Schorndorf ist ein Gemeindeteil der Stadt Schillingsfürst im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Dorf bildet mit Leipoldsberg im Süden eine geschlossene Siedlung. Es liegt auf einer Anhöhe, im Norden Kleiner First, im Südwesten Roßkopf genannt. Westlich des Ortes entspringt Erlbacher Mühlbach, der mit dem Steinbach zusammenfließt, einem rechten Zufluss der Altmühl.

Eine Gemeindeverbindungsstraße führt zur Staatsstraße 2246 bei Altengreuth (0,6 km nordöstlich) bzw. über die Ziegelhütte ebenfalls zur St 2246 (1,6 km westlich). Weitere Gemeindeverbindungsstraßen führen nach Leipoldsberg (0,1 km südlich) und zur Kreisstraße AN 34 (2 km östlich) zwischen Weihersmühle (0,5 km nördlich) und Hetzweiler (0,6 km südöstlich).

Geschichte
Der Ort gehörte gemäß einer Auflistung von 1830 zu einem "die Brünst" oder "die Brunst" genannten, seit dem Mittelalter stellenweise gerodeten umfangreichen Waldgebiet zwischen Leutershausen und Kloster Sulz mit dem Hauptort Brunst. Die Brünst war für ihre gute Rinderviehzucht bekannt; ihre 22 Dörfer galten als reich.

Laut 16-Punkte-Bericht des brandenburg-ansbachischen Amts Brunst aus dem Jahr 1608 bildete Schorndorf mit Altengreuth eine Realgemeinde. Für Schorndorf wurden 12 Mannschaften verzeichnet, die alle das hohenlohischen Amt Schillingsfürst als Grundherrn hatten. Das Hochgericht übte das Amt Brunst aus. Im 16-Punkte-Bericht des Amts Leutershausen aus dem Jahr 1681 sind für Schorndorf die Zahl der Mannschaften und die grundherrschaftlichen Verhältnisse unverändert. Das Hochgericht übte das Amt Leutershausen aus.

Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es im Ort 16 Untertansfamilien, die alle das hohenlohische Amt Schillingsfürst als Grundherrn hatten.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Schorndorf mit der Ober- und Untermühle dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Stilzendorf zugeordnet. Am 1. Januar 1972 wurde Schorndorf im Zuge der Gebietsreform in die Stadt Schillingsfürst eingegliedert.

Baudenkmäler
 Haus Nr. 6: eingeschossiges Wohnstallhaus mit zweigeschossigem Zwerchhaus, Fachwerk, frühes 19. Jahrhundert
 Haus Nr. 13: eingeschossiges Wohnhaus, Fachwerk, frühes 19. Jahrhundert

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Wenzeslaus (Weißenkirchberg) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach Kreuzerhöhung (Schillingsfürst) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Schillingsfürst
Ort im Landkreis Ansbach
Dorf

Schorndorf (Schillingsfürst)


Alsobija (lat. Alsobia), biljni rod iz porodice gesnerijevki rasprostranjen po južnom Meksiku, dijelovima Srednje Amerike i Kolumbiji.

Postoje četiri vrste, trajnice ili grmovi. A. dianthiflora i A. punctata, nekada su bile uključivane u rod episcija (Episcia).

Vrste
 Alsobia baroniae L.E.Skog & Barrie
 Alsobia chiapensis Mart.-Mel., L.E.Skog & Pérez-Farr.
 Alsobia dianthiflora (H.E.Moore & R.G.Wilson) Wiehler
 Alsobia punctata (Lindl.) Hanst.

Izvori

Gesnerijevke

Alsobija


Nelas  belediyesi, Portekiz'in Centro bölgesine bağlı Dão-Lafões altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 9 bucak (Portekizce: freguesia) yer almaktadır.

 Aguieira
 Canas de Senhorim
 Carvalhal Redondo
 Lapa do Lobo
 Moreira
 Nelas
 Santar
 Senhorim
 Vilar Seco

Dış bağlantılar

 Nelas fotoğrafları

Portekiz'in belediyeleri
Portekiz'deki kasabalar
Dão-Lafões

Nelas


Boulenophrys é um género de anfíbios da família Megophryidae. Está distribuído por China, Vietname, Laos, Tailândia, Mianmar, e talvez Butão e Índia.

Espécies
 Boulenophrys acuta (Wang, Li, and Jin, 2014)
 Boulenophrys angka (Wu, Suwannapoom, Poyarkov, Chen, Pawangkhanant, Xu, Jin, Murphy, and Che, 2019)
 Boulenophrys anlongensis (Li, Lu, Liu, and Wang, 2020)
 Boulenophrys baishanzuensis (Wu, Li, Liu, Wang, and Wu, 2020)
 Boulenophrys baolongensis (Ye, Fei, and Xie, 2007)
 Boulenophrys binchuanensis (Ye and Fei, 1995)
 Boulenophrys binlingensis (Jiang, Fei, and Ye, 2009)
 Boulenophrys boettgeri (Boulenger, 1899)
 Boulenophrys brachykolos (Inger and Romer, 1961)
 Boulenophrys caobangensis (Nguyen, Pham, Nguyen, Luong, and Ziegler, 2020)
 Boulenophrys caudoprocta (Shen, 1994)
 Boulenophrys cheni (Wang and Liu, 2014)
 Boulenophrys chishuiensis (Xu, Li, Liu, Wei, and Wang, 2020)
 Boulenophrys congjiangensis (Luo, Wang, Wang, Lu, Wang, Deng, and Zhou, 2021)
 Boulenophrys daiyunensis Lyu, Wang, and Wang, 2021
 Boulenophrys daoji (Lyu, Zeng, Wang, and Wang, 2021)
 Boulenophrys daweimontis (Rao and Yang, 1997)
 Boulenophrys dongguanensis (Wang and Wang, 2019)
 Boulenophrys fansipanensis (Tapley, Cutajar, Mahony, Nguyen, Dau, Luong, Le, Nguyen, Nguyen, Portway, Luong, and Rowley, 2018)
 Boulenophrys fengshunensis Wang, Zeng, Lyu, and Wang, 2022
 Boulenophrys frigida (Tapley, Cutajar, Nguyen, Portway, Mahony, Nguyen, Harding, Luong, and Rowley, 2021)
 Boulenophrys hoanglienensis (Tapley, Cutajar, Mahony, Nguyen, Dau, Luong, Le, Nguyen, Nguyen, Portway, Luong, and Rowley, 2018)
 Boulenophrys huangshanensis (Fei and Ye, 2005)
 Boulenophrys hungtai Wang, Zeng, Lyu, Xiao, and Wang, 2022
 Boulenophrys insularis (Wang, Liu, Lyu, Zeng, and Wang, 2017)
 Boulenophrys jiangi (Liu, Li, Wei, Xu, Cheng, Wang, and Wu, 2020)
 Boulenophrys jingdongensis (Fei and Ye, 1983)
 Boulenophrys jinggangensis (Wang, 2012)
 Boulenophrys jiulianensis (Wang, Zeng, Lyu , and Wang, 2019)
 Boulenophrys kuatunensis (Pope, 1929)
 Boulenophrys leishanensis (Li, Xu, Liu, Jiang, Wei, and Wang, 2019 "2018")
 Boulenophrys liboensis (Zhang, Li, Xiao, Li, Pan, Wang, Zhang, and Zhou, 2017)
 Boulenophrys lini (Wang and Yang, 2014)
 Boulenophrys lishuiensis (Wang, Liu and Jiang, 2017)
 Boulenophrys lushuiensis (Shi, Li, Zhu, Jiang, Jiang, and Wang, 2021)
 Boulenophrys minor (Stejneger, 1926)
 Boulenophrys mirabilis (Lyu, Wang, and Zhao, 2020)
 Boulenophrys mufumontana (J. Wang, Lyu, and Y.Y. Wang, 2019)
 Boulenophrys nankunensis (Wang, Zeng, and. Wang, 2019)
 Boulenophrys nanlingensis (Lyu, J. Wang, Liu, and Y.Y. Wang, 2019)
 Boulenophrys obesa (Wang, Li, and Zhao, 2014)
 Boulenophrys ombrophila (Messenger and Dahn, 2019)
 Boulenophrys omeimontis (Liu, 1950)
 Boulenophrys palpebralespinosa (Bourret, 1937)
 Boulenophrys parva (Boulenger, 1893)
 Boulenophrys puningensis Wang, Zeng, Lyu, Xiao, and Wang, 2022
 Boulenophrys qianbeiensis (Su, Shi, Wu, Li, Yao, Wang, and Li, 2020)
 Boulenophrys rubrimera (Tapley, Cutajar, Mahony, Chung, Dau, Nguyen, Luong, and Rowley, 2017)
 Boulenophrys sangzhiensis (Jiang, Ye, and Fei, 2008)
 Boulenophrys sanmingensis (Lyu and Wang, 2021)
 Boulenophrys shimentaina (Lyu, Liu, and Wang, 2020)
 Boulenophrys shuichengensis (Tian and Sun, 1995)
 Boulenophrys shunhuangensis (Wang, Deng, Liu, Wu, and Liu, 2019)
 Boulenophrys spinata (Liu and Hu, 1973)
 Boulenophrys tongboensis (Wang and Lyu, 2021)
 Boulenophrys tuberogranulata (Shen, Mo and Li, 2010)
 Boulenophrys wugongensis (J. Wang, Lyu, and Y.Y. Wang, 2019)
 Boulenophrys wuliangshanensis (Ye and Fei, 1995)
 Boulenophrys wushanensis (Ye and Fei, 1995)
 Boulenophrys xiangnanensis (Lyu, Zeng, and Wang, 2020)
 Boulenophrys xianjuensis (Wang, Wu, Peng, Shi, Lu, and Wu, 2020)
 Boulenophrys yangmingensis (Lyu, Zeng, and Wang, 2020)
 Boulenophrys yaoshanensis Qi, Mo, Lyu, Wang, and Wang, 2021
 Boulenophrys yingdeensis Qi, Lyu, Wang & Wang, 2021
 Boulenophrys yunkaiensis Qi, Wang, Lyu, and Wang, 2021

Referências

Megophryidae
Gêneros de anfíbios

Boulenophrys


Bătălia de pe Valea Prahovei, numită uneori și Bătălia de la Predeal, s-a desfășurat între 9-25 octombrie 1916 și a avut ca rezultat zădărnicirea încercării Armatei 9 germane de forțare a Munților Carpați pe "cel mai scurt drum spre București", în ea fiind angajate forțele Armatei 2 române și forțele Armatei 9 germane.

Contextul operativ strategic

Bătălia de pe Valea Prahovei a făcut parte din operația de apărare a trecătorilor din Munții Carpați, cea de-a treia operație de nivel strategic desfășurată de Armata României în campania anului 1916. Ea s-a desfășurat începând cu a doua decadă a lunii septembrie și până la începutul lunii octombrie 1916, având trei obiective principale: oprirea ofensivei declanșate de inamic pe frontul din Transilvania, menținerea și consolidarea unui dispozitiv defensiv pe aliniamentul  Munților Carpați și crearea condițiilor pentru reluarea inițiativei strategice și trecerea la ofensivă.

Gruparea de forțe inamică era comandată de arhiducele Carol, moștenitorul tronului austro-ungar și era formată din trei armate: Armata 7 austro-ungară, acționând în Bucovina, Armata 1 austro-ungară acționând între Târnava Mare și Olt și Armata 9 germană acționând în partea sudică a frontului, aflată sub conducerea generalului Erich von Falkenhayn, proaspăt demis din funcția de  șef al Statului Major general.

Planul de operații al Puterilor Centrale prevedea în faza inițială o dublă ofensivă. Prima dintre acestea era a Armatei 1 austro-ungară în zona Trotuș-Oituz având ca scop ocuparea acestei trecători și ulterior interceptarea comunicației de pe Valea Siretului pentru a preveni sosirea ajutoarelor ruse. Cea de-a doua urma să fie desfășurată de Armata 9 germană și avea ca obiectiv "deschiderea drumului peste munți spre București, pe calea cea mai scurtă, astfel ca întreg teritoriul de vest al Munteniei să fie tăiat ca de un cuțit". Dacă aceste două operații reușeau, planul prevedea o a treia operație care consta în trecerea Dunării de către forțele aflate sub comanda lui Mackensen și desfășurarea unui atac concentrat asupra Bucureștiului.

