoritatea cartierelor de iarnă și foarte numeroasă în Tailanda (cu excepția sudului extrem). Este o pasăre de pasaj rară și un vizitator de iarnă în peninsula Malaeză și Singapore.

Populația pare a fi stabilă în absența dovezilor unor declinuri sau amenințări substanțiale.

Note

Legături externe

 Pitulice cu sprânceană galbenă Phylloscopus inornatus. SOR
 Pitulice cu sprâncenă galbenă / Phylloscopus inornatus. RomBird.
 Yellow-browed Warbler, Phylloscopus inornatus. Romania. Tarsiger.com
 Yellow-browed Warbler   Phylloscopus inornatus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Yellow-browed Warbler Phylloscopus inornatus. eBird
 Yellow-browed Warbler (Phylloscopus inornatus). BirdGuides
 Pouillot à grands sourcils Phylloscopus inornatus - Yellow-browed Warbler. Oiseaux.net
 Pouillot à grands sourcils Phylloscopus inornatus - Yellow-browed Warbler. Photos, Oiseaux.net.
 Phylloscopus inornatus (Blyth, 1842) - Пеночка-зарничка. Позвоночные животные России
 Зарничка Phylloscopus inornatus (Blyth, 1842). Birds of Europaean part of Russia

Phylloscopus
Păsări din România

Pitulice cu sprânceană galbenă


Liviu Ciobotariu (Giurgiu, Rumanía, 26 de marzo de 1971), es un ex-futbolista rumano, se desempeñaba como defensa y fue internacional con la selección de futbol de Rumania, jugando la copa del mundo Francia 1998 y la Eurocopa 2000. Hasta hace poco fue el entrenador de la selección de fútbol del Líbano.

Participaciones en Copas del Mundo

Participaciones en Eurocopas

Clubes como jugador

Clubes como entrenador

Futbolistas de Rumania en la Copa Mundial de 1998
Futbolistas de Rumania en la Eurocopa 2000

Futbolistas del FC Progresul București

Futbolistas del CS Pandurii Târgu Jiu
Futbolistas del Dinamo de Bucarest

Futbolistas del Standard Lieja
Futbolistas del RAEC Mons

Futbolistas del Royal Antwerp Football Club
Entrenadores de fútbol de Rumania
Entrenadores de la selección de fútbol de Líbano
Entrenadores del Al-Faisaly Football Club
Entrenadores del Al-Tai FC

Liviu Ciobotariu


Minoru N. Tamura (1964) es un botánico japonés del Jardín Botánico de la Universidad de Osaka, Japón, desarrollando también actividades académicas en la Universidad de la Ciudad de Osaka.

Tanaka es un experto en la familia Liliaceae. Y aportó significativamente a "Flora de China" y a "Flora de Tailandia"

Algunas publicaciones
 . 2007. Molecular Phylogeny and Taxonomic Reconsideration of the Genus Peliosanthes (Convallariaceae)». 12th Flora of Thailand Meeting resumen en línea

 ----------------------, . 2004. «Phylogenetic analyses and chromosome evolution in Convallarieae (Ruscaceae sensu lato), with some taxonomic treatments ». J. of Plant Res. 117 ( 5): 363—370

 . 2000. New Combinations in Campylandra (Convallariaceae, Convallarieae). Novon 10 (2): 158-160 en línea

 . 1998. Convallariaceae. En: K. Kubitzki (ed.) The Families and Genera of Vascular Plants, 3. Springer-Verlag, Berlín. pp. 186-198

Libros
 . 2000. Liliaceae. Flora of China 24: 73–263

Referencias

Enlaces externos

 Bibliografía del autor

Botánicos de Japón del siglo XX
Profesores de Japón
Escritores en inglés del siglo XXI
Botánicos de Japón del siglo XXI
Escritores en inglés del siglo XX

Minoru N. Tamura


Marko Radoničić (1785. – 1824.), hrvatski pomorac i istaknuti slikar amater rodom iz Dobrote, Crna Gora, živio u Trstu.

Životopis
Rođen 1785. godine. Iz hrvatske obitelji Radoničić. Sin Tripa Tomova i Marije Ivanović. Bio je kapetan duge plovidbe. Kad su bili napoleonski ratni nemiri početkom 1800-ih, otišao je iz Boke. U Trstu je od 1807. Ondje se bavio trgovačkim poslovima. U njemu je ostao do 1820-ih, nakon čega je otišao u Panamu. I u Panami se bavio trgovinom.

Proslavio se kao slikar amater. Slikanjem se bavio od 1815. godine. Slikao je sakralne teme i portrete. Od njegovih 16 sačuvanih radova, 14 su slike Križnoga puta, a dvije portreti. Portrete je slikao u kombiniranoj tehnici tempere i pastelne boje. Križni put je slikao 1817. godine, vjerojatno sve u Trstu. Svi su ti primjerci danas u Dobroti, u župnoj crkvi sv. Mateja.

Umro je potkraj 1824. godine.
Radoničićem se bavio Miloš Ilijin Milošević.

Izvori

Hrvati u Crnoj Gori
Hrvati u Italiji
Životopisi, Trst
Hrvatski slikari
Pomorstvo
Hrvatski poduzetnici

Marko Radoničić


Bambule war ein deutsches Fernsehmagazin mit Sarah Kuttner, das auf ZDFneo ausgestrahlt wurde. Die Eigenproduktion wurde im Rahmen des TVLab 2011 getestet und im Folgejahr ins reguläre Programm übernommen. Die Sendung wurde ab dem 1. März 2012 donnerstags um 21:45 Uhr (ab der vierten Staffel um 23:30 Uhr) ausgestrahlt. Redaktionsleiter der ersten zwei Staffeln war Thorsten Berrar, die dritte und vierte Staffel wurden von Hasko Baumann verantwortet.

Bambule wurde von ZDFneo für eine zweite Staffel verlängert, welche am 11. Oktober 2012 angelaufen ist. Am 6. Dezember 2012 verkündete Kuttner auf ihrer Facebookseite, dass eine dritte Staffel ab dem 11. April ausgestrahlt werden soll. Während der Ausstrahlung der dritten Staffel wurde Mitte Juni eine vierte Staffel angekündigt, die im Herbst 2013 startete.

Inhalt
Am 31. August 2011 strahlte ZDFneo im Rahmen der Aktion TVLab eine Pilotfolge von Bambule aus. Bei diesem Projekt handelte sich um Pilotsendungen, über die Zuschauer online abgestimmt haben. Bambule erreichte dabei den dritten Platz unter den zehn Teilnehmern. Im Oktober 2011 bestätigte das ZDF, dass Bambule mit einer kompletten Staffel von 15 Folgen fortgesetzt wird. Es ist somit das erste langfristige Fernsehprojekt Kuttners seit ihren Shows auf VIVA und MTV.

Die Sendung soll nach Senderangaben die Lebenslage und Gefühlslage der 30- bis 40-Jährigen präsentieren und reflektieren. Ferner bezeichnet ZDFneo die Sendung als "Reportermagazin, Personality-Show und Angriff auf die allgegenwärtige Gleichgültigkeit". Es sollen sowohl gesellschaftliche, politische wie auch kulturelle Themen behandelt werden. Moderiert wird die Sendung von Sarah Kuttner meist von öffentlichen Orten, wie Fußgängerzonen, Parks oder der Berliner Innenstadt; ein Studio gibt es dagegen nicht. Das Format verknüpfe Interviews mit investigativen Journalismus und "spielt an der Grenze von Spaß und Ernst". Unterstützt wird Kuttner in der Sendung von Johanna Maria Knothe, die sich meist im politischen Bereich aufhält und Politikern Fragen stellt und deren Meinung bezieht.