Planul general al ofensivei Armatei 9 germane prevedea "trecerea munților odată cu inamicul, sau în cel mai rău caz înainte ca el să aibă timpul a se instala în lucrările de fortificație existente pe înălțimile trecătorilor de pe granițe". În acest scop urmau să fie atacate succesiv forțele românești care apărau trecătorile Carpaților Meridionali, în vederea ocupării prin surprindere a uneia dintre acestea și facilitarea astfel a trecerii grosului forțelor germane la sud de Carpați.

Planul de operații român prevedea trecerea la apărarea strategică pe întreg frontul de nord și menținerea de către cele trei armate (1, 2 și de Nord) a aliniamentului Carpaților până la sosirea iernii "când zăpezile mari ce vor cădea peste munți vor opri operațiile".

Forțe participante

Dispozitivul forțelor române

Forțele române erau reprezentate de Grupul Prahova (comandant general de brigadă Arthur Văitoianu), ocupând un dispozitiv de luptă centrat pe șoseaua Ploiești - Brașov, cu  Divizia 10 Infanterie (comandant general de brigadă Emanoil Manolescu Mladian) în flancul drept și Divizia 21 Infanterie (comandant general de brigadă Dimitrie Lambru) în flancul stâng.

Ambele divizii făcuseră parte din gruparea de forțe destinată operației de la Flămânda și fuseseră aduse pentru a înlocui resturile Diviziei 4 care se retrăseseră în debandadă după pierderea bătăliei de la Brașov. După cum arăta istoricul Constentin Kirițescu:
Din fericire, abandonarea planului loviturii de la Flămânda punea la dispoziția Marelui Cartier câteva divizii și un comandant capabil. Trupe și comandant fură trimise în cea mai mare grabă la punctul primejduit ca să scutească țara de rușinea de a fi invadată de dușman, la o lună și jumătate de la intrarea ei în război. [...] Comanda Armatei a II-a reconstruită era încredințată din nou generalului Averescu. Paza "drumului celui mai scurt" spre Capitală era încredințată în mâini sigure, tot așa cum era și cea a porților Moldovei [Armata de Nord condusă de generalul Prezan, n.n.]
Constantin Kirițescu, Istoria războiului pentru reîntregirea României

Dispozitivul forțelor germane
Pentru atacul pozițiilor românești, comandamentul german destinase forțele principale ale Armatei 9: Corpul XXXIX Rezervă cu două divizii de infanterie - Divizia 187 Rezervă și Divizia 51 Honvezi și o importantă grupare de artilerie.

Comandanți

Comandanți români

Comandant al Grupului Prahova
 General de brigadă Arthur Văitoianu
Comandanți de divizie
 Divizia 10 Infanterie - General de brigadă Emanoil Manolescu Mladian
 Divizia 21 Infanterie - General de brigadă Dimitrie Lambru

Comandanți ai Puterilor Centrale
Comandant al Armatei 9
 General de infanterie Erich von Falkenhayn
Comandanț al Corpului XXXIX Rezervă
 General de infanterie Hermann von Staabs
Comandanți de divizie
 Divizia 187 Rezervă - General locotenent Edwin Sunkel
 Divizia 51 Honvezi - General de brigadă Béla Tanárky

Planurile de operații

Desfășurarea acțiunilor militare

Rezultate și urmări

După atacuri susținute din partea forțelor germane, acestea nu au putut străpunge apărarea trupelor române, rezultatul fiind stoparea ofensivei cu un câștig tactic nesemnificativ de numai patru kilometri, noua linie a frontului fiind pe aliniamentul Clăbucet - Azuga, cu poziții întărite foarte puternice pentru trupele române.

Eșecul operației avea să fie recunoscut și de comandantul Armatei 9 germane, generalul Erich Falkenhayn, care arăta în memoriile sale că:
Corpul 39 rezervă nu a făcut nici un progres important, cu toată presupunerea că trecătoarea Predeal va cădea curând în mâinile noastre. [...] După succese cu rezultate schimbătoare în luptele zilnice ce se desfășurau acolo am trebuit să recomand Diviziei 89, după propunerea ei, să oprească atacurile și să treacă în defensivă. Altfel trebuia să mă tem de pierderea efectivului ei.
General Erich Falkenhayn, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor

Note

Bibliografie
 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918, vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, Documente, Anexe, Volumul 1, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial, Editura Militară, 1979

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Comandanți de mari unități ale Armatei României

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial

Bătălia de pe Valea Prahovei (1916)


Børneradio var et radioprogram på DR P3, der blev sendt kl. 15-16 på hverdage fra starten af 1980'erne til 2003.

Programmets målgruppe var de 9-13-årige. Indholdet var en blanding af underholdning, telefonquizzer, gæster i studiet, debat og føjletoner, bl.a. Wikke & Rasmussens radiotegneserie Pas på varerne, Arne! og historiske fortællinger oplæst af Carsten Overskov.

Tonen var frejdig uden løftede pegefingre. Det kom bl.a. til udtryk ved programmets slogan "rimlig rar, rimlig rå", og programmets hjemmesideadresse, www.dr.dk/idiot.

Blandt værterne gennem tiden var Pia Røn, Lars le Dous, Oliver Zahle, Peter Engell, Sara Bro og Peter Amelung. Desuden har der været sketcher af bl.a. Anders Matthesen, Bossy Bo, Esben Pretzmann og Rune Tolsgaard.

I 1996 udgav programmet albummet Rimlig rar, rimlig rå med musik af danske hiphop- og alternativ rock-bands. I 2000 udgav Anders Matthesen albummet Hva' snakker du om? – Den ka' byttes Vol. 1 baseret på sine ugentlige satireindslag i programmet.

Diskografi
 Rimlig rar, rimlig rå (1996)

Referencer

Radioprogrammer fra Danmark
Ophørt i 2003

Børneradio


El Café 't Mandje es un bar gaylésbico en Ámsterdam, Países Bajos, localizado en la calle Zeedijk; está considerado como el primer bar gay de los Países Bajos y uno de los primeros del mundo todavía en funcionamiento. Abrió en 1927 por Bet van Beeren, una lesbiana. El Amsterdams Historisch Museum tiene una réplica del 't Mandje en su interior.

Los años de Bet van Beeren (1927 - 1967)
El bar comenzó su historia cuando Bet van Beeren se lo compró 1927 a su tío. Van Beeren, conocida en el Barrio Rojo de Ámsterdam como la «Reina de Zeedijk», la calle en la que se encontraba, era bien conocida en la ciudad e incluso fuera de ella. Solía conducir su moto vestida de cuero, con su última conquista agarrada detrás, por las estrechas calles de Ámsterdam. Hija mayor de una familia de doce niños, crecida en el plácido barrio de Jordaan, era una personalidad abierta y divertida, que gustaba de usar su bar como escenario.

En el bar no sólo se reunían homosexuales, gais y lesbianas, sino también chulos, drogadictos o borrachos. Los clientes tradicionalmente dejaban algún recuerdo, una nota, una postal, un broche, una cinta, una foto, o incluso una corbata, que Van Beeren misma se encargaba de cortar con un gran cuchillo de carnicero. Estos objetos pasaban a decorar las paredes y el techo. Una reproducción del bar en sus mejores años, aunque con gran parte de los elementos originales, puede ser visitada en el Museo Histórico de Ámsterdam, donde se puede ver un vídeo de la hermana menor de Van Beeren explicando la historia.

El bar era de los pocos sitios públicos en los que los homosexuales podían serlo abiertamente, aunque Van Beeren no permitía besos entre hombres o entre mujeres y tampoco les permitía bailar, con excepción del Día de la Reina. En la década de 1950, para proteger a sus clientes, cuando sospechaba que alguno de los que había entrado no era de fiar o pertenecía a la policía, solía encender una lámpara de porcelana con forma de búho que estaba en la parte trasera de la barra. La expresión «un búho» se ha mantenido en el lenguaje para denominar a los heterosexuales.

Bet van Beeren falleció en 1967. Su cuerpo fue expuesto en la mesa de billar del bar durante dos días, donde todos sus clientes y amigos pudieron despedirse.

Historia posterior
La hermana de Bet, Greet van Beeren, 21 años menor, que había pasado parte de su infancia en el bar, comenzó a trabajar allí a partir de la muerte del padre de ambas y Bet pasó a un segundo plano. En 1967, tras la muerte de Bet, Greet van Beeren pasó a regentar el bar. En sus propias palabras, tuvo siete años buenos y luego siete años malos. Finalmente, en 1982, la situación se convirtió en insostenible por la extensión de la heroína en el barrio y Greet decidió cerrar el local, aunque conservándolo intacto.

El bar permaneció cerrado e intacto 26 años, sólo se podía visitar solicitándolo a Greet, aunque en 1998, durante los Gay Games, Greet lo abrió durante una semana, como tributo a su hermana Bet. Poco antes de su muerte en 2007, Greet tomó la iniciativa para reabrir el local y se comenzó un intensivo programa de restauración y limpieza en colaboración con el Museo de Ámsterdam, incluyendo la mesa de billar, la gramola, las luces de neón, el reloj de pared, los vidrios y las cabezas de animales disecadas, entre ellas la de un tigre. El 29 de abril de 2008, el anterior al Día de la Reina, la sobrina de Bet y Greet, Diana van Beeren, reabrió el bar, que se ha mantenido abierto desde entonces.

Referencias

Enlaces externos

Bares y discotecas LGBT de Países Bajos
Edificios y estructuras de Ámsterdam
Historia LGBT de Países Bajos
LGBT en 1927

Café 't Mandje


Hasankendi, Kahramanmaraş ilinin Elbistan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya

Kahramanmaraş iline 160 km, Elbistan ilçesine 3 km uzaklıktadır.

Elbistan'ın mahalleleri

Hasankendi, Elbistan


Secharja (, ) ist ein israelischer Moschav nahe Bet Schemesch. Er liegt auf 268 m Höhe in der Schfelah am Tal Elah. Secharja wurde 1950 gegründet und zählte  insgesamt  Einwohner. Es wird vermutet, dass auf der naheliegenden Luftwaffenbasis Sdot Micha israelische Atomraketen stationiert sind.

Weblinks

Einzelnachweise

Moschaw
Gemeindegründung 1950
Mateh Jehuda
Ort im Bezirk Jerusalem

Secharja (Moschaw)


Teresina is the capital and most populous municipality in the Brazilian state of Piauí. Being located in north-central Piauí 366 km from the coast, it is the only capital in the Brazilian Northeast that is not located on the shores of the Atlantic Ocean. With 871,126 inhabitants, Teresina is the 21st largest city in Brazil, and the 15th largest state capital in the country. Together with Timon in the nearby state of Maranhão, it forms a conurbation with a population of about 978,734 inhabitants; the entire metropolitan region of Teresina has over 1,226,509 inhabitants. The only natural barrier that separates Teresina from Timon is the Parnaíba river, one of the largest in the Northeast.

Teresina is the capital with the first best quality of life in the North-Northeast according to FIRJAN and the 4th in Brazil. It is among the 50 cities in the world with the highest murder rates, with 315 homicides in 2017.

Its motto is the Latin phrase Omnia in Charitatis, which means, in English, "All for charity". The city is the birthplace of, among others, Torquato Neto, who belonged to the Tropicalismo movement.

Its cathedral, Catedral Metropolitana Nossa Senhora das Dores, dedicated to Our Lady of Sorrows, is the archiepiscopal see of the Roman Catholic Archdiocese of Teresina.

History and names

Teresina was founded on August 16, 1852, under the name of Vila Nova do Poty (because its origin is linked to the Poti river) as the capital of the state of Piauí. It was the first planned city in the Brazil and the only northeast capital located out of the coast. Until 1852, Oeiras was the capital of the Piauí Captaincy. However, due to difficulties in communication and trade, the capital was transferred to an area next to the Parnaíba River, to the other cities and to the sea coast. Colonization of the area where Teresina is now located dates back to the 18th century. The chosen place was a small community of fishermen, in 1760, nearby Poty and Panaíba rivers, which grew into a village called "Vila do Poty", but, due to the inundation of the Parnaíba River riverbanks, the city had to be built in a higher position.

In the 19th century, it was initially called Vila Nova do Poty, but later the city was renamed Teresina, in honor of Empress Teresa Cristina, the wife of Emperor Pedro II of Brazil.

Teresina is the hottest city in the country and the city with the third-highest incidence of lightning in the world. Nowadays, Teresina's economy is based on international manufacturing industries and trade.