Jede Ausgabe beschäftigt sich mit einem Themenkomplex, zu dem verschiedene Ansichten behandelt werden.

Rezeption
Bei der Premieresendung am 1. März 2012 wurden 60.000 Zuschauer erreicht. Das entspricht 0,2 % Marktanteil und 0,4 Marktanteil zwischen 14 und 49 Jahren. Die Frankfurter Allgemeine Zeitung bewertete ihre Sendung wohlwollend.

Themen der Sendungen und Gäste
Staffel 1

Staffel 2

Staffel 3

Staffel 4

Weblinks
 Offizielle Webpräsenz der Sendung

Einzelnachweise

Fernsehsendung (Deutschland)
ZDFneo
Fernsehsendung der 2010er Jahre

Bambule (Fernsehmagazin)


Itea (în , cu sensul "salcie") este un oraș și o fostă municipalitate în partea de sud-est a prefecturii Focida din Grecia. Prin reformele administrației publice locale din 2011 orașul Itea a devenit o parte componentă a municipalității Delphi, fiind o unitate municipală a acesteia.

Diviziune administrativă
Unitatea municipală Itea este formată din comunitățile Itea, Kirra și Tritaia.

Geografie
Itea este situat pe coasta de nord a Golfului Corint, la 2 km vest de Kirra, 8 km sud-vest de Delphi, 11 km sud de Amphissa și 52 km est de Naupactus. Drumul Național Grec nr. 48 face legătura între Itea și Naupactus, Delphi și Levadeia, iar Drumul Național Grec nr. 27 cu Amphissa și Lamia. Comunitatea Itea acoperă o suprafață de 6,305 km2, în timp ce unitatea municipală acoperă o suprafață de 26,351 km2.

Istoria populației

Referințe

Legături externe
 Itea-Parnassos-Delphi

Orașe din Grecia

Itea (Focida)


Le canon de 37mm M3 est le premier canon antichar dédié déployé par les forces américaines en nombre. Introduit en 1940, il devient le canon antichar standard de l'infanterie américaine avec sa taille lui permettant d'être tracté par une jeep. Cependant, l'amélioration continue des chars allemands le rendra rapidement inefficace et, en 1943, il est progressivement remplacé sur les théâtres européens et méditerranéens par le canon de 57 mm M1 plus puissant développé par les Britanniques. Dans le Pacifique, où la menace des chars japonais était moins importante, le M3 resta en service jusqu'à la fin de la guerre, mais quelques canons de 57 mm furent émis.

Comme beaucoup d'autres canons antichars légers, le M3 était largement utilisé dans le rôle de soutien d'infanterie et comme arme antipersonnel, tirant des obus explosifs et des cartouches.

Les variantes montées sur char M5 et M6 ont été utilisées dans plusieurs modèles de véhicules blindés, notamment dans le Stuart Light Tank M3/M5, le Lee Medium Tank M3 et le Greyhound Light Armored Car M8. De plus, le M3 dans sa version originale était accouplé à un certain nombre d'autres véhicules automotrices.

L'incapacité des obus de 37 mm à pénétrer le blindage frontal des chars de la mi-guerre limitait considérablement les capacités anti-blindage des unités qui en étaient équipées.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

 Moschanskiy, I. (1999). Véhicules blindés de la Grande-Bretagne 1939-1945 partie 2, Modelist-Konstruktor, Bronekollektsiya 1999-02 ().

Liens externes
 Photo gallery at Fightingiron.com
 Photo gallery at SVSM.org.
 Popular Science, April 1940, "Tanks Can Be Destroyed"—article on early US Army concepts for tank destroyers using Gun M3 on various vehicles
 "Little Poison", August 1942, Popular Science—excellent detailed article on the M3 antitank cannon

Arme de la Seconde Guerre mondiale
Artillerie des Forces armées des États-Unis
Artillerie de calibre 37 mm

Canon de 37 mm M3


Karl Christian Friedrich Berg, ab 1897 von Berg, (* 20. August 1837 in Kirchheim unter Teck; † 17. Juni 1921 in Ellwangen (Jagst)) war ein württembergischer evangelischer Theologe.

Beruf
Nach Schule und Studium der Evangelischen Theologie begann Karl Berg 1862 seine berufliche Laufbahn als Stadtvikar in seiner Heimatstadt. Von 1864 bis 1869 war er Pfarrer der deutschen Gemeinde La Valette in Paris. 1869 ging er als Diakon an die Dreifaltigkeitskirche in Ulm, 1878 wechselte er ans Ulmer Münster. 1881 wurde er Dekan und Stadtpfarrer, zugleich Bezirksschulinspektor, in Calw und von 1887 bis 1894 in Heilbronn.

Im März 1894 wurde er schließlich Prälat und Generalsuperintendent in Heilbronn. 1900 wechselte er als Prälat und Generalsuperintendent nach Ludwigsburg. Am 1. Juli 1912 trat Karl von Berg in den Ruhestand.

Politik
Die Generalsuperintendenten der Evangelischen Landeskirche waren Kraft Amtes privilegierte Mitglieder der Zweiten Kammer des württembergischen Landtags. Karl von Berg trat nach seiner Ernennung in Heilbronn deshalb auch 1894 in den Landtag ein. Er übte das Amt bis zu seinem Ruhestand aus.

Ehrungen und Nobilitierung
 1867 Ritterkreuz 1. Klasse des Friedrichs-Ordens
 1889 Karl-Olga-Medaille in Bronze
 1889 Jubiläumsmedaille
 1897 Ehrenkreuz des Ordens der Württembergischen Krone, welches mit dem persönlichen Adelstitel (Nobilitierung) verbunden war
 1903 Kommenturkreuz 2. Klasse des Friedrichs-Ordens
 1912 Kommenturkreuz 1. Klasse des Friedrichs-Ordens
 1916 Wilhelmskreuz (Württemberg)

Literatur

Lutherischer Theologe (19. Jahrhundert)
Lutherischer Theologe (20. Jahrhundert)
Generalsuperintendent (Heilbronn)
Generalsuperintendent (Ludwigsburg)
Landtagsabgeordneter (Württemberg, Zweite Kammer)
Kommentur I. Klasse des Friedrichs-Ordens
Träger des Ordens der Württembergischen Krone (Ehrenkreuz)
Träger des Württembergischen Wilhelmskreuzes
Deutscher
Geboren 1837
Gestorben 1921
Mann
Nobilitierter (Württemberg)
Württemberger

Karl von Berg (Theologe)


Karl Ludwig von Woltmann (født 9. februar 1770 i Oldenburg, død 19. juni 1817 i Prag) var en tysk historiker. Han var gift med Karoline von Woltmann og farfar til Alfred Woltmann.

Woltmann var 1795–97 ekstraordinær professor i filosofi i Jena, udgav 1800–05 i Berlin tidsskriftet Geschichte und Politik samt var 1805–06 diplomatiskt ombud i Berlin for kurærkekansleren samt byerne Bremen, Hamborg og Nürnberg. I 1805 blev han ophøjet i adeligt stand. Unden Napoleon I flygtede han først til Breslau og derefter, sommeren 1813, til Prag, hvor han tilbragte sine sidste år.

Af Woltmanns mange historiske arbejder må nævnes Geschichte des Westfälischen Friedens (2 bind, 1808–09). Anonymt udgav han den romantiserede samtidsskildring Die Memoiren des Freiherrn von S-a (3 bind, 1815–16). Hans Sämmtliche Werke udgavs posthumt af fruen (14 bind, 1818–27).

Kilder

Diplomater fra Tyskland
Historikere fra Tyskland
Filosoffer fra Tyskland
Ansatte ved Jena Universitet
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1800-tallet
Ugglan

Karl Ludwig von Woltmann


Pueblo Ferrer ist eine Ortschaft in Uruguay.