Main sights

Sights include:

Casa da Cultura de Teresina, exhibiting elements of the culture of the city, and home to cultural events
Centro Artesanal "Master Dezinho", home to handcrafts made of various materials, mainly clay, decorated with paintings;
Teatro 4 de Setembro, a theatre holding cultural shows, plays and others;
Mirante da Ponte Estaiada "João Isidoro França"
Encontro dos Rios, a natural place by the riverside Parnaíba and Poti.
Parque Zoobotânico, a zoo with typical animals of the Brazilian fauna and other countries.
Igreja de São Benedito,  the main Catholic church of the city
Museu do Piaui, with numerous elements of the history of Teresina and of Piauí in general, including  antiques, furniture and  documents.

Geography

Teresina is located on the east side of the Parnaíba river at the border with Maranhão state, at an altitude of about 72 meters. The city faces the city of Timon across the river and is situated between the Parnaíba river and its tributary the Poti River. The two rivers join at the city's northern end, where there is an environmental park with gazebos. Teresina is the largest capital in the northeastern territorial extension, at 1,756 km2.

Located in a transition zone between the northeast and the Amazon (Mid-North), Teresina is surrounded by mata dos cocais, savannas and cerradões where many carnaúba, babaçu, buriti palms, jatobás, ipês, and many other medium-sized trees can  be seen. In the region there are also remnants of Teresina Atlantic Forest, which makes the landscape shrub coverage very rich and dense.

Climate
Teresina has a tropical wet and dry climate (Köppen climate classification: Aw) with semi-humid characteristics and two seasons: the rainy season (which occurs in summer and autumn) and the dry season (which occurs in winter and spring).

From January to May, due to the rains, the weather is hot and wet (likely to occur when there is fog in the morning), while from June to August the climate gets dry with relatively milder nights; in September to December the weather becomes hotter and humid, with the gradual return of rainy conditions from October. This period is referred to as "Bro" by locals as the hottest months end with -bro in Portuguese: , , , and . A peculiar feature of the rains in the city are their speed and intensity, with strong winds, large force of water and very common lightning. The annual rainfall stands at around .

Hot most of the year, Teresina has an average temperature around , with a minimum of  in July and a maximum of  in October. The lowest ever recorded in Teresina was  in June, while the record hot temperature exceeds  (October). These fluctuations are mitigated by the contribution of the winds. Air quality is considered good in Teresina, except in the driest period, when the relative humidity drops, and there are occurrences of fires.

Demographics

Religion

In 2010, 78.94% of the municipality's population was Roman Catholic, 13.34% were evangelicals, 4.49% had no religion, 0.89% Jehovah's Witnesses, 0.85% were spiritists, 0.74% others Christian religiosities (which include the Brazilian Catholic Apostolic Church, the Eastern Orthodox Church, Church of Jesus Christ of Latter-day Saints and others) and 0.75% of other religions.

Among the Protestant denominations in Teresina, the majority is Pentecostal, about 7.79%. Baptists constitute 2.62% of the population of the municipality, 0.86% Adventists, 0.12% are Presbyterians, 0.08% the other Protestant groups (Lutherans, Congregationals and Methodists) and 1.84% have no denomination. The Assemblies of God is the largest Pentecostal group, with 4.16% of the population, followed by the Universal Church of the Kingdom of God with 1.31% and the Christian Congregation in Brazil with 0.41%.

There are 20 congregations of the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints in Teresina.

Health
In Teresina there are 634  health institutions, eight hospitals, 181 clinics and 170 clinics, employing some 15,000 people.

Education
English and Spanish are part of the official high school curriculum, in addition to the official national language, Portuguese.

Universities in Teresina
 Universidade Federal do Piauí (UFPI);
 Universidade Estadual do Piauí (Uespi);
 Instituto Federal de Educação, Ciência e Tecnologia do Piauí (IFPI).
 Faculdade de Saúde, Ciências Humanas e Tecnológicas do Piauí (Faculdade Novafapi)
 Faculdade Integral Diferencial (Facid)
 Instituto Camilo Filho (ICF)
 Centro de Ensino Unificado de Teresina (CEUT)
 Faculdade das Atividades Empresariais de Teresina (FAETE)

Schools
School Sacred Heart of Jesus (1906)

Economy
The Gross Domestic Product of Teresina represents about 40% of GDP in the state of Piaui. In industry, there is the textile and garment industry, which exports to other regions and generates about ten thousand jobs. There are also manufacturers bicycles, drink industries, pharmaceuticals, chemicals, furniture and ceramics, among others. The building deserves to be a fast-growing sector due to the verticality of the city over the past 15 years.

Transportation
Teresina has a rail service (Teresina Metro) comprising  nine different stations.  There is also bus service through the city.  Teresina/Senador Petrônio Portella Airport, opened in 1967, lies north of the capital, between the rivers Parnaíba and Poty.

Sports

The Albertão Stadium  holds 60,000 spectators, houses soccer, athletics and other games. A smaller stadium (6,000 places) is the  Lindolfo Monteiro Stadium, opened in 1944. It was restored in 2008.

Football teams Teresina include Flamengo-PI, River-PI, Tiradentes and Piauí-PI. Teresina has one rugby union club that is in Brazil's women's rugby top flight, Delta Rugby Clube.

References

External links

 Teresina Info—Bilingual tourist information
 Panoramic Teresina—Tourist information
 Visit Piauí—Tourist information

State capitals in Brazil

Teresina


تقع بلدية تيغرغار في جنوب ولاية باتنة، يمر عليها الطريق الوطني رقم:87 الرابط بين ولايتي باتنة وبسكرة ويحدها:
 شمــالا: بلديتي منعة (ولاية باتنة).
 شرقــا: بلديات مشونش (ولاية بسكرة).
 غربـا: بلديتي جمورة وعين زعطوط (ولاية بسكرة).
 جنوبـا: بلدية برانيس (ولاية بسكرة).
حيث تتربع بلدية تيغرغار على مساحة إجمالية تقدر بــ: 229.87 كلم2، ويبلغ عدد سكانها حسب الإحصاء العام للسكان والسكن لسنة (2008) : 6803 نسمة، كما تتوفر على مساحات فلاحيه مسقية تشمل أغلبها على اشجار المثمرة من كل أنواعها.و يعتبر أهم نشاط سكانها هي الفلاحة والرعي بالدرجة الأولــــى

عدد السكان

قطـاع التعليم

الصحة العمومية

تاريخ البلدية
هي إحدى البلديات المنشأة منذ التقسيم الإداري لسنة 1984 حيث انفصلت عن بلدية تيغرغار وسميت تيغرغار كونها أرض واسعة غير صلبة باطنها عبارة عن مغارات

تكون من التجمعات السكانية الآتية:

 قرية أوغانيم
 قرية ورقة،
 قرية أمنطان الأعلى
 قرية أمنطان الأسفل
 قرية بوحفص
 قرية إقلفن

عنوان مقر البلدية: بلدية تيغرغارـ منعه ـ باتنة
رقم الهاتف: 033.94.52.00
رقم الفاكس: 033.94.51.87

مراجع

أماكن مأهولة في ولاية باتنة
بلديات ولاية باتنة

تيغرغار


Klinai (starogrčki za kauče; jednina klinē), poznat na latinskom kao lectus triclinaris, bili su vrsta drevnog namještaja kojeg su stari Grci koristili u svojim simpozijima, a stari Rimljani u svojim nešto drugačijim druženjima.

U kasnijem dijelu helenističkog razdoblja razvio se raspored od tri klinēa smještena u obliku slova 'U', koji su zajedno tvorili triklinij. Svaki klinē triklinija pružao je prostor za po jednu osobu, a raspored sjedenja gostiju za večerom imao je velik značaj.

Aranžman od 2 klinēa stvorio je biklinij, s dva kauča ili pod pravim kutom ili jedan nasuprot drugom. Biclinium (množina od biclinia) također može značiti kauč za blagovanje za dvije osobe u starom Rimu.

Izvori

Stari Rim
Stara Grčka
Namještaj

Klinai


Hrvatsko zvonce (širokolisno zvonce, lat. Edraianthus graminifolius), trajnica iz roda zvonca raširena na području Europe u Hrvatskoj, Italiji (uključujući Siciliju), Rumunjskoj, Grčkoj, Albaniji.

Za nju postoje brojni sinonimi.

Vidi i
Hrvatski zvončić.

Izvori

Zvonce

Hrvatsko zvonce


Nogometni klub "Crvena zvezda" (NK "Crvena zvezda"; Crvena zvezda; Crvena zvijezda; Crvena zvezda Obilićevo; Crvena zvezda Novo Obilićevo) je bio nogometni klub iz Zvonimirova, općina Suhopolje, Virovitičko-podravska županija, Republika Hrvatska.

O klubu
NK "Crvena zvezda" je osnovana 1970. godine u tadašnjem Novom Obilićevu (često zvano i Obilićevo). Ime je dobila prema jednom od vodećih nogometnih klubova u Jugoslaviji – "Crvenoj zvezdi" iz Beograda.  Klub se pretežno natjecao u Općinskoj ligi Vitovitica, ali se sredinom 1970-ih i početkom 1980-ih godina natjecao i Međupodsaveznoj ligi Daruvar – Virovitica (kasnije Međuopćinskoj ligi Daruvar – Virovitica), te u Ligi ZO Bjelovar.
Klub se početkom 1990-ih godina gasi zbog ratnog stanja, a stanovništvo Novog Obilićeva – pretežno Srbi mijenjaju svoje kuće s Hrvatima s područja Srijema (naselja Kukujevci, Novi Slankamen, Stari Slankamen, Beška, Bezdan, Golubinci), koji se doseljavaju, te mjesto početkom 1990-ih dobiva ime Zvonimirovo.

Uspjesi
 Međuopćinska liga Virovitica – Đurđevac
 prvak: 1978./79.

 1. općinska liga / Općinska liga Virovitica
 prvak: 1972./73.

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Poznati treneri

Povezani članci
 Zvonimirovo

Vanjske poveznice

Izvori
  ssr.org.rs, Aleksandar Trbović: Crvena zvezda (Novo Obilićevo) bila je simbol srpstva u zapadnoj Slavoniji, objavljeno 3. srpnja 2017., pristupljeno 30. srpnja 2021.
  ssr.org.rs, Aleksandar Trbović: Crvena zvezda (Novo Obilićevo) bila je simbol srpstva u zapadnoj Slavoniji, objavljeno 3. srpnja 2017., wayback arhiva
 Franjo Frntić, Dragutin Hripko i dr: Sto godina nogometa u Hrvatskoj : 1880-1980., Zagreb, 1983., UDK: 796.332(497.13)"1880/1980", str. 124-125

Nogometni klubovi u Virovitičko-podravskoj županiji
Bivši hrvatski nogometni klubovi

NK Crvena zvezda Novo Obilićevo


An Hemerocallis in uska genus han Liliopsida. An Hemerocallis in nahilalakip ha familia nga Xanthorrhoeaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Hemerocallis

Hemerocallis


Tavşancıl (Aquila fasciata), atmacagiller (Accipitridae) familyasından bir kartal türü.

Büyüklüğü 55–65 cm civarındadır. Uçuşta uzun kanatları, kuyruğu ve boynuyla büyük bir arı şahinine benzer. Kaya kartalından küçüktür. Beyaz gövde altı kanat altındaki geniş siyah şerit ve koyu renkli kuyruk ucu ile kontrast içindedir. Üstten beyaz sırtı belirir. Genci üstten kahverengi, alttan kestene kızılıdır. Süzülürken ve dönerek yükselirken kanatlarını düz tutar. Ayaklar ve gözler, sarıdır. Genellikle memeliler ve kuşları avlarlar.

Ana ötüşü melodik bir 'klui-klui-klui'dır. Ormanlık  ve çoğunlukla kayalık dağalarda yaşar. Kışın daha açık arazilerde bulunur. Genellikle bir ağaç veya kayalıkta yaptığı yuvasına 1-3 yumurtayı bırakan yerleşik, üreyen bir kuştur.

Dış bağlantılar

Aquila
Türkiye'deki kuşlar

Tavşancıl


Eu doresc, tu dorești, el dorește este un film românesc din 1969 regizat de Constantin Mustețea.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1969 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1969

Eu doresc, tu dorești, el dorește


بريان إحدى بلديات ولاية غرداية. تقع في الطريق الوطني الجزائري رقم 1، وتبعد عن الجزائر العاصمة بـ: 550 كلم، وعن مقر ولاية غرداية 43 كلم، وعن مدينة القرارة 73 كلم.

أصل التسمية
هناك حكايتان شهيرتان لأصل التسمية فالأولى عربية والثانية أمازيغية :

 العربية نسبة لبئر ريان وريان هو من زناخرة من سكان المدية و هم موجودون الآن في الأغواط سكنوا بريان وتم تسمية المنطقة باسم البئر الذي بناه.
 الأمازيغية نسبة لآت إبرقان وسميت بهذا الاسم نسبة إلى سكانها الأوائل الذين عملو في صناعة البرانس الوبرية أو ما يطلق عليها باللغة المحلية المزابية إبرق جمع إبرقان فأطلق على المدينة اسم آت إبرقان . و معنى آت في اللغة الأمازيغية يعني أهل أو أصحاب . تغيرت التسمية بعد ذلك إلى برقان ثم بريان لسهولة النطق .

تاريخ
يبقى الاختلاف في تاريخ التأسيس وحول أول من سكن بريان حسب روايتين :
 لعفافرة وأولاد نوح ( أولاد بناصر وأولاد عابو .. ) ومن معهم من سكّان المبرتخ عندما تمّ تخريب قصرهم، انتقلوا إلى الموقع الحالي لبريان، على ملتقى وادي السودان ووادي بالُّوحْ ( بربورة ). لوحظ أنّ مئدنة بريان نقش عليها تاريخ بنائها عام 1101 هـ.
 أنشئت سنة : 1060هـ - 1690 م عدة قصص تحكي عن أول من عمر بريان والتي أصل تسميتها تعود ل بئر ريان وهو اسم سيد البئر  لكن أشهرها ما يلي : أول من سكن بريان هم عرش اولاد يحي ثم انضمَّ إلى المؤسسين لبريان عرش أولاد يحي الذين كان يسكن فريق منهم مدينة العطف وعرش مخاليف الصحراء الذين يٌطلق عليهم المخاليف الجرب ( نظرا لاصابة ابلهم بداء الجرب )، وقد ساعد الاستعمار الفرنسي في نشر هذه التسمية، نظرا لمواقف أبناء هذا العرش المناهضة للاستعمار، الذين كانوا يسكنون بادية بريان، و اشتهروا بالصيد والفروسية. ثمّ انتقل إليها مؤخرا عرش آل دْبَادْبة الذين كانوا ضاربين خيامهم في واحة بني يزڤـن، بموضع يسمّى أَجُّوجَنْ. كلّ من أولاد يحي وآل دبدابة،

إن المحيطات الأثرية الموجودة في بريان والتي اكتشفت من طرف علماء الآثار والباحثين تشهد علي وجود الإنسان منذ عصور ما قبل التاريخ بالمعنى المعماري أسست في حوالي 1678م كما تعد من أحد القصور السبعة لوادي ميزاب. وقد اشتهر سكانها بالصناعات التقليدية والفلاحة منذ القدم إسنادا إلى ما كتبه المؤرخ الإنجليزي شوٍ SHAW سنة 1730 الذي مر ببريان في طريقه إلى إفريقيا حيث كتب عن السكان وعاداتهم وتاريخهم وكذا استنادا إلى المؤرخ وليام هودسن.

الثورة التحريرية 1954-1962
شارك السكان كسائر الجزائريين في الثورة التحريرية وكان أن إستشهد منهم الكثير والموجودة رفاتهم في مقبرة الشهداء بالمدينة كما اشار إلى ذلك المجاهد اولاد الطاهر إبراهيم في كتابه «شاهد من بريان».

النشاط الاقتصادي
تمتاز عن سائر قرى مزاب بشيئين: جودة نسيجها وفلاحتها. تمتاز منسوجاتها الصوفية البيضاء عن منسوجات غيرها من مدن مزاب امتيازا محسوسا مرغوبا فيه. ولأهل بريان عناية خاصة بالفلاحة، ساعدهم عليها موقعها الطبيعي الخصب. يسقي واحة بريان كلّ من أودية بَالُّوحْ والسودان والزَرْڤـي والمداغ.
كما تشتهر مياهها المعدنية بكونها صحية وغنية

الفلاحة ( لاروي وبالوح والبساتين المحيطة بالمدينة ) ، الصناعة ( المنطقة الصناعية وادي السودان، باسة، منطقة طريق غرداية )، التجارة، الحرف، البناء ( تشهد بريان وتيرة سريعة في التطور العمراني )

المصادر

بريان
واحات الجزائر

بريان


Kırgızistan-Türkiye Manas Üniversitesi, Türkiye ile Türk Cumhuriyetleri arasında eğitim ve kültür yönünden ilişkileri sağlamlaştırma amacı ile, 30 Eylül 1995 tarihinde İzmir'de imzalanan Türkiye Cumhuriyeti ile Kırgızistan hükûmetleri arasında Kırgızistan'ın başkenti Bişkek şehrinde Kırgızistan-Türkiye Manas Üniversitesi kurulmasına dair anlaşmanın her iki ülke yetkili makamlarınca onaylanmasına müteakip 1997-1998 öğretim yılında öğretime başlamıştır. Üniversite, Kırgızistan uyruklu öğrencileri kendi öğrenci seçme ve yerleştirme merkezince yaptığı sınavla, Türk öğrencileri Türkiye Cumhuriyeti Ölçme, Seçme ve Yerleştirme Merkezi'nce (ÖSYM) yapılan YGS ve LYS sınavları ile, diğer Türk ve akraba topluluklarına mensup öğrencileri ise yine ÖSYM'ce yapılan TCS (Türk Cumhuriyetleri Sınavı) ile almaktadır.

Üniversitede, ders kitaplarının temini de dahil olmak üzere, eğitim-öğretim ücretsizdir. İhtiyaç sahibi öğrencilere verilen Gereksinim Bursu yanında ayrıca Akademik Başarı Bursu ve istenildiği takdirde başvurulabilecek Yurtkur bursları da öğrencilere finansal güvence vermektedir. Öğretim Dili Türkiye Türkçesi ve Kırgız Türkçesidir. Ayrıca İngilizce ve Rusça da öğretilmektedir.

Öğrenciler; eğitim süresine göre
 5 yıl olan fakülte Veteriner Fakültesi yüksek lisans diploması,
 4 yıl olan fakülte ve yüksek okullardan
Bilgisayar Mühendisliği, Çevre Mühendisliği, İşletme, İktisat, Maliye, Türkoloji, Tarih, Mütercim (tercüman), Radyo-TV, Sinema, Gazetecilik, Halkla İlişkiler,Resim,Grafik lisans diploması,
 2 yıl olan meslek yüksek okulundan
Turizm ve Otel İşletmeciliği, Yiyecek ve İçecek İşletmeciliği ön lisans diploması alarak
mezun olurlar.

Akademik birimler

Fakülteler
 Edebiyat Fakültesi
 Fen Fakültesi
 İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi
İlahiyat Fakültesi
 İletişim Fakültesi
 Mühendislik Fakültesi
 Güzel Sanatlar Fakültesi [Körköm Önör Fakulteti]
 Veteriner Fakültesi [7]
 Ziraat Fakültesi

Yüksek okullar
 Modern Diller Yüksek Okulu
 Turizm ve Otelcilik Meslek Yüksek Okulu
 Beden ve Spor Yuksek Okulu
 Yabanci Diller Yuksek Okulu
 Konservatuvar

Enstitüler
 Sosyal Bilimler Enstitüsü
 Fen Bilimleri Enstitusu

Diğer birimler
 Türk Uygarlığı Araştırma Merkezi
 Uzaktan Eğitim Merkezi

Dış ilişkileri
Kafkasya Üniversiteler Birliği'nin üyesidir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Bişkek
Kırgızistan'daki üniversiteler
Türkiye'deki özel statülü devlet üniversiteleri
Kırgızistan'daki özel statülü devlet üniversiteleri
1995'te kurulan üniversiteler
Kafkasya Üniversiteler Birliği

Kırgızistan-Türkiye Manas Üniversitesi


Martin Heinrich Böhme (* 1676 vermutlich in Augsburg; † 21. Mai 1725 in Berlin) war ab 1713 preußischer Hofbaumeister in Berlin.

Leben und Ausbildung

Geburt und Ausbildung
Wahrscheinlich wurde Martin Heinrich Böhme 1676 in Augsburg geboren. Seine Laufbahn begann 1704, als er als Schüler Schlüters nach Potsdam und Freienwalde kam. 1713 ernannte König Friedrich Wilhelm I. Böhme zum Hofbaumeister, nachdem er unmittelbar nach dem Tod von König Friedrich I. (1713) seinen Vorgänger, Johann Friedrich Eosander von Göthe, entlassen hatte. Von 1713 bis 1716 leitete Böhme als königlicher Hofbaumeister in Berlin den Weiterbau am Berliner Schloss bis zur Vollendung des westlichen Teils vom Südflügel des neu entstandenen barocken Schlosses.

Werke

Schloss Schwedt

Von 1701 bis 1704 errichtete Böhme der Nordflügel des Schlosses in Schwedt. Es war zu diesem Zeitpunkt bereits eine typisch barocke, dreiflügelige Anlage, die sich an niederländischen Vorbildern orientierte. Im Zweiten Weltkrieg ausgebrannt, wurde es 1962 gesprengt.

Luisenkirche Berlin-Charlottenburg
Der Grundstein der Luisenkirche wurde 1712 gelegt. Böhme hatte die Pläne des Oberbaudirektors Philipp Gerlach vereinfacht, so dass die Kirche für 6100 Taler gebaut werden konnte. Die Einweihung nahm am 12. Juli 1716 Propst Michael Roloff von der Friedrichswerderschen Kirche zu Berlin vor. Der Bau mit einem gleichschenkligen Kreuz als Grundriss in Form eines griechischen Kreuzes hatte keinen Turm, sondern einen hölzernen Dachreiter am Schnittpunkt der beiden Walmdächer. Ein Umbau durch Karl Friedrich  Schinkel, seine Zerstörung und der Wiederaufbau in Schinkels Fassung lassen Böhmes Werk kaum noch erkennen.

Palais Creutz in Berlin
Für Ehrenreich Bogislaus von Creutz erbaute Martin Heinrich Böhme von 1713 bis 1715 das innovative Palais Creutz in der Klosterstraße. Nach schwerer Beschädigung Zweiten Weltkrieg wurde es 1949 abgerissen.

Berliner Dom

Friedrich Wilhelm I., der "Soldatenkönig", beauftragte Böhme 1717 mit der Erneuerung des alten Domes, der 1747 unter Friedrich II., dem "Alten Fritz", abgerissen wurde. Am Lustgarten wurde anschließend ein neuer Dom errichtet.

Petrikirche Berlin
Innenumbau der Petrikirche in Berlin ab 1717. Böhmes Arbeit ging infolge eines Blitzeinschlags, der den Bau verwüstete, noch vor der Fertigstellung unter.

Schloss Friedrichsfelde

Das Schloss Friedrichsfelde wurde 1695 für den kurbrandenburgischen Generalmarinedirektor Benjamin Raule erbaut und im Jahre 1717 dem Markgrafen Albrecht Friedrich von Brandenburg-Schwedt übereignet. Böhme vergrößerte es um je drei Achsen nach Osten und Westen auf seine heutige Breite und baute eine dreiflügelige barocke Treppe aus Eichenholz ein.

Palais Grumbkow
Als letzten Bau in Berlin errichtete Böhme 1724 das (1879 durch ein Postamt ersetzte) Palais Grumbkow in der Königstraße, heute Rathausstraße (ein Teil der Hauptseite wurde damals in den Bau einbezogen).

Literatur
 Eberhard Cyran: Das Schloss an der Spree. arni-Verlag Berlin 1976.

Architekt (Preußen)
Architekt (Berlin)
Architekt des Barock
Hofbaumeister (Preußen)
Geboren 1676
Gestorben 1725
Mann

Martin Heinrich Böhme


Takva, şu anlamlara geliyor olabilir;

 Takva, İslam dini terimi
 Takva (film), 2005 yapımı Türk filmi

Takva (anlam ayrımı)


Keidi Bare (n. 28 august 1997) este un fotbalist albanez care joacă pe postul de mijlocaș ofensiv pentru clubul spaniol Málaga CF.

Cariera pe echipe

Apolonia Fier
Născut la Fier, Bare și-a început cariera de tineret pentru Olimpic CF în ianuarie 2010 și după 2 sezoane și jumătate s-a mutat la clubul din orașul său natal Apolonia Fier. El a jucat mai întâi în cadrul grupelor de juniori, iar în sezonul 2013-2014 a jucat la echipa sub 19 ani, jucând 18 meciuri în care a marcat 4 goluri. A fost inclus pentru prima dată în lotul echipei mari la vârsta de 16 ani pentru meciul de cupă împotriva lui Tërbuni Pukë, în care nu a jucat. A debutat în fotbalul profesionist pe 9 noiembrie 2013 în victoria cu Pogradeci, intrând în a doua repriză. În decembrie 2013 a dat probe pentru Atlético Madrid.