Geographie
Pueblo Ferrer befindet sich auf dem Gebiet des Departamento Florida in dessen Sektor 7. Die umgebenden Ansiedlungen sind Capilla del Sauce im Westen und Estación Capilla del Sauce im Nordwesten. Während das Gebiet südlich des Ortes als Cuchilla del Rosario bezeichnet wird, erstreckt sich nördlich die Cuchilla Illescas.

Infrastruktur
Durch den Ort führt ein zur in der Nähe verlaufenden Ruta 41 führender Weg.

Einwohner
Bei der Volkszählung des Jahres 2011 hatte Pueblo Ferrer drei Einwohner, davon zwei männliche und eine weibliche. Mit einer beim Census 2004 festgestellten Einwohnerzahl von acht (Stand 2004) war Pueblo Ferrer seinerzeit diesbezüglich der kleinste Ort des Departamentos Florida. Für die vorhergehenden Volkszählungen der Jahre 1963, 1975, 1985 und 1996 sind beim Instituto Nacional de Estadística de Uruguay keine Daten erfasst worden.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von Pueblo Ferrer (PDF; 70 kB)

Einzelnachweise

Ort im Departamento Florida

Pueblo Ferrer


İhsan Raif Hanım (1877, Beyrut - 1926, Paris), Türk şair ve besteci.

Yaşamı
1877'de Beyrut'ta dünyaya geldi. Nafia ve Ziraat Nazırı Köse Mehmed Raif Paşa'nın kızıdır. Babasının görevi nedeniyle pek çok yer gezdi. Özel olarak müzik, edebiyat ve Fransızca dersleri aldı.

Küçük yaştan itibaren edebiyata ilgi duydu. Döneminin şairlerinden Rıza Tevfik'in etkisiyle hece vezniyle halk şiiri tarzında şiirler yazdı. Hece veznini kullanan ilk Türk kadın şairlerdendir.

Sade bir dili, yalın bir anlatımı vardır. Fransızcaya ve Fransız edebiyatına vakıf olan İhsan Raif Hanım önce Ali Bey ile, sonra Fecr-i Ati edebi topluluğuna mensup Şahabettin Süleyman ile daha sonra da Hüsrev adında bir kişiyle evlendi.

Kurtuluş Savaşı sırasındaki mitinglerde, ateşli nutuklar ve şiirlerle milli mücadeleye destek verdi.

Şiirleri aşk dolu ve yoğun duygu içeriklidir. Şiirlerinden şarkılar bestelendi. Bazılarını kendisi, çoğunu da diğer sanatçılar besteledi.

Günümüzde Şişli Kaymakamlığı binası olarak kullanılan, babasına ait Taş Konak'ta değişik dönemlerde yaşadı, şiir ve bestelerinden bazılarını gerçekleştirdi. En bilinen eseri Kimseye Etmem Şikâyet adlı ilk bestesidir. Bu şiiri çocuk yaşta evlendirilmesi nedeniyle yazdı. Bu beste, 2008'den itibaren Şişli Kaymakamlığı görevini yürüten Mehmet Öklü tarafından kaleme alınan aynı adlı romana konu oldu.

1926'da apandisit ameliyatı için gittiği Paris'te ameliyat masasından kalkamayarak yaşamını yitirdi. Mezarı Aşiyan Mezarlığı'ndadır.

Eserleri
 Gözyaşları (1914)
 Kadın ve Vatan (1914)
 Ağlarım

Kaynakça

1877 doğumlular
1926 yılında ölenler
20. yüzyılda Osmanlılar
Aşiyan Mezarlığı'na defnedilenler
Türk şairler
Kadın şairler
Türk besteciler
Kadın besteciler
Paris'te ölenler

İhsan Raif Hanım


La Playa de Alappuzha es una playa en el distrito de Allepey del estado de Kerala, en el país asiático de la India.

Características
La playa dispone de un pequeño parque cercano. El faro de Alappuzha se encuentra cerca de la playa y también es una curiosidad para los turistas. El lugar es una de las mejores locaciones para las películas locales. Filmes como Thashan, Sura etc fueron rodados aquí en parte.

Alappuzha es conocida como la «Venecia de Oriente» por los viajeros de todo el mundo. Es también el hogar de diversos animales y aves. En virtud de su proximidad al mar, la ciudad siempre ha gozado de un puesto único en la historia marítima de Kerala.

La playa suele tener un buen número de visitantes de toda la India y de la mayoría de los países europeos.

Véase también
Geografía de la India
Geografía de Asia

Referencias

Playas de India

Playa de Alappuzha


Anastasiia Artamonova (en ), née le 26 mars 2001 à Saint-Pétersbourg, est une taekwondoïste russe, vice-championne du monde de taekwondo en 2021.

Biographie
Anastasiia Artamonova est médaillée d'argent dans la catégorie des moins de 46 kg aux Championnats du monde féminins de taekwondo 2021 à Riyad, s'inclinant en finale face à la Sud-Coréenne Kang Mi-reu.

Références

Liens externes

Taekwondoïste (femme) russe
Naissance en mars 2001
Naissance à Saint-Pétersbourg

Anastasiia Artamonova


Isoetaceae, biljna porodica, danas je jedini živi predstavnik u redu Isoetales, dio razreda Lycopodiopsida. Jedini živi rod u porodici je Isoetes.

Vrsta Isoetes reticulata Hill 1987, je fosilna

Rodovi
 Echinosporis Krutzsch 1967 †
 Isoetes Linnaeus, 1753
 Isoetites G. Graf zu Münster, 1842 †
 Nathorstianella M.F. Glaessner & V.R. Rao, 1955 †

Izvori

Crvotočnice

Isoetaceae


Elizabeth Harvest  é um filme de suspense e de ficção científica de 2018 que foi escrito e dirigido por Sebastian Gutierrez. Estreou no festival South by Southwest em 10 de março de 2018. É estrelado por Abbey Lee como Elizabeth, uma jovem mulher que descobre que seu novo marido está escondendo segredos.

No Brasil, foi lançado pela Mares Filmes em VOD em 18 de março de 2021, e em novembro do mesmo ano, entrou no catálogo da Netflix, ficando entre os mais assistidos.

Elenco

Recepção
No agregador de críticas Rotten Tomatoes, que categoriza as opiniões apenas como positivas ou negativas, o filme tem um índice de aprovação de 52% calculado com base em 21 comentários dos críticos.

Vários críticos compararam o enredo do filme ao conto popular "Barba Azul", com a Variety elogiando as performances de Gugino e Lee. Em resenhas para RogerEbert.com, Sheila O'Malley deu ao filme duas estrelas, criticando o filme por seu ritmo lento.

Filmes dos Estados Unidos de 2018
Filmes de suspense dos Estados Unidos
Filmes de ficção científica dos Estados Unidos
Filmes de suspense da década de 2010
Filmes de ficção científica da década de 2010
Filmes distribuídos pela Mares Filmes
Filmes em língua inglesa

Elizabeth Harvest


DomainKeys Identified Mail (DKIM) er en metode, der er designet til at registrere e-mail-spoofing. Det gør det muligt for modtageren at kontrollere, at en e-mail, der hævdes at stamme fra et bestemt domæne, rent faktisk er sendt af det pågældende domænes ejer. Det er beregnet til at forhindre forfalskede afsender-adresser i e-mails, en teknik, der ofte anvendes i phishing og spam.