Atlético Madrid
La 26 decembrie 2013, Bare a devenit jucătorul lui Atlético Madrid după ce a trecut de probele organizate în cadrul unui mini-turneu care a avut loc la Tbilisi, Georgia, în care a fost numit și cel mai bun mijlocaș al turneului.

A fost inclus pentru prima dată în lotul echipei mari de către antrenorul Diego Simeone în ianuarie 2014 pentru meciul din Copa del Rey împotriva lui Las Palmas, în care a debutat pentru echipa din Madrid intrând în ultimele minute ale meciului în locul lui Angel Correa. În timp ce a jucat pentru Atlético Madrid B, Bare a ajutat la promovarea echipei în Segunda División B după ce echipa sa a învins-o pe Gimnástica de Torrelavega în dublă manșă cu scorul de 3-0 la general, cu Bare marcând în retur.

Bare a fost inclus din nou în lotul primei echipe, după ce Atlético a primit interdicție la transferuri pentru un sezon. El a jucat primul meci în sezonul 2017-2018 pe 25 octombrie, jucând ca titular într-un meci încheiat la egalitate, scor 1-1 cu Elche în turul șaisprezecimilor Copei del Rey din sezonul 2017-2018.

Málaga
La 31 august 2018, Bare a fost transferat de Málaga CF și a fost trimis la echipa a doua din a treia divizie.

Cariera la națională

Albania U17
Bare a fost convocat pentru prima dată de selecționerul Džemal Mustedanagić la Echipa națională de fotbal a Albaniei sub 17 ani pentru runda de calificare la Campionatul European sub 17 ani al UEFA. El a jucat în toate cele trei meciuri din grupa A, în urma cărora Albania s-a calificat la turneul de elită.

El a făcut parte și din echipa care a participat la turneul de elită, în care Albania a fost plasată în Grupa 4. El a marcat primul său gol pentru reprezentativa sub-17 pe 26 martie 2014 în meciul cu Italia, care a fost pierdut de albanezi cu 1-2, și cu Bare purtând banderola de căpitan. Albania a fost eliminată după ce a pierdut celelalte două meciuri.

Albania U19
În noiembrie 2014, a fost adus la echipa sub 19 ani de către antrenorul Altin Lala pentru campania de calificare la Campionatul European sub 19 ani al UEFA din 2015. A jucat 90 de minute în primele două meciuri împotriva Danemarcei și Portugaliei, primind un cartonaș galben în ambele meciuri, lucru care i-a adus suspendarea, și astfel a lipsit din ultimul meci din grupe împotriva Țării Galilor. Albania a fost eliminată după ce a pierdut toate cele trei meciuri.

Albania U21
Bare a fost convocat la naționala Albaniei sub 21 de ani către selecționerul Redi Jupi pentru meciul de calificare la Campionatul European de juniori sub 20 de ani al UEFA din 2017 împotriva Ungariei la 13 octombrie 2015. El și-a făcut debutul la această categorie de vârstă la 12 noiembrie 2015 în meciul cu Portugalia, înlocuindu-l pe Rron Broja. El a mai jucat în alte 5 meciuri din grupă, Albania terminând pe locul 4 în Grupa 4.

Bare a continuat să facă parte din echipa de sub 21 de ani, fiind chemat în luna iunie pentru meciul amical împotriva Franței și pentru primul meci din calificările la Campionatul European sub 21 de ani împotriva Estoniei.

Echipa națională a Albaniei
Bare a primit o convocare din partea selecționerului Gianni De Biasi pentru amicalul împotriva Bosniei și Herțegovinei la 28 martie 2017. A debutat pentru naționala mare pe 26 martie 2018 într-o înfrângere scor 0-1 împotriva Norvegiei, după ce a intrat ca din postura de rezervă în a doua repriză în locul lui Kamer Qaka.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 21 ianuarie 2018

Referințe

Legături externe

Fotbaliști internaționali albanezi
Mijlocași
Fotbaliști albanezi
Sportivi albanezi în viață
Nașteri în 1997
Nașteri pe 28 august

Keidi Bare


Asediul Jadotville-ului a avut loc în septembrie 1961, în timpul intervenției Națiunilor Unite în conflictul din Katanga din , în Africa Centrală. Compania "A", Batalionul 35 (în serviciul ONU) al contingentului  al  a fost atacat de trupele  loiale prim-ministrului katanghez . Soldați irlandezi, modest înarmați, asediați în Jadotville (astăzi, Likasi), au rezistat împotriva atacurilor katangheze timp de șase zile, timp în care o forță de despresurare formată din trupe irlandeze și suedeze au încercat fără succes să ajungă la forța irlandeză.

Compania irlandeză, depășită numeric, a fost în cele din urmă forțată să se predea după ce și-a epuizat complet munițiile și proviziile, dar nu înainte de a provoca pierderi grele katanghezilor și mercenarilor lor. Ei au fost ținuti ca prizonieri de război timp de aproximativ o lună, dar nimeni nu și-a pierdut viața. Acesta a fost ultima ciocnire din cadrul misiunii de menținere a păcii cu  (ONUC) care a utilizat trupe irlandeze și suedeze în acțiuni ostile.

Context
Miercuri, 13 septembrie 1961, secretarul general al ONU, Dag Hammarskjöld, a dat forțelor Națiunilor Unite permisiunea de a lansa o ofensivă militară, cu numele de cod , împotriva unităților militare de mercenari care deserveau Statul Katanga, care se separase de  în iulie 1960. Conform mandatului lor, forțele Operațiunii Organizației Națiunilor Unite în Congo (ONUC) trebuia să rămână imparțiale în conflict. Dar conducerea politică katangheză a considerat că ONU și-a încălcat mandatul și că forțele sale au fost de partea adversarului ei, guvernul central congolez. Curând după începerea operațiunii Morthor, katanghezii au efectuat un contraatac asupra unei unități militare ONU izolate cu baza în orașul minier Jadotville, la aproximativ 100 de kilometri de principala bază ONU din Elizabethville. Un contingent de 155 de soldați irlandezi din trupele ONU, denumit "Compania A" în frunte cu  Pat Quinlan, a fost trimis în orașul minier, pentru a ajuta la protecția cetățenilor acestuia. Ministrul de externe al Belgiei făcuse apel la secretarul general al ONU, raportând că coloniștii belgieni și populația locală erau neprotejați, și se temeau pentru siguranța lor.

Dar, când trupele irlandeze au ajuns la Jadotville, acestea nu au fost bine primite de localnici, din cauza puternicului sentiment pro-katanghez și anti-ONU. Precedentele două companii ONUC de menținere a păcii — una suedeză și una irlandeză — fuseseră retrase din Jadotville în zilele dinaintea sosirii forței lui Quinlan. Nu este clar de ce katanghezii voiau să izoleze trupele ONU irlandeze, deși unii comentatori au sugerat că scopul ar fi fost acela de a-i lua pe irlandezi prizonieri pentru a-i folosi în negocierile cu ONU.

Lupta
Katanghezii au atacat mare parte din militarii irlandezi participau la o liturghie în aer liber. Așteptându-se să-i ia prin surprindere, primii atacatori au înaintat rapid, dar au fost văzuți de o santinelă. Un  al sergentului Billy Gata a alertat compania de amenințare (Gata a fost rănit în urma schimbului de focuri). A urmat o luptă de cinci zile.

O forță combinată de mercenari, coloniști belgieni și membri ai tribului local Luba i-au atacat pe irlandezi. Atacatorii aveau o forță de 3.000–5.000 de oameni, cea mai mare parte trupe de războinici Luba, dar și mulți mercenari belgieni, francezi și rhodesieni înarmați cu un amestec de armament ușor și greu. Ei au avut, de asemenea, sprijin aerian din partea unui avion de antrenament , dotat cu bombe și mitraliere sub aripi. În cea mai mare parte, soldații ONU irlandezi erau înarmați doar cu arme personale ușoare, un număr mic de mitraliere Vickers răcite cu apă și mortiere de 60mm. Irlandezii asediați au transmis comandamentului: "Vom rezista până când va fi tras ultimul glonț. Ne-ar prinde bine și ceva whiskey".

Katanghezii au atacat în valuri de circa 600, precedați de un bombardament de mortiere de 81mm și cu un de tun francez de 75 mm. Soldații irlandezi s-au apărat cu succes împotriva valurilor succesive de atacatori. Plutonul Irlandez de Sprijin a dezafectat cele mai multe dintre mortierele katangheze cu tir precis anti-baterie al unor mortiere de 60mm. După ce a rezistat la patru zile de atacuri repetate, irlandezii au început să tragă asupra pozițiilor identificate de mortiere și mitraliere katangheze cu mai multe ore de foc continuu și concentrat al propriilor lor mortiere și mitraliere.

Tirul irlandez s-au dovedit exact și eficient. Ofițerii mercenari au fost observați împușcând jandarmi băștinași pentru a opri fuga dezorganizată din liniile katangheze. Katanghezii i-au cerut lui Quinlan încetarea focului, după ce forțele lor au fost serios diminuate. La această dată, forța lor efectivă era redusă probabil la circa 2.000 de oameni. Quinlan a acceptat.

500 de soldați din trupele ONU irlandeze și suedeze cu sediul în Kamina și trupe Gurkha din armata indiană au făcut mai multe încercări de a-i despresura pe soldații irlandezi asediați. Forța mercenarilor, dintre care mulți veterani ai Războiului din Algeria, a respins aceste încercări. Ei fuseseră aduși de Moise Tshombe, premier Katangăi, al cărui guvern secesionist era susținut de Belgia.

Au avut loc o serie de lupte într-un punct strategic numit Podul Lufira. Pe acest pod trecea șoseaua Jadotville-Elizabethville peste Râul  Lufira. Forțele katangheze erau cantonate aici și au tras de la sol și din aer asupra coloanei de susținere, ucigând mai mulți soldați ONU indieni, rănind mai mulți irlandezi și în cele din urmă obligând coloana să se întoarcă de pe pod.

Compania "A", Batalionul 35 au avut cinci răniți în acțiune în timpul celor șase zile de asediu. Katanghezii, pe de altă parte, au suferit pierderi grele. Până la 300 au fost uciși, inclusiv 30 de mercenari, și un număr nedeterminat au fost răniți, cifrele variind de la 300 la 1.000. Quinlan nu avea însă posibilități de reaprovizionare și întăriri și, cu transportul distrus de avionul , spargerea asediului era practic imposibilă.

La un moment dat în conflict, a reușit o misiune de a aduce apă pe calea aerului, dar ca urmare a utilizării de containere contaminate (utilizate anterior pentru a stoca benzină) apa era, în mare măsură, de nebăut. Lui Quinlan îi lipsea orice direcție clară și orice comunicare din partea superiorilor săi, și katanghezii au început să încălce acordul de încetare a focului pentru a submina poziția Companiei "A". În cele din urmă, cum poziția sa era nesustenabilă, și în lipsa vreunui ordin sau a vreunei promisiuni de asistență, după ce a rămas fără muniție, hrană și apă, Quinlan a acceptat cea de-a doua ofertă de capitulare a katanghezilor. Irlandezii au fost ținuți  timp de aproximativ o lună, într-un efort de a obține termeni favorabili de  nefavorabili ONU. Katanghezii și aliații lor mercenari i-au eliberat în cele din urmă pe soldații irlandezi în schimbul unor deținuți din custodia guvernul congolez al lui . După ce au fost eliberați, soldații s-au întors la baza de la Elizabethville. Câteva săptămâni mai târziu, Compania "A" a fost din nou implicată activ în lupte, de această dată cu sprijinul trupelor ONU suedeze. În cele din urmă au fost întăriți cu trupe proaspete din Irlanda (fiind înlocuiți cu Batalionul 36). După săptămâni de luptă și după ce cele șase luni de misiune au trecut, Compania "A" a fost înlocuită din zona de luptă și s-a întors acasă în Irlanda în luna decembrie.

Urmări
În mass-media au apărut relatări inexacte privind moartea câtorva soldați irlandezi la momentul atacurilor. Unii analiști sugerează că pilotul belgian al avionului Fouga a confundat niște așternuturi rulate cu saci de cadavre în timp ce survola câmpul de luptă.