Teknisk set lader DKIM et domæne inkludere sit navn i en e-mail ved at knytte en digital signatur til det. Kontrollen er foretaget ved hjælp af domænets offentlige nøgle, der er offentliggjort i DNS. En gyldig signatur garanterer, at e-mailen (eventuelt inklusive vedhæftede filer), ikke er blevet ændret siden signaturen blev anbragt. Normalt er DKIM-signaturen ikke synlig for slutbrugere, og er anbragt eller kontrolleret af infrastrukturen fremfor af e-mailens afsender eller modtager. På det område adskiller DKIM sig fra såkaldte end-to-end digitale signaturer.

Henvisninger

Internetteknologi

DomainKeys Identified Mail


FK Spartak Moskva, Rusya'nın başkenti Moskova'nın futbol kulüplerinden biridir. Maçlarını UEFA'nın 4 yıldız verdiği stadlardan biri olan 45.360 kişilik Otkrıtiye Arena'da oynayan FK Spartak Moskva kırmızı-beyaz renklere sahiptir. 12 SSCB Şampiyonluğu ve 10 Rusya Şampiyonluğu kazanan FK Spartak Moskva Rusya futbol tarihinin en başarılı kulüplerinden biridir. Avrupa'nın 3 büyük kupasında da yarı final oynamayı başarmıştır.

2021-22 sezonunda UEFA Avrupa Ligi son 16 turunda RB Leipzig takımıyla eşleşmiştir. Rusya'nın Ukrayna'yı işgali sebebiyle UEFA tarafından turnuvadan men edilmiştir.

Başarıları

Rusya
 Çempionat SSSR Po Futbolu / Rossiyskaya Premyer-Liga
Şampiyon (23): 1936, 1938, 1939, 1952, 1953, 1956, 1958, 1962, 1969, 1979, 1987, 1989, 1992, 1993, 1994, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2016-17
İkinci (16): 1937, 1954, 1955, 1963, 1974, 1980, 1981, 1983, 1984, 1985, 1991, 2005, 2006, 2007, 2009, 2011-12, 2020-21

 Kubok SSSR / Kubok Rossii
Şampiyon (13): 1938, 1939, 1946, 1947, 1950, 1958, 1963, 1965, 1971, 1992, 1994, 1998, 2003
İkinci (7): 1948, 1952, 1957, 1972, 1981, 1996, 2006

 Superkubok Rossii
 Şampiyon (1): 2017
İkinci (3): 2004, 2006, 2007

 Rusya İkinci Ligi
Şampiyon (1): 1977

 Sovyetler Birliği Federasyon Kupası
Şampiyon (1): 1987

Avrupa
 BDT Kupası
Şampiyon (6): 1993, 1994, 1995, 1999, 2000, 2001
İkinci (3): 1997, 1998, 2002

Güncel kadro

Dış bağlantılar
  «FK Spartak Moskova» Resmi Sitesi
 The Red-White INFOrmation History and statistics FC Spartak Moscow

FK Spartak Moskva


Die Baumfledermaus (Ardops nichollsi) ist eine Fledermausart aus der Familie der Blattnasen (Phyllostomidae) und die einzige Art in der Gattung Ardops. Die Baumfledermaus ist endemisch auf den Kleinen Antillen und am nächsten verwandt mit Ariteus, Phyllops und Stenoderma, drei ebenfalls monotypischen und ausschließlich auf den Antillen beheimateten Fledermausgattungen.
Bis 1967 wurde die Gattung Ardops noch in fünf Arten eingeteilt, jedoch werden diese heute lediglich noch als Unterarten geführt.

Beschreibung
Die Baumfledermaus ist ein mittelgroßer Vertreter der Fruchtvampire mit einer Gesamtlänge von 63,8 mm und einem durchschnittlichen Gewicht von 16,9 g bei Männchen und 18,5 g bei Weibchen (sexueller Dimorphismus). Wie die meisten Blattnasen besitzt auch die Baumfledermaus ein Nasenblatt. Das Fell ist lang (9–11 mm) und braun, die Rückenhaare sind dreiteilig gefärbt mit einer dunklen Basis, einem helleren Mittelteil und einer braunen Spitze.

Lebensweise
Über die Lebensweise der Baumfledermaus ist vergleichsweise wenig bekannt. Sie nutzt tagsüber Bäume und baumartige Vegetation als Schlafplatz.
Trächtige Weibchen sind bekannt von Ende März und Anfang April, säugende von der zweiten Aprilhälfte. Wahrscheinlich bringen die Tiere jeweils nur ein einziges Jungtier pro Tragezeit zur Welt.

Verbreitung und Lebensraum
Die Baumfledermaus kommt auf sieben Inseln der Kleinen Antillen vor, von St. Eustatius im Norden bis St. Vincent im Süden. Ihr Bestand wird von der IUCN als ungefährdet eingestuft.

Weblinks
 Foto einer Baumfledermaus

Literatur
 J.K. Jones, H.H. Genoways: Ardops nichollsi, Mammalian Species, No. 24 (1973): S. 1–2

Quellen

Blattnasen

Baumfledermaus


Aksiom dobre utemeljenosti  je aksiom u teoriji skupova.

Prema ovom aksiom svaki je skup dobro utemeljen u odnosu na relaciju ∈. Iz ovog aksioma slijedi da ne postoji skup x za koji bi postojao beskonačni niz skupova (xn) tako da vrijedi: ...∈ x2 ∈ x1 ∈x. Odavle posebno slijedi da ne postoji skup x za kojeg bi vrijedilo x ∈ x . Formalnim jezikom :

i logikom prvog reda:

Svaki dobro uređen skup je i dobro utemeljen, ali ne vrijedi obrat.

Izvori

Teorija skupova
Aksiomi

Aksiom dobre utemeljenosti


Mamtaz Begum é uma política do Partido Nacionalista de Bangladesh e ex-membro do Parlamento pelo círculo eleitoral de Chittagong-13.

Carreira
Begum foi eleita para o parlamento por Chittagong-13 como candidata do Partido Nacionalista de Bangladesh nas eleições de 1996. As eleições secundárias foram convocadas depois de Oli Ahmed, que foi eleito por dois círculos eleitorais, ter renunciou e escolheu representar Chittagong-14.

Pessoas vivas
Mulheres de Bangladesh na política
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Mamtaz Begum


Trachypteris može označavati:

 Trachypteris (Plantae) André, biljni rod iz porodice Pteridaceae.
 Trachypteris (Animalia) Kirby, 1837, rod kukaca iz porodice Buprestidae.
razdvojba

Trachypteris


Hiroki Iikura (født 1. juni 1986) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama F. Marinos.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Hiroki Iikura


Bevern, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Pinneberg iline bağlı bölge. 8,06 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 593 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Johann Hachmann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 Bevern

Kaynakça

Bevern


دار الثقافة ابن رشيق هي إحدى أشهر دور الثقافة بتونس العاصمة. يعود تأسيسها إلى العهد الاستعماري حيث كانت تسمى قصر الجمعيات الفرنسية. وتفتح على شارع باريس، وهي محاذية لمقر اتحاد الكتاب التونسيين وللمعهد العالي للموسيقى.

ثقافة تونسية

دار الثقافة ابن رشيق


El HMS Suffolk (55) fue un crucero pesado de la clase County, perteneciente a la Real Marina Británica, fue una de las unidades navales partícipes en la Batalla del Estrecho de Dinamarca en 1941, durante la cacería del acorazado Bismarck en la Segunda Guerra Mundial.

Historial operativo
El HMS Suffolk fue construido en los astilleros de Portsmouth entre 1924 y 1926, fue comisionado el 31 de marzo de 1928. Es enviado a China en comisión de servicio al Oriente pintado del tradicional esquema de superestructura blanca y chimeneas en amarillo, sirve en los puertos de Hong Kong, Nanking y visita Japón, donde recibe a bordo a personalidades militares y diplomáticas de ese país.

Vuelve a la base naval de Scapa Flow, Inglaterra en 1939, después de 10 años de servicio en el Oriente, y es incorporado al servicio en el Mediterráneo formando parte del . escuadrón de cruceros cuando se inicia la SGM.

En noviembre de ese año, forma parte de la Home Fleet y es asignado junto al  a realizar patrullas en el Mar del Norte e Islandia. Participa en la infructuosa búsqueda de los acorazados alemanes, Gneisenau y Scharnhorst los cuales habían hundido al  en su primer intento de salida naval alemán al Atlántico. En diciembre vuelve a incorporarse a la 1º. escuadra de cruceros.

En marzo de 1940, mientras realizaba patrullaje en el mar del Norte colisiona con el SS Misram ocasionándole daños serios que lo obligan a dirigirse los astilleros de Clyde, quedando en reparaciones hasta abril. Asume el mando el capitán J.W.Durnforth.

El 11 de abril de 1940, es asignado a la Operación Valentine, embarca un destacamento de ocupación y zarpa rumbo a las islas Feroe, una vez desembarcadas las tropas es enviado a las aguas de Noruega junto a los cruceros HMS Devonshire y HMS Berwick.

El 14 de abril, en las cercanías de las Lofoten intercepta y hunde al aprovisionador germano Skagerrak. Vuelve a Scapa Flow y el 17 de abril es asignado a la Operación Duck, junto a los destructores HMS Janus, HMS Juno, HMS Kipling y HMS Hereward para bombardear un aeródromo en Stavanger-Sola, Noruega, la RAF proporcionaría cobertura aérea. Para reconocer el campo de aviación, el Suffolk catapulta dos Walrus para arrojar bengalas sobre el objetivo.

Durante la operación es sometido a un agresivo bombardeo por parte de aviones tipo, Heinkel 111 armados con torpedos, Ju-87 Stuka y Ju 88A, es tocado por una bomba que destruye los pañoles de la torre trasera perdiendo la popa, es incendiado y se reportan 68 bajas. El  también es dañado de gravedad. La cobertura aérea prometida no llega a producirse ya que los aviones encontraron pésimas condiciones atmosféricas y tuvieron que retirarse.
El Suffolk es retirado de la acción y enviado a duras penas a 18 nudos a Scapa Flow, donde es remitido a reparaciones mayores en Greenock hasta febrero de 1941.

Durante la reconstrucción, es dotado de radar de control de superficie tipo 279, radar de control de tiro artillero tipo 285, e incremento de su armamento antiaéreo con 4 ametralladoras de 20 mm y dos puestos de cañones Pom pom de 2 libras.

En marzo de 1941, es enviado a Scapa Flow, se une a la Home Fleet y es enviado a labores de escolta y patrullaje en Islandia.

El 8 de mayo, teniendo como comandante al capitán Robert Ellis Meyric, es enviado junto al buque insignia  a cargo del almirante Frederic Wake-Walker, a labores de patrulla en la entrada del estrecho de Dinamarca con la misión de informar la probable salida al Atlántico del acorazado Bismarck y el crucero pesado Prinz Eugen.

El 23 de mayo, en medio de una densa niebla, a las 19:15 horas el HMS Suffolk es el primero en detectar y señalar visualmente la formación alemana, el Bismarck dispara sus piezas principales ahorquillando al HMS Norfolk, las unidades inglesas se cubren de humo y se retiran al borde de la detección por radar siguiendo a la formación alemana por su popa.

Ambas unidades radian información minuto a minuto a la formación del almirante Lancelot Ernest Holland compuesta por el crucero de batalla  y el acorazado  quienes ajustan sus rumbos para interceptar a los germanos a la salida del estrecho.
Un intento de los alemanes a las 22 horas, en medio de lluvia y niebla por sorprender a los cruceros de Wake-Walker que le seguían se vio frustrado por la pericia del encargado de radar del Suffolk quien advirtió de la maniobra evitando la tragedia.

Como resultado de la Batalla del Estrecho de Dinamarca, el crucero de batalla Hood es hundido y el acorazado Prince of Wales es severamente dañado.

Se prepara un ataque de torpedos en la formación de cruceros británicos pero no llega a realizarse por la gran distancia al límite de la visual (19-22 km) y se unen como escolta del Prince of Wales.

Después de la pérdida del , el Suffolk mantiene el contacto con la formación germana todo el resto del día 24 hasta el 25 de mayo, en que pierden el contacto por radar en la noche, gracias a una hábil maniobra evasiva del almirante alemán Günther Lütjens.

Al ser encontrado nuevamente el acorazado alemán, el 25 de mayo, el Suffolk es nuevamente enviado en dirección del último contacto obtenido, pero con sus reservas de combustible alarmantemente bajas debe retornar a Islandia para reabastecimiento.

Se mantiene en labores de patrullaje en Islandia en previsión de que la formación alemana retornara por el estrecho de Dinamarca; pero con el hundimiento del Bismarck, el 27 de mayo de 1941 la misión caduca.

Retorna a Scapa Flow y es enviado a aguas de Noruega en misiones de escolta en los convoyes hacia la Unión Soviética hasta los inicios de 1942.

En principio de 1942, realiza nuevamente labores de patrullaje en Islandia en previsión de la probable salida del acorazado Tirpitz. En marzo es enviado a Clyde para remodernización y mejoras defensivas, se le sustituye el radar 279 por el 281 de superficie, se incrementa el armamento antiaéreo con más ametralladoras Oerlikon 20 mm.
Vuelve a realizar labores de escolta de los convoyes en el Ártico.

En 1943, vuelve a Clyde para un reforzamiento de su capacidad defensiva y es enviado al Océano Índico como parte del 4º. escuadrón de cruceros hacia la base de Kilindini, India para labores de escolta y patrullaje entre Freemantle y Australia donde participa en diversas operaciones conjuntas hasta julio de 1945 donde arriba a Inglaterra con soldados repatriados.
Entre enero y mayo de 1946 realiza labores de repatriación de efectivos destinados en el ya otrora Frente del Pacífico regresándolas a Inglaterra. En julio es pasado a la reserva hasta marzo de 1948, cuando fue dado de baja. Fue desarmado y desguazado en John Cashmore Ltd, Newport, Gales, completando el desguace en 1949.

Referencias

Buques de guerra de los años 1920
Suffolk

HMS Suffolk (55)


Gerrit Parmele Judd (April 23, 1803 – July 12, 1873) was an American physician and missionary to the Kingdom of Hawaii who later renounced his American citizenship and became a trusted advisor and cabinet minister to King Kamehameha III.

He married missionary and historian Laura Fish Judd in 1827.

Life
Judd was born April 23, 1803, in Paris, Oneida County, New York, the son of Elnathan Judd and his wife Betsey Hastings. On his mother's side, he was descended from Thomas Hastings, who came from the East Anglian area of England to the Massachusetts Bay Colony in 1634.  He received his middle name in honor of his maternal grandmother, Eunice Parmele.

He was educated as a physician at the medical college in Fairfield, New York. He married Laura Fish (1804–1872) on September 20, 1827, in Clinton, Oneida County, New York.
The couple sailed to Hawaii (then known as the 'Sandwich Islands') that same year, on the ship Parthian, the third company from the American Board of Commissioners for Foreign Missions.
He was assigned to the mission at Honolulu on the island of Oahu, as a missionary physician, and continued in that employment fifteen years.

Work
In 1842 he resigned from the mission and became an advisor and translator to King Kamehameha III.
He also became involved in the civil concerns of the islands, and was the King's Minister of Foreign Affairs from November 1843 to March 1845, Minister of Interior from March 1845 to February 1846, Minister of Finance from April 1846 to September 1853, and in the House of Representatives from 1858 to 1859. He was commissioned in 1849 as Minister Plenipotentiary to England, France and the United States.