Până la începutul secolului al XXI-lea, statul irlandez nu a dat prea multă recunoaștere bătăliei de la Jadotville. Termenul de "Jadotville Jack" a fost aplicat uneori cu sens peiorativ Forțelor Irlandeze de Apărare. După incident, niciun soldat irlandez nu a primit vreo decorație pentru acțiunile sale de la Jadotville, deși Quinlan a recomandat mai mulți dintre soldații săi pentru  (MMG), cea mai mare distincție militară pentru curaj a Irlandei, pentru acțiunile lor în timpul luptei. În 2016, guvernul irlandez a acordat o mențiune prezidențială Companiei "A", prima din istoria statului.

Deși Compania "A", Batalionul 35 învinsese tactic o forță inamică mai mare la Jadotville, Forțele Irlandeze de Apărare nu au recunoscut fățiș lupta. Se poate să fi fost o percepută rușine a capitulării Companiei A, sau a erorilor politice și strategice demonstrate la nivelele superioare. Quinlan a avansat în cariera militară până la gradul de colonel, dar nu a mai servit în operațiuni externe. Ofițerii irlandezi care au luptat la Jadotville au găsit că este cel mai bine pentru cariera lor să nu mai vorbească de această luptă.

Veteranii asediului Jadotville-ului au fost nemulțumiți de faptul că Forțele de Apărare au refuzat să le recunoască lupta și că ea a ajuns să constituie o pată neagră pe reputația comandantului. Reputația lui Quinlan, care a murit în 1997, a fost restaurată public la nouă ani după moarte. Veteranii Companiei A îl considerau un ofițer excepțional, care a salvat viețile oamenilor săi, ordonându-le să sape tranșee, și care și-a condus cu succes compania împotriva unui inamic mult mai puternic. El a ajuns într-o situație imposibilă din cauza evidentelor deficiențe ale conducerii ONU. Împotriva tuturor șanselor, el a salvat viața tuturor oamenilor lui într-o bătălie la care nu se aștepta și pe care nu o plănuise.

John Gorman, un militar retras, care în timpul luptei fusese un soldat de 17 ani, a militat pentru recunoașterea bătăliei de la Jadotville. În 2004, ministrul irlandez al apărării  a acceptat să organizeze o revizuire completă a luptei. O anchetă a Forțelor de Apărare i-a absolvit pe Quinlan și pe Compania A de orice acuzație de rea conduită militară. O piatră comemorativă pentru soldații Companiei A a fost ridicată pe terenul de  din  în 2005. Un portretul al comandatului Quinlan a fost instalat în Sala Congo a Școlii Forțelor Irlandeze de Apărare ONU.

În cultura populară
Povestea lui , The Siege at Jadotville: The Irish Army's Forgotten Battle (în traducere, Asediul Jadotville-ului: lupta uitată a Armatei Irlandeze; 2005), a fost adaptată în filmul  (2016). Din distribuție fac parte Jamie Dornan și , iar filmul a avut o premieră bine primită la Festivalul de Film de la Galway 2016. Lansarea cinematografică limitată a avut loc în septembrie 2016, și a fost difuzat la nivel mondial pe Netflix, din 7 octombrie 2016.

Referințe

Lectură suplimentară

 Erik Kennes, Miles Larmer, The Katangese Gendarmes and War in Central Africa: Fighting Their Way Home, Indiana University Press, 2016

Jadotville, asediu

Asediul Jadotville-ului


33994 Regidufour este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
33994 Regidufour este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Needville de Observatorul din Needville. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,29 ua, o excentricitate de 0,04 și o înclinație de 4,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 33001-34000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

33994 Regidufour


بن غيلوف هي إحدى قرى الجنوب التونسي وتتبع إداريا معتمدية الحامة من ولاية قابس. تبعد عن مدينة الحامة بحوالي 20 كلم غربا. وتعد قرية فلاحية، من أهم منتوجاتها الفلاحية التمور والرمان والطماطم بالنسبة للفلاحة الجيوحرارية وتملك بنغيلوف كمثلها من مناطق المنطقة مائدة مائية عميقة من المياه الحارة، ويوجد بقربها ميدان كبير للمناورات العسكرية وهو ممتد على مسافة طويلة على مستوى الطريق الوطنية رقم 16 التي تربط بين الحامة وقبلي.

قرى ولاية قابس

بن غيلوف


Tiziano Tononi (* 18. November 1956 in Mailand) ist ein italienischer Jazz-Schlagzeuger und Komponist.

Leben und Wirken
Tononi erlernte zunächst als Autodidakt Schlagzeug und spielte Rockmusik, bevor er sich dem Avantgarde Jazz annäherte. Nachdem er 1978 Andrew Cyrille begegnete, studierte er bei diesem in New York City Schlagzeug und Perkussion u. a. bevor er in seiner Geburtsstadt in der Civica Scuola di Musica von David Searcy unterrichtet wurde. Mit dem Orchester der Scala war er an Aufführungen klassischer Musik (etwa von Luigi Nono) beteiligt. 1981 nahm er in New York Unterricht bei Bob Moses. Tononi ist seit Beginn der 1980er Jahre langjähriges Mitglied der Formation Nexus um Daniele Cavallanti, mit dem Aufnahmen entstanden, bei denen Gastmusiker wie Glenn Ferris, Herb Robertson und Dewey Redman mitwirkten; die beiden bildeten auch das Free-Jazz-Duo Udu Calls. Mit Searcy und Jonathan Scully spielte er 1985 im Perkussions-Trio Moon on the Water, das teilweise um Stewart Copeland erweitert wurde und drei Alben aufnahm. Mit Cavallanti und Angiolo Tarocchi begründete er 1989 das Jazz Chromatic Ensemble. Außerdem arbeitet er mit eigenen Formationen, wie der Society of Freely Syncopated Organic Pulses, der Cavallanti, Lauro Rossi, Renato Geremia und Guido Mazzon angehören. 2000 erschien bei Splasc(h) die Roland Kirk gewidmete 3-CD-Edition We Did It, We Did It!. Tononi ist Gründungsmitglied des Italian Instabile Orchestra zu dessen Repertoire er Kompositionen beisteuerte.

Diskographische Hinweise
 They Cannot Know (Soul Note, 1986) mit Dino Betti van der Noot
 Ketchup (Sensible, 1995) mit Giovanni Maier
 Awake Nu: A Tribute to Don Cherry (1996)
 Infinity Train (Musica Jazz, 1997), mit Umberto Petrin, Renato Geremia, Sandro Satta
 We Did It, We Did It! (Rahsaan & The None) (Splasc(H), 2000), mit Achille Succi, Gianluigi Trovesi, Herb Robertson
 Geometrics: Filmworks #1 (Splasc(H), 2002)
 Peace Warriors: Ornette Coleman Revisited, Vol. 1 (Black Saint, 2007)
 Rings of Fire (Long Song Artist, 2009), mit Daniele Cavallanti
 Vertical Invaders (Black Saint, 2010) mit William Parker, Emanuele Parrini

Weblinks

Jazz-Schlagzeuger
Komponist (Jazz)
Musiker (Italien)
Italiener
Geboren 1956
Mann

Tiziano Tononi


مجلس الوحدة الاقتصادية العربية، منظمة اقتصادية عربية تأسست في يونيو 1957 بقرار من المجلس الاقتصادي العربي التابع الجامعة العربية. عقد اجتماعها الأول عام 1964.

أجهزة المنظمة
-مجلس الوحدة الاقتصادية العربية
-الأمانة العامة.
-لجنة نواب الممثلين الدائمين كلجنة تحضيرية.
-لجنة نواب الممثلين الدائمين كلجنة متابعة.
-اللجان الدائمة.
-اللجان الفنية.

الدول الأعضاء

-جمهورية السودان.
-الجمهورية الصومال الديمقراطية.
-الجمهورية العربية السورية (تم تجميد العضوية)عودة سوريا في 2022
-جمهورية العراق.
-دولة فلسطين.
-ليبيا(انسحبت من المجلس) وتم عودة ليبيا في سنة 2022
-جمهورية مصر العربية.
-الجمهورية الإسلامية الموريتانية.
-المملكة الأردنية الهاشمية.
-الجمهورية اليمنية
- جمهورية القمر المتحدة
- الجمهورية العربية السورية

الاهداف الرئيسية
تقوم بين دول الجامعة العربية وحدة اقتصادية كاملة تضمن بصورة خاصة لتلك الدول ولرعاياها على قدم المساواة:

 حرية انتقال الأشخاص ورؤوس الأموال.
 حرية تبادل البضائع والمنتجات الوطنية والأجنبية.
 حرية الإقامة والعمل والاستخدام وممارسة النشاط الاقتصادي.
 حرية النقل والترانزيت واستعمال النقل والموانئ والمطارات المدنية.
 حقوق التملك والإيصاء والإرث.

وللوصول إلى تحقيق الوحدة المبينة في المادة السابقة تعمل الأطراف المتعاقدة على الآتي:
1*جعل بلادها منطقة جمركية واحدة تخضع لإدارة موحدة وتوحيد للتعرفة والتشريع والأنظمة الجمركية المطبقة في كل منها.

 توحيد سياسة الاستيراد والتصدير والأنظمة المتعلقة بها.
 توحيد أنظمة النقل والترانزيت.
 عقد الاتفاقات التجارية واتفاقات المدفوعات مع البلدان الأخرى بصورة مشتركة.
 تنسيق السياحة المتعلقة بالزراعة والصناعة الداخلية وتوحيد التشريع الاقتصادي بشكل يكفل لمن يعمل من رعايا البلاد المتعاقدة في الزراعة والصناعة والمهن شروطاً متكافئة.
 تنسيق تشريع العمل والضمان الاجتماعي.
 تنسيق تشريع الضرائب والرسوم الحكومية والبلدية وسائر الضرائب والرسوم الأخرى المتعلقة بالزراعة والصناعة والتجارة والعقارات وتوظيف رؤوس الأموال بما يكفل مبدأ تكافؤ الفرص.
 تلافي ازدواج الضرائب والرسوم على المكلفين من رعايا الدول المتعاقدة.
 تنسيق السياسات النقدية والمالية والأنظمة المتعلقة بها في بلدان الأطراف المتعاقدة تمهيداً لتوحيد النقد بها.
 توحيد أساليب التصنيف والتبويب الإحصائية.
 اتخاذ أية إجراءات أخرى تلزم لتحقيق الأهداف في المادتين الأولى والثانية وعلى أنه يمكن التجاوز عند مبدأ التوحيد في حالات وأقطار خاصة بموافقة مجلس الوحدة الاقتصادية العربية المنصوص عليه في المادة الثالثة من هذه الاتفاقية.

إنجازات المجلس
 الاتحادات العربية نوعية المتخصصة
 السوق العربية المشتركة
 الشركات العربية المشتركة
 الاتفاقيات العربية الجماعية
 الإحصاء والتوثيق

الأمانة العامة
الأمين العام الحالى لمجلس الوحدة الأقتصادية العربية - السفير محمدي احمد الني

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

معاهدات دخلت حيز التنفيذ في 1964
اقتصاد جامعة الدول العربية
الاقتصاد في 1964
جامعة الدول العربية
كتل تجارية
معاهدات أبرمت في 1957
منظمات أسست في 1957
منظمات أسست في 1964
منظمات جامعة الدول العربية
منظمات دولية اقتصادية
منظمات دولية في الشرق الأوسط
منظمات عربية
وحدة عربية

مجلس الوحدة الاقتصادية العربية


Knud Sørensen mellem land og by er en dansk portrætfilm fra 1999 instrueret af Poul Larsen.

Handling
Knud Sørensen har som landmåler forholdt sig helt stofligt til det danske land og den danske jord. Som forfatter har han overført denne stoflighed til sin litteratur både i formsproget og i indholdet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 1999

Knud Sørensen mellem land og by


Glischrocaryon, biljni rod iz porodice zrnuljačevki (Haloragaceae), dio reda kamenikolike. Postoji 11 priznatih vrsta, i sve su australski endemi. Trajnice su, uspravne, često listopadne. Listovi naizmjenični.

Vrste ovog roda su uspravne trajnice, često listopadne. Listovi su naizmjenični, bez palistića (stipula).

Vrste
 Glischrocaryon angustifolium (Nees) M.L.Moody & Les
 Glischrocaryon aureum (Lindl.) Orchard
 Glischrocaryon baeuerlenii (F.Muell.) Christenh. & Byng
 Glischrocaryon behrii (Schltdl.) Orchard
 Glischrocaryon flavescens (J.Drumm. ex Hook.) Orchard
 Glischrocaryon gibsonii (Peter G.Wilson & M.L.Moody) Christenh. & Byng
 Glischrocaryon glandulosum (Orchard) Christenh. & Byng
 Glischrocaryon lucasii (Maiden & Betche) Christenh. & Byng
 Glischrocaryon monospermum (F.Muell.) Christenh. & Byng
 Glischrocaryon racemosum (Labill.) Christenh. & Byng
 Glischrocaryon roei Endl.