He was one of the founders of the Punahou School for children of the missionaries in 1841. He founded Hawaii's first medical school in 1870, and was the author of one of the first medical texts written in Hawaiian, , in 1838.

In 1850 Judd purchased from King Kamehameha the land which became the Kualoa Ranch on the Windward Coast of Oahu.  His descendants still own and operate the ranch today.

Judd died July 12, 1873, in Honolulu and was buried in the Oahu Cemetery.

Family
Judd and his wife Laura had nine children:
Gerrit Parmele II born March 8, 1829, died November 13, 1839, buried in Oahu Cemetery.
Elizabeth Kinau born July 5, 1831, died August 21, 1918. Married September 29, 1857, to Samuel Gardner Wilder (1831–1888) from Leominster, Massachusetts, six children.
Helen Seymour born August 27, 1833, and died April 2, 1911.
Charles Hastings born September 8, 1835 (twin) died April 18, 1890. Married November 1, 1859, to Emily Catherine Cutts (1840–1921), four children. Worked in the Guano and farming businesses, and  held several posts in the Kingdom.
Laura Fish born September 8, 1835 (twin) died November 22, 1888, at San Francisco, California. Married February 22, 1861, to Joshua Gill Dickson (1830–1880), four children.
Albert Francis born January 7, 1838, died May 20, 1900. Married April 4, 1872, to Agnes Hall Boyd (1844–1934) nine children. Last child Lawrence M. Judd became Governor of the Territory of Hawaii in 1929–1934.
Allan Wilkes born April 20, 1841, and died March 26, 1875.
Sybil Augusta born March 16, 1843, and died September 1, 1904. Married February 27, 1862, to Henry Alpheus Peirce Carter (1837–1891), seven children. Son Charles Lunt was a member of the Committee of Safety, and son George Robert was Governor of the Territory of Hawaii (1903–1907).
Juliet Isabelle "Julie" born March 28, 1846, and died June 27, 1857.

Legacy
Judd's life was the basis of the novel The White King.  A biography, Dr. Judd, Hawaii's Friend which was written by his great-grandson Gerrit P. Judd IV (1915–1971) and published in 1960. His papers were kept under restricted access at the Bishop Museum until his great-grandson Albert Francis Judd III died in 2006.

Judd Street in Honolulu is named in his honour.

Publications

References

Further reading

Buckminster, Lydia N.H., The Hastings Memorial, A Genealogical Account of the Descendants of Thomas Hastings of Watertown, Mass. from 1634 to 1864, Boston: Samuel G. Drake Publisher (an undated NEHGS photoduplicate of the 1866 edition).
Judd IV, Gerrit P., Dr. Judd, Hawaii's friend, A biography of Gerrit Parmele Judd (1803–1873), Honolulu: University of Hawaii Press, 1960.

External links
 Descendants of Thomas Hastings website

1803 births
1873 deaths
American Protestant missionaries
Christian medical missionaries
Congregationalist missionaries in Hawaii
Hawaiian Kingdom Foreign Ministers
Members of the Hawaiian Kingdom House of Nobles
Hawaiian Kingdom Interior Ministers
Members of the Hawaiian Kingdom Privy Council
Hawaiian Kingdom Finance Ministers
Members of the Hawaiian Kingdom House of Representatives
People from Paris, New York
Burials at Oahu Cemetery
Ambassadors of the Hawaiian Kingdom
American emigrants to the Hawaiian Kingdom
Politicians from Honolulu
Judd family

Gerrit P. Judd


Tasman most often refers to Abel Tasman (1603–1659), Dutch explorer.

Tasman may also refer to:

Animals and plants
 Tasman booby
 Tasman flax-lily
 Tasman parakeet (disambiguation)
 Tasman starling
 Tasman whale

People
 Tasman (name), a name of Dutch origin, including a list of people with the name

Places

New Zealand
 Mount Tasman, in the Southern Alps of South Island
 Tasman Bay / Te Tai-o-Aorere, at the northern end of South Island
 Tasman Glacier, in the Southern Alps of South Island
 Tasman Lake, formed by recent melting and retreat of the Tasman Glacier
 Tasman Region, a region and a district of New Zealand in the north of South Island
 Tasman River, flowing from Tasman Lake and contributed to by other glacial rivers

Tasmania, Australia
 Tasman Fracture, an ocean trench southwest of Tasmania
 Tasman Island, an island off the southeast coast of the Tasman Peninsula
 Tasman National Park, at the south end of the Tasman Peninsula
 Tasman Outflow, an ocean current south of Tasmania that encircles Antarctica
 Tasman Peninsula, in southeast Tasmania

Other
 Tasman, Iran, a village in South Khorasan Province, Iran
 Tasman Rip, a marine channel in the South Shetland Islands, Antarctica
 Tasman Sea, between Australia and New Zealand

Politics and government
 Tasman (New Zealand electorate), an historic New Zealand Parliamentary electorate
 Tasman Accord
 Tasman Council, local government area of Tasmania

Sport
 Tasman Rugby Union, the governing body for rugby union in the north of South Island, New Zealand
 Tasman Series, 1964–1975, a motor racing series in Australia and New Zealand
 Trans Tasman Challenge, an annual yacht race between clubs in Australia and New Zealand
 Trans Tasman Cup, 2007–2012, an amateur golf tournament between Australia and New Zealand
 Tasman Cup, 1933–2016, an amateur women's golf tournament between Australia and New Zealand
 Trans-Tasman Cup, 1983–1995, an association football competition between Australia and New Zealand
 Trans-Tasman Trophy for cricket Test match series between Australia and New Zealand

Technology and commerce
 Tasman (layout engine), a discontinued layout engine developed by Microsoft for Internet Explorer
 Tasman Mill, a pulp and paper mill near Kawerau, north end of North Island, New Zealand
 Tasman Software, producers of Tasword, an early word processor for personal computers

Transport
 Tasman (VTA), a light rail station on Tasman Drive, San Jose, California, United States
 Tasman Bridge, Hobart, Tasmania
 Tasman Cargo Airlines, based in Sydney, Australia
 Tasman Empire Airways Limited (TEAL), 1940–1965, predecessor of Air New Zealand
 Tasman Highway (A3), an east coast highway in Tasmania between Launceston and Hobart

Other uses
 6594 Tasman, a main-belt asteroid

See also
 Tasmania, an island and state of Australia

Tasman


In video games, a clan, community, guild or faction is an organized group of video game players that regularly play together in one or more multiplayer games. Many clans take part in gaming competitions, but some clans are just small gaming squads consisting of friends. These squads  range from groups of a few friends to four-thousand plus person organizations, with a broad range of structures, goals and members. The lifespan of a clan also varies considerably, from a few weeks to over a decade. Numerous clans exist for nearly every online game available today, notably in first-person shooters (FPS), massively multiplayer games (MMO), role-playing video games (RPG), and strategy games. There are also meta-groups that span a wide variety of games. Some clans formed by groups of players have grown into multi-million dollar professional esports teams.

Many clans on Xbox One, PlayStation 4, and computers have official clan websites with forums to interact and discuss many topics with the rest of their clan. They offer in-clan awards and medals for clan achievements ranging from time in the clan to wins and contributions to the group like donations and prizes for giveaways. The terms alliance and team are also used for this purpose in, e.g., Illyriad or Freeciv.

In first-person shooters
As the first-person shooter (FPS) genre became increasingly popular, the idea of a competitive clan became widely accepted. Clans became teams, or elite clan members form teams to represent the clan in online battle. FPS clans normally host servers with rules that they like. For instance if a group of gamers like to use pistols only they could join a clan that runs a pistols only server and the clan would enforce the rules.