Izvori

Zrnuljačevke

Glischrocaryon


ස්ට්‍රෝංමෑන් ක්‍රීඩාව (ඉංග්‍රීසි:Strongman) යනු බටහිර ලෝකයේ රටවල් අතර ප්‍රචලිත කාය ශක්තිය මනිනු ලබන ඉතා අසීරු ක්‍රීඩාවකි. 'ලොව ශක්තිමත්ම මිනිසා', 'ලොව අසහායම ශක්තිමත්ම මිනිසා' සහ 'ආර්නල්ඩ් ස්ට්‍රෝංමෑන් ක්ලැසික්' යන තරඟ තුන මේ අතුරින් ප්‍රධාන තැනක් ගනී. වර්ෂ 1977දී ඇරඹි ස්ට්‍රෝංමෑන් ක්‍රීඩාව මේ වනවිට රටවල් 50ක පමණ ප්‍රචලිතව ඇත. ක්‍රීඩකයන් කාය වර්ධනය සහ දැඩි පුහුණුවීම් තුලින් මෙම ක්‍රීඩාවට අවැසි ශාරීරික යෝග්‍යතාව සකසාගනී. දිනකට විශාල ආහාර ප්‍රමාණයක්ද මෙම ක්‍රීඩකයන් පරිභෝජනය කරනු ලබයි.

ස්ට්‍රෝංමෑන් ක්‍රීඩාව අංග කිහිපයකින් සමන්විත් වෙයි. ඉන් සමහරක්: සවි එසවීම (ඩෙඩ්ලිෆ්ට්, ස්කොට්, බෙන්ච් ප්‍රෙස්), විශාල ලී කඳන් හෝ ඇක්සලයක් එසවීම, දැවැන්ත කලුගල් එසවීම සහ රැගෙනයාම, යකඩ නැමීම, අතෙහි ග්‍රහණ බලය ආශිත එසවීම්, බීර කෙග් හෝ වැලි-පැස විසිකිරීම, අතිශය බර වාහන ඇදගෙන යාම යනාදිය වේ.

ලොව විශිෂ්ඨතම ස්ට්‍රෝංමෑන් ක්‍රීඩකයින් පහතින් දක්වා ඇත. ඔවුන් පිට පිට ලෝක ශූරතා රැසක් ජයග්‍රහණය කරඇති අතර, නොයෙකුත් ලෝක වාර්තාද පිහිටුවා ඇත.

  හැෆ්තෝර් ජූලියස් බියෝර්ංසන් (අයිස්ලන්තය)
  සිඩෲනස් සැවීකස් (ලිතුවේනියාව)
  මැරියස් පුඩ්සනොව්ස්කි (පෝලන්තය)
  බ්‍රයන් ෂෝ (ඇමෙරිකා එක්සත් ජනපදය)
  බිල් කැස්මයර් (ඇමෙරිකා එක්සත් ජනපදය)
  ජෝන් පෝල් සිග්මාසන් (අයිස්ලන්තය)
  මැග්නස් වර් මැග්නුසන් (අයිස්ලන්තය)
  මැග්නස් සැමුවෙල්සන් (ස්වීඩනය)
  ස්වෙන්ඩ් කාර්ල්සන් (නෝර්වේ)
  යූකෝ අහෝලා (ෆින්ලන්තය)
  ජෙෆ් කේප්ස් (මහා බ්‍රිතාන්‍යය)
  මාර්ටීන්ස් ලීසීස් (ලැට්වියාව)

මූලාශ්‍ර

 ස්ට්‍රෝංමෑන්.ඕර්ග් - මූලිකාංග https://strongman.org/events/
 මිහිමත පහළවූ ශක්තිමත්ම මිනිසුන් පස්දෙනා https://www.sportskeeda.com/health-and-fitness/news-top-five-strongest-men-history
 ලොව ශක්තිමත්ම මිනිසා "Top 10: Greatest Worlds Strongest Man". ලෝරනස් ශහේලි. 15 September 2019.

ක්‍රීඩා

ස්ට්‍රෝංමෑන් ක්‍රීඩාව


Víctor Manuel Gerena (born June 24, 1958) is an American fugitive wanted by the Federal Bureau of Investigation for the September 1983 White Eagle armed robbery, as a Wells Fargo employee and a member of the Boricua Popular Army, of a Wells Fargo armored car facility. The $7 million in cash (roughly about $18 million as of May 2021) was the largest cash robbery in U.S. history at that time.

On May 14, 1984, Gerena became the 386th fugitive to be placed on the FBI's Top Ten Most Wanted Fugitives list. He remains at large, and on April 11, 2010, became the fugitive to have spent the most time on the list, surpassing Donald Eugene Webb, who was removed from the list on March 31, 2007, after 25 years, 10 months, and 27 days. There were no leads for many years and Webb was presumed dead. Gerena was removed from the list on December 15, 2016, after 32 years. Gerena is believed to be living in Cuba.

Bank heist
According to law enforcement authorities, on September 12, 1983, Gerena dropped off his girlfriend at Hartford City Hall, where she was to get a marriage license for the couple. He then went to work and spent the rest of the day with co-workers James McKeon and Timothy Girard. At some point, Gerena removed McKeon's gun, handcuffed and tied up his two co-workers, and injected them with aspirin and water in order to further disable them (Gerena thought it would make them sleepy), which did not work. He put $7,000,000 in the trunk of a car, then left with the money.

Fugitive
According to published reports, Gerena was transported to Mexico, where he boarded a Cubana de Aviación jet at Mexico City International Airport in Mexico City, arriving at José Martí International Airport in Havana. Years later, a cousin of Gerena accompanied journalist Edmund Mahoney to Cuba in an attempt to locate Gerena, but they did not succeed. Mahoney published a story in 2001 titled "Chasing Gerena". The FBI is offering a reward of up to $1,000,000 for information leading to Gerena's capture.

See also
List of fugitives from justice who disappeared

References

External links

1958 births
American emigrants to Cuba
American people of Puerto Rican descent
Boricua Popular Army members
Criminals from New York City
FBI Ten Most Wanted Fugitives
Fugitives wanted by the United States
Fugitives wanted on robbery charges
Living people
People from West Hartford, Connecticut
Security guards

Víctor Manuel Gerena


Bernoullijeva nejednakost je nejednakost nazvana po Jacobu Bernoulliju koja služi za aproksimaciju potenciranja 1 + x. Također, ova se nejednakost često koristi za dokazivanje drugih nejednakosti u realnoj analizi.

Ona glasi ovako: za svaki prirodni broj  i svaki realni broj  vrijedi
 Jednakost vrijedi samo kada je  ili  Uočimo da za paran broj  nejednakost ima rješenja za svaki realni

Jacob Bernoulli ju je prvi objavio u svojem djelu "Positiones Arithmeticae de Seriebus Infinitis" (Basel, 1689.).

Dokazi

Dokaz matematičkom indukcijom
Nejednakost se najčešće dokazuje metodom matematičke indukcije pa ćemo ga ovdje navesti.
Za  tvrdnja očito vrijedi.
Pretpostavimo da tvrdnja vrijedi za neki
Onda je prema pretpostavci  No, desna strana nejednakosti je jednaka  (jer je ) pa prema tome tvrdnja vrijedi i za  čime je ovaj teorem dokazan.

Dokaz binomnim teoremom
Nejednakost se za  također može dokazati jednostavno koristeći binomni poučak.
Dakle, iz binomnog poučka slijedi  što je jednako  Očito je  pa je konačno

Dokaz pomoću derivacije
Dokazujemo Bernoullijevu nejednakost elementarnim diferencijalnim računom.

Neka je  Očito je . Isto tako vrijedi  pa je funkcija  rastuća te je  što je i trebalo dokazati.

Izvori

Matematika

Bernoullijeva nejednakost


G-code er et programmeringssprog til numerisk styring.

G-code eller G code har flere betydninger:

 Video recorder scheduling code - et videooptager programmeringssystem
 Tha G-Code - et 1999 album af rapper Juvenile
 G-Code - en sang af Geto Boys i deres 2005 album The Foundation
 G Code - et 2008 album af den koreanske rapper Eun Ji Won
 en specifik instans af en Bell 206B Jet Ranger III helikopter
 Visse koder anvendt i non-uniform rational B-spline (NURBS) modellering.
 en kode anvendt i USA medical billing industri med reference om status af elektroniske recepter, til Medicare refunderingsformål.

G-code (flertydig)


Blue Blues Band, 1990'da  Batu Mutlugil (gitar), Yavuz Çetin (gitar) ve Zafer Şanlı (bas gitar) tarafından kurulmuş Türk blues grubu. Grubun ilk yılında davulda Cenap Oğuz yer alırken daha sonra Kerim Çaplı, bas gitar da ise Sunay Özgür (1992) Yavuz Çetin'in 2001'deki ölümüne kadar blues çalmıştır. Halihazırda faal olan Hayal Kahvesi (Beyoğlu) mekanının açıldığı 1991 yılında grup Batu Mutlugil, Yavuz Çetin, Zafer Şanlı, Kerim Çaplı′lı kadrosu ile sahne almıştır. Sonra ise Batu Mutlugil'in barı Mojo'da, kalan 7 yıl ise İstanbul, Ankara, Eskişehir gibi pek çok yerlerde sahneye çıkmıstır.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Duman (grup)

Blues müzik grupları
Anadolu blues
Türk müzik grupları

Blue Blues Band


El Longxi International Hotel es un rascacielos tardomodernista-futurista situado en Wuxi, China. La construcción de la torre comenzó en 2007 y finalizó en 2011. El edificio se eleva 328 m (1 076 pies) con 72 plantas. El rascacielos incluye una esfera de cristal que corona el edificio. La ceremonia de apertura del Longxi International Hotel tuvo lugar el 12 de octubre de 2011.

Véase también
 Anexo:Rascacielos en China
 Anexo:Rascacielos más altos

Referencias

Arquitectura de China de 2011
Rascacielos de Wuxi
Rascacielos de China de los años 2010
Rascacielos de China entre 300 y 349 metros
Rascacielos hoteles de China

Longxi International Hotel


Amphoe Ta Phraya () est un amphoe de la province de Sa Kaeo.

Histoire

Géographie

Démographie

Points d'intérêt

Références

Liens externes

Ta Phraya

Amphoe Ta Phraya


Belle Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Belle Township (Nebraska)
 Belle Township (Oklahoma)
 Belle Township (South Dakota)

Siehe auch:
 La Belle Township
 Bell Township

Belle Township


André Roberto Soares da Silva, bekannt als Beto (* 25. Oktober 1981 in São Carlos), ist ein ehemaliger brasilianischer Fußballspieler.

Karriere
Beto begann mit dem Profifußball bei SC Ulbra. Anschließend spielte er bei Ferro Carril Oeste und Criciúma EC.

In der europäischen Sommertransferperiode 2007 wechselte er in die bulgarische Liga zu Litex Lowetsch. Nach einer halbjährigen Tätigkeit hier, wechselte er in die Türkei zu Gaziantepspor. Hier spielte er dreieinhalb Spielzeiten lang. Die Rückrunde der Saison 2010/11 verbrachte er bei Bucaspor.

Zur Saison 2011/12 löste er sein Vertrag mit Gaziantepspor nach gegenseitigem Einverständnis und wechselte innerhalb der Liga zum Aufsteiger Mersin İdman Yurdu. Er wurde hierher auf Wunsch des Trainers Nurullah Sağlam geholt, mit dem Beto bereits bei Gaziantepspor erfolgreich zusammenarbeitete. Am Ende der Saison 2011/12 wurde bekanntgegeben, dass der auslaufende Vertrag mit Mersin İY nicht verlängert wurde.

Beto begann ab Sommer 2012 seine Karriere in Aserbaidschan fortzusetzen und spielte für FK Xəzər Lənkəran. Bereits Anfang 2013 verließ er diesen Verein und wechselte in seine Heimat zum Camboriú FC. Nach Abschluss der Saison war Beto zunächst ohne Kontrakt. 2015 unterschrieb er beim EC Novo Hamburgo für die Austragung der Staatsmeisterschaft.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Ferro Carril Oeste)
Fußballspieler (Criciúma EC)
Fußballspieler (Gaziantepspor)
Fußballspieler (Bucaspor)
Fußballspieler (Mersin İdman Yurdu)
Fußballspieler (Litex Lowetsch)
Fußballspieler (FK Xəzər Lənkəran)
Brasilianer
Geboren 1981
Mann

Beto (Fußballspieler, 1981)


Hugh Bolton Jones, né le  à Baltimore et mort le  à New York, est un peintre paysagiste américain

Biographie
Hugh Bolton Jones naît le  à Baltimore. Il est le fils de Hugh B. et de Laura Eliza Jones. Hugh Bolton Jones a un frère cadet, Francis, né en 1857 et mort en 1932.