In role-playing games
Clans also exist in other genres, where they are often referred to by a different name and serve a purpose more suited to the game. Many massively multiplayer online (MMO) and role-playing video games (RPGs) tend to call them "guilds" or invent their own term. Examples of this include Star Wars Galaxies ("player associations") and EVE Online ("corporations"). EVE Online is also notable for having defined the system in more detail than is common in most MMOs, with "alliances" being a larger grouping. The final form of community in Eve is known as a Coalition which are grouping of multiple alliances, this system isn't supported by the game software instead are a player driven creation.
In the superhero-based game City of Heroes, they are called "supergroups", and are similar in structure to comic book hero organizations like the X-Men. In Final Fantasy XI, such clans are called "linkshells" and players of the game have the tendency and ability to be in more than one at once. Final Fantasy XIV also shares the same system for Linkshells as Final Fantasy XI but also with the addition of "Free Companies" which allow for the more traditional form of Clan and Guild system seen in most MMORPG games.

In simulation games
Many simulation games, such as those in the Microsoft Flight Simulator series, have clans that follow similar patterns to other genres.  Notable types of simulation clans include virtual airlines (VAs) and Virtual Military Organizations (VMOs). A virtual airline is a dedicated hobby organization that uses flight simulation to model the operations of an airline. VAs generally have a presence on the Internet, similar to a real airline. It has been proposed that there are over 100 VAs of significance currently active, with tens of thousands of participants at any one time.

References

Further reading
Harvesting the Hive:How online games drive innovation article from Esther Dyson's EDventure, see section "Beyond collaboration:Group to group interaction".
Computer Games and the Mi Games" by J.C. Herz.
Youth in Transition:The Challenge of Generational change in Asia proceedings of the 15th Biennial Association of Asian Social Science Research Councils released by UNESCO Bangkok, see section 16 "Youth culture in online game worlds: Emergence of cyber lifestyles in Korean society" by Sang-Min Whang, Department of Psychology Yonsei University.

Video game organizations

Clan (video games)


Na mitologia dinamarquesa, o Valravn (do dinamarquês "corvo dos mortos") é um corvo sobrenatural. Os corvos aparecem nas canções tradicionais populares dinamarquesas, onde são descritas como originárias de corvos que consumiram a carne dos mortos nos campos de batalha, se tornando capaz de tomar a forma de um cavaleiro depois de consumir o coração de uma criança e, alternadamente, como criaturas meio lobo e meio corvo.

Folclore
De acordo com o folclore dinamarquês registrado do final de 1800, quando um rei ou chefe era morto em batalha e não era encontrado ou enterrado, corvos viriam e comeriam sua carne. Os corvos se tornaram valravne. O valravne que comia o coração do rei ganhava conhecimento humano e se tornava capaz de praticar grandes atos maliciosos, podendo guiar pessoas ao erro, possuíam poderes sobre-humanos e eram "terríveis animais".

Em outro relato, um valravn é descrito como uma alma sem paz em busca de redenção que voa pela noite (mas nunca durante o dia) e pode apenas se libertar de sua forma animal por consumir o sangue de uma criança. Isso se reflete em uma canção tradicional dinamarquesa que descreve como, depois de recusar ofertas de riquezas, o valravn faz um acordo com uma donzela para levá-la a seu noivo (ou arranjá-la um noivo) após ela prometer ao valravn seu primeiro filho. Após o acordo, o valravn voa para longe. Com o tempo, o casal tem um filho e o valravn retorna, e pergunta a donzela se ela se esqueceu de sua promessa. O valravn leva a criança embora, e rasga o peito de sua aposta ganha, consumindo o sangue contido no coração da criança. Em resposta, o valravn se torna em um cavaleiro.

Outras fontes descrevem valravns como monstros meio lobo e meio corvo.

Interpretações e teorias
De acordo com o estudioso do século 19 Jacob Grimm, o "vilde ravn ou vilde valravn" (corvo selvagem ou valravn selvagem) toma "exatamente o lugar do diabólico trold(troll) nas canções populares dinamarquesas. Grimm propõe um equivalente do alto alemão antigo ao valravn dinamarquês; *walahraban.

Folclore nórdico
Aves mitológicas

Valravn


Petrochimia este ramura chimiei care se ocupă cu studiul transformărilor petrolului și a gazelor naturale (combustibili fosili), pentru obținerea de produși chimici folositori.

Vezi și
 Petrologie
 Industrie chimică

Referințe

Legături externe

 Domenii de cercetare în petrochimie de la icechim.ro

Chimie
Petrol
Gaze naturale

Petrochimie


An Gomphichis brachystachys in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Gomphichis brachystachys in nahilalakip ha genus nga Gomphichis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gomphichis

Gomphichis brachystachys


Mika Lipponen (født 9. maj 1964 i Kaarina, Finland) er en finsk tidligere fodboldspiller (angriber), der spillede 46 kampe og scorede 11 mål for Finlands landshold.

Lipponen spillede af to omgange for TPS i den hjemlige liga, og havde derudover ophold hos både RCD Mallorca i Spanien, FC Twente og BVO Emmen i Holland samt schweiziske FC Aarau.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Finland
Fodboldspillere fra FC Emmen
Fodboldspillere fra FC Twente
Fodboldspillere fra RCD Mallorca
Fodboldspillere fra FC Aarau

Mika Lipponen


Ponciano Stenzel dos Santos (Osório, 30 de julho de 1902 – Rio Grande do Sul,  14 de novembro de 1987) foi um padre, professor e político brasileiro, filho de Avelino dos Santos Stenzel e de Maria Cecília Stenzel. Militante integralista, exerceu mandatos de vereador e de deputado federal.

Biografia
Frequentou o Seminário Provincial do Rio Grande do Sul, em São Leopoldo. Após a ordenação foi Professor de Filosofia no Instituto Rio-Grandense de Letras e fiscal do ensino secundário.

Foi transferido para Vitória, onde iniciou sua carreira política sendo eleito vereador em 1934, pela Ação Integralista Brasileira (AIB), movimento nacionalista e anticomunista, que defendia um Estado Corporativo e cristão contra o liberalismo, o materialismo e o cosmopolitismo, liderado por Plínio Salgado. Chegou pertencer à Câmara dos Quatrocentos, órgão de assessoramento da chefia nacional da AIB, composto por personalidades das "diversas províncias integralistas", sendo um dos sete padres que integraram este órgão.

Após o fim da ditadura do Estado Novo, liderou a organização do Partido de Representação Popular (PRP) no Espírito Santo, legenda que sucedeu a AIB e reagrupou o Integralismo. Voltou a exercer o cargo de vereador de Vitória entre 1947 e 1949 e de vereador de Cachoeiro do Itapemirim entre 1949 e 1951. Em outubro de 1950, foi eleito deputado federal pelo Espírito Santo na legenda do PRP, sendo reeleito nas eleições de 1954.

Durante seus dois mandatos como deputado federal, atuou como líder do PRP na câmara, vice-líder do PRP e também como vice-líder da maioria.

Nas eleições gerais de 1958, concorreu a uma vaga no Senado Federal pelo PRP, mas não conseguiu se eleger. Deixou a Câmara dos Deputados em janeiro de 1959, ao final do mandato.

Nas eleições de outubro de 1962, foi novamente candidato a deputado federal, terminando como suplente.

Desde então, ele deixou a carreira política para focar no sacerdócio e no estudo da psicologia, no subúrbio carioca da Piedade.

Faleceu em 14 de novembro de 1987, na cidade do Rio de Janeiro.

Católicos do Brasil
Deputados federais do Brasil pelo Espírito Santo
Integralistas
Membros do Partido de Representação Popular
Naturais de Osório (Rio Grande do Sul)
Padres católicos do Brasil
Professores do Rio Grande do Sul

Ponciano Stenzel dos Santos


Angitia (también como Angita o Anguita) era una diosa de los marsos, los pelignos y otros pueblos osco-umbros del centro de Italia.

En la antigüedad fue asociada a los encantadores de serpientes, que la reclamaban como su antepasada.

Servio relata una tradición que la identificaba con un personaje proveniente de la mitología griega: cuando Medea huía de Atenas, se refugió en Italia y fue conocida como Angitia. Enseñó a los nativos cómo encantar serpientes y les instruyó para curar mordeduras de serpiente. Sin embargo, según un escrito de Gayo Gelio recogido por Solino, Angitia era una de las hijas de Eetes y por tanto hermana de Medea.

Como las serpientes se asocian a menudo con las artes curativas de la antigüedad, se cree que Angitia era principalmente una diosa de la curación. Tenía poderes de brujería, magia y medicina. También se le atribuyó una amplia gama de poderes sobre las serpientes, incluido el de matar a las serpientes con un toque.

Referencias

Brujería
Dioses de la naturaleza
Osco-umbros
Diosas de la mitología romana
Diosas de la magia
Diosas de la salud

Angitia


La Medalla por la Conquista de Viena (, tr.: Medal "Za viatziye Veny")  fue una medalla de campaña de la Unión Soviética de la Segunda Guerra Mundial establecida el 9 de junio de 1945 mediante decreto del Presídium del Sóviet Supremo de la Unión Soviética, y otorgada a los soldados del Ejército Rojo, Marina, Tropas del Ministerio del Interior (MVD) y Tropas del Comité de Seguridad del Estado (NKVD) que tuvieron una participaron destacada en la Ofensiva de Viena entre el 16 de marzo y el 13 de abril de 1945. El estatuto de la medalla fue enmendado el 18 de julio de 1980 por el decreto del Presídium del Sóviet Supremo de la URSS n.º 2523-X.

Historia

El 19 de abril de 1945, el Comandante en Jefe de la Retaguardia del Ejército Rojo, el general de ejército Andréi Jruliov, ordenó al Comité Técnico de la Dirección Principal de Intendencia la elaboración de proyectos para crear condecoraciones por la conquista y liberación de ciudades fuera de los límites de la Unión Soviética. El 24 de abril se presentaron los primeros esbozos y el 30 se examinaron unos 116 dibujos. El grabador B. Andrianov hizo pruebas en metal el 3 de mayo. El autor del proyecto definitivo fue el artista Zvorykina, autor también de otras condecoraciones.

Estatuto de concesión

La medalla  se concedía a militares del Ejército Rojo, Marina, tropas del Ministerio del Interior (MVD) y tropas del Comité de Seguridad del Estado (NKVD), participantes directos en el «asalto y captura heroica» de Berlín, así como a organizadores y líderes de operaciones militares en el captura de esta ciudad. La medalla se concedía en nombre del Presídium del Soviet Supremo de la Unión Soviética, una vez verificados los documentos que certificaban la participación real en la ofensiva de Viena. El personal militar en servicio recibió la medalla de su comandante de unidad, los jubilados del servicio militar recibieron la medalla de un comisionado militar regional, municipal o de distrito en la comunidad en la que vivía el destinatario. Se concedió unas 277 380 veces.

La Medalla por la Conquista de Berlín se lleva en el lado izquierdo del pecho y, en presencia de otras condecoraciones de la URSS, se coloca inmediatamente después de la Medalla de la victoria sobre Japón. Si se usa en presencia de órdenes o medallas de la Federación de Rusia, estas últimas tienen prioridad.

Cada medalla venía con un certificado de premio, este certificado se presentaba en forma de un pequeño folleto de cartón de 8 cm por 11 cm con el nombre del premio, los datos del destinatario y un sello oficial y una firma en el interior. Por el decreto del 5 de febrero de 1951 del Presídium del Sóviet Supremo de la URSS, se estableció que la medalla y su certificado quedarían en manos de la familia tras la muerte del beneficiario.

Diseño

Se trata de una medalla circular de cobre de 32 mm de diámetro con un borde elevado por ambos lados.

En el anverso de la medalla: en el centro aparece la inscripción «P"ЗА ВЗЯТИЕ ВЕНЫ» ("Por la Conquista de Viena"), en la parte superior hay una estrella de cinco puntas, en la parte inferior hay una ramita de laurel. En el reverso aparece la fecha de la liberación de la captura de la ciudad «13 АПРЕЛЯ 1945» (13 de abril de 1945) bajo otra estrella de cinco puntas.

La medalla está conectada con un ojal y un anillo a un bloque pentagonal cubierto con una cinta de muaré de seda azul de 24 mm de ancho. En el medio de la cinta hay una franja azul de 8 mm de ancho.

Galardonados

Lista parcial de las personas que recibieron la Medalla por la Conquista de Viena
 Suboficial de infantería de marina Yekaterina Mijailova-Demina
 Mariscal Jefe de Artillería Mitrofán Nedelin
 Mariscal de la Unión Soviética Rodión Malinovski
 Mariscal de la Unión Soviética Fiódor Tolbujin
 Coronel General Nikolái Kamanin
 Físico y veterano de la Segunda Guerra Mundial Vladímir Teplyakov
 Zapador Vladímir Chekalov
 Veterano de la Segunda Guerra Mundial, pintor Piotr Vasiliev
 Corresponsal de guerra Piotr Pavlenko
 Coronel Iván Ladyga
 General del ejército Semion Pavlovich Ivanov
 Teniente general Gueorgui Beregovoi
 Escritor, teniente Grigori Baklanov
 Teniente general Kuzma Derevianko
 Fotógrafo militar Yevgeni Jaldéi
 Veterano de la Segunda Guerra Mundial, director de cine y guionista Grigori Chujrái

Véase también

 Medalla por la Victoria sobre Japón
 Medalla por la Victoria sobre Alemania en la Gran Guerra Patria 1941-1945
 Medalla por la Conquista de Berlín
 Medalla por la Conquista de Budapest
 Medalla por la Conquista de Königsberg
 Medalla por la Liberación de Varsovia
 Medalla por la Liberación de Belgrado
 Medalla por la Liberación de Praga

Referencias

Enlaces externos
 Medallas y órdenes de la Unión Soviética .

Medalla por la Conquista de Viena
Premios establecidos en 1945

Medalla por la Conquista de Viena


Campanula suanetica er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá Kákasus.

Tilvísanir

Bláklukkur

Campanula suanetica


Abisinia  (sau Al-Habash) este o regiune din Cornul Africii. Situată în nordul actualului stat Etiopia, la est de Sudan și de Eritreea, ea este locuită de habasha sau abisinieni. Ei au fost pentru prima dată evocați în secolul I d.Hr. într-o povestire a unui călător grec, Periplul de la marea Eritreii, ca practicând un comerț vast cu Egiptul. Documentul evocă și o puternică relație cu "Țara tămâii", regiunea Mehri din Yemen, care va fi marcată prin povestirile asociate Reginei din Saba.

Abisinia a fost asimilată Imperiului Etiopian, ai cărei locuitori sunt desemnați sub numele de habasha.

Note

Biografie
 Bureau (Jacques), Ethiopie. Un drame impérial et rouge, Paris, Ramsay, 1987, 317 p.
   Ullendorff (Edward) [1965], The Ethiopians. An introduction to Country and People London, Oxford University Press, 2e ed. (1re ed. 1960), 235 p.

Vezi și
 Cornul Africii
 Eritreea
 Etiopia
 Sudan
 Yemen

Geografia Etiopiei
Regiuni istorice

Abisinia