Hugh Bolton Jones commence sa formation artistique au  et devient ensuite l'élève de Horace Wolcott Robbins. En , Hugh Bolton et Francis partent en Europe. Il fait des croquis en Espagne, étudie en France et en Italie puis s'installe à New York en 1881.

Hugh Bolton Jones peint surtout des paysages de printemps et d'été. De 1873 à 1883, il expose des paysages à la Royal Academy et à Suffolk Street à Londres. Il est élu académicien en 1883 de l'Académie américaine des beaux-arts.

Sa mort survient le , à son domicile new-yorkais.

Œuvres
 Tangrier
 Return of the Cows
 Brittany (1878)
 October (1882)
 On Herring Run, Baltimore  (1884)

Références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Naissance en octobre 1848
Naissance à Baltimore
Décès en septembre 1927
Décès à New York
Décès à 78 ans
Peintre américain du XIXe siècle
Peintre américain du XXe siècle
Peintre paysagiste
Peintre orientaliste

Hugh Bolton Jones


Águia Branca () es un municipio brasileño del estado de Espírito Santo. Según el Censo del IBGE del año 2010, la población era de 9517 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Espírito Santo

Águia Branca


Fethiyespor, 1933 yılında Fethiye'de kurulmuş olan futbol kulübü. Lacivert-beyaz renklere sahip olan kulüp maçlarını 8.372 kişi kapasiteli Fethiye İlçe Stadyumu'nda oynamaktadır. 2022-23 sezonundan itibaren 2. Lig'de mücadele etmektedir.

Tarihçe

Fethiyespor, 23 Mart 1933 yılında Nevzat Yergüz başkanlığında 8 kişiden oluşan yönetim kurulu tarafından kuruldu. İlk yıllarda adı Ege Gençlerbirliği gibi isimlerce birkaç kez değişti ama kurulduğundan beri kulübün renkleri lacivert-beyaz üçüncü renk ise kırmızı'dır.

Akdeniz'in şimşekleri olarak anılan Fethiyespor, 1984 yılında ilk kez profesyonel lige çıktı ve bundan sonra bir daha hiç amatöre düşmedi, tarihinde ilk kez 1994-95 sezonunda büyük bir başarı kaydederek eski adıyla Türkiye 2. Futbol Ligine çıkan Fethiyespor şu anki başkanı İsmail Öztürk'ün de forma giydiği takımla 1995-96 sezonunda Türkiye 2. Futbol Ligine iyi başlamasına rağmen ikinci yarıda aldığı mağlubiyetler ve 4 sarı kartlı oyuncu oynattığından dolayı 3 puanı silinerek 1 puan farkla ligden düştü, 3. Ligde 2001-02 sezonunda çok kötü bir performans göstererek ligden düşme tehlikesi yaşayan şimşekler Fethiye Şehir Stadı'nda tıklım tıklım dolu bir stadda Körfez Belediyespor ile karşılaştı, 90 dakika boyunca direnen rakibi karşısında 90. dakikada bulduğu golle ligde kalmayı başardı.

2005-2006 sezonunda 2. Lige yükselmeyi başarmıştır. 2. Lige yükselmesinden sonraki en büyük başarısını 2011-12 sezonunda grubunu 5. tamamlayıp play-off maçlarına terfi ederek göstermiş; çeyrek finalde Turgutlusporu 1-0, yarı finalde Bozüyüksporu normal süresi 2-2 biten maçın penaltılarında 6-5 saf dışı bırakarak finale yükselme başarısı göstermiş, fakat grup maçlarında hiç yenemediği Adana Demirspor'a bir kez daha boyun eğip, sahadan 2-1'lik yenilgiyle ayrılarak 1. Lig biletini kaçırmıştır.

2012-13 sezonunda da play-offa kalıp, maçlarında, İnegölspor'u 0-1, Yeni Malatyaspor'u uzatmalar sonucunda 2-4 yenen Fethiyespor, finalde Hatayspor ile karşılaşmış, müsabakadan 2-1 galip ayrılarak 1. Lig'de yer almaya hak kazanmıştır.

2013-14 sezonunda ise 1. Lig'de mücadele etmiştir. 4 Aralık 2013 günü 2013-14 Türkiye Kupası 4. turunda Fenerbahçe Şükrü Saracoğlu Stadyumu'nda Fenerbahçe ile Türkiye Kupası maçına çıkan Fethiyespor, 76. dakikaya kadar mağlup olsa da, bitime 14 dakika kala 2 gol atmış ve rakibini Türkiye Kupası'ndan eleyerek büyük bir başarı sağlamıştır. Ancak 5. turda Eskişehirspor'a deplasmanda 3-0 mağlup olarak elenmiştir. Mart 2014'te defans oyuncusu Birol Parlak kariyerinde ilk kez A millî takıma çağrılarak takımını onurlandırmıştır. 2013-14 sezonunu 36 maçta 10 galibiyet 8 beraberlikle 38 puanla 16. sırada tamamlamıştır. Ligin son haftasında Gaziantep BB'yi deplasmanda 2-0 yenmesine rağmen Boluspor'un Denizlispor'u 1-0 yenmesiyle 1. Lig'e çıktığı yılda veda etmiştir.

5 sezon 2. Lig'de mücadele ettikten sonra 2018-2019 sezonunda ligde kalmak için son maçta Bandırmaspor'a karşı oynanan maçta 90. dakika golü bularak lige tutunacakken, 90+ da yediği golle maçı 2-1 kaybetti ve 3. lige düştü. 2019-2020 sezonundan 2021-2022 sezonuna kadar (3 sezon) 3. Lig'de mücadele ettikten sonra 3. Grup play-off finalinde İçel İdmanyurdu'nu normal süresi ve uzatmaları 0-0 biten maçta penaltılarda 5-4 mağlup ederek tekrar 2. Lig'e yükseldi.

Kadro

Lig mücadeleleri
 1. Lig: 2 sezon
1995-1996, 2013-2014

 2. Lig: 13 sezon
2006-2013, 2014-2019, 2022-

 3. Lig: 24 sezon
1984-1995, 1996-2006, 2019-2022

 Amatör Lig: 51 sezon
1933-1984

Başarılar
 2. Lig
Play Off Şampiyonluk (1) : 2012-2013
 3. Lig
Şampiyonluk (1) : 1994-1995
Play Off Şampiyonluk (1) : 2021-2022
İkincilik (1) : 2005-2006

Geçmiş Yılların Puan Durumu

Oyuncu istatistikleri

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkiye'deki futbol kulüpleri
1933'te kurulan futbol kulüpleri
Muğla'daki spor kulüpleri

Fethiye
1933'te Türkiye'de kurulan oluşumlar

Fethiyespor


Der Adolf-von-Elm-Hof ist ein charakteristischer Großwohnblock im Hamburger Stadtteil Barmbek-Nord. Die Ausführung erfolgte im Stil der Klinkerarchitektur der 1920er Jahre nach den Grundsätzen des Neuen Bauens. Er entstand 1926/27 nach Entwürfen des Architekten Friedrich Richard Ostermeyer. Die "Produktion" erwarb ihn 1930 aus einer Zwangsversteigerung und benannte ihn nach ihrem Gründer, dem Reichstagsabgeordneten und Genossenschaftler Adolph von Elm. Der Stadtteil war 1912 durch die U-Bahn-Ringlinie erschlossen, nach dem Ende des Ersten Weltkrieges wurden etliche große Mietwohnungsblöcke errichtet und damit verkehrsgünstig gelegener Wohnraum für die Arbeiterschaft geschaffen. Ostermeyer hatte im Jahr zuvor den etwas expressionistischeren Block am Bendixensweg errichtet.

Der dreieckige, fünf- bis sechsgeschossige Baukörper folgt dem dreieckig geschnittenen Grundstück zwischen der Fuhlsbüttler Straße, dem Mildestieg und der Dennerstraße. Die Nordecke des Komplexes ist gestaffelt mit zurückspringender Fassade ausgeführt. Die Fassadengestaltung ist mit Ausnahme des Erdgeschosses, das mit horizontalen Klinkerbändern abgesetzt ist, schlicht gehalten.

Im Eingangsbereich im Durchgang an der Fuhlsbüttler Straße finden sich zwei Reliefs mit Straßen- und Hafenszenen von Richard Kuöhl, die jeweils von Halbplastiken eingefasst sind. An der Ecke Dennerstraße/Mildestieg ist eine Keramikplastik von Kuöhl angebracht, die einen Arbeiter (auch als Schmied bezeichnet) mit Hammer zeigt, der sich die Ärmel aufkrempelt und von drei Reliefbändern mit Arbeitsszenen flankiert wird.

Die Hofseite ist mit ihren Loggien weniger massiv gestaltet als die Straßenfronten. Im Hofinneren steht ein kleiner Klinkerpavillon, der die gemeinschaftlich Waschküche der Wohnanlage beherbergte, jetzt allerdings anderweitig vermietet wurde.

Im Krieg wurde der Komplex erheblich beschädigt – zur Fuhlsbüttler Straße größtenteils in Trümmern, die anderen Teile ausgebrannt – und 1951 instand gesetzt.

Beim Bau des "Ring 2", der unmittelbar nördlich des Gebäudes die Fuhlsbüttler Straße überbrückt, wurde die ursprüngliche Pfeilerlaube der Nordecke abgerissen und der "Rattenfängerbrunnen" von Richard Kuöhl entfernt. Der Brunnen wurde zunächst im Hof des Gustav-Borgner-Hofes am Schwalbenplatz 66 neu aufgestellt und ist heute eingelagert.

Ein weiterer Adolf-von-Elm-Hof befindet sich im Stadtteil Eißendorf.

Quellen und Belege

Weblinks

Erbaut in den 1920er Jahren
Wohngebäude in Hamburg
Kulturdenkmal in Hamburg-Barmbek-Nord
Bauwerk im Bezirk Hamburg-Nord

Adolf-von-Elm-Hof (Barmbek-Nord)


Ostaci Sjeverozapadnog bastiona tvrđave Gripe u Splitu otkriveni su u rujnu 2019., tijekom provedbe zaštitnih arheoloških istraživanja. Ovaj je bastion izgrađen prema del Campovom projektu tijekom četvrte faze izgradnje utvrde između 1661. i 1663. godine, a srušen je radi obrambeno – taktičkih razloga prema nalogu de Spara krajem 1663. godine. Takva dvojbena odluka o rušenju naišla je na brojne kritike i primjedbe da je tvrđava sada jača prema gradu nego prema okolini. Naime, visina bastiona prema sjeverozapadu je bila izuzetno visoka, a dno bastiona nalazilo se na velikoj strmini te se teško moglo braniti od napada, stoga su opravdane kritike, a i odluka o rušenju. Arheološkim istraživanjima otkriveni su ostatci zapadnog i sjevernog zida bastiona. Unutrašnjost bastiona nije istražena.

Zaštita
Pod oznakom P-6170 zaveden je pod vrstom "arheologija", pravna statusa preventivna zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "kopnena arheološka zona/nalazište".

Izvori

Zaštićene kopnene arheološke zone i nalazišta u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Povijest Splita
Novovjekovni arheološki lokaliteti u Hrvatskoj

Arheološko nalazište sjeverozapadni bastion tvrđave Gripe


Vitarelli ist der Familienname folgender Personen:

 Joseph Vitarelli (* 1961), US-amerikanischer Komponist
 Zenobio Vitarelli (um 1780–nach 1817), italienischer Opernsänger (Bass)

Siehe auch:

 Viterelli

Vitarelli


ويليام «بيلي» بلتشر  ولد وتوفي (24 سبتمبر 1894- 5 يناير 1979) كان ممثلا، كوميديا، وممثل أصوات أمريكي. تعود أصوله إلى لانكاستر، بنسلفاينيا.

الحياة العملية
كان بلتشر قصيرا (5 أقدام وبوصتين، 1.57 مترا). ظهر في الأفلام ولاحقا في التلفزيون من فترة العشريات إلى السبعينات، له عدة ظهور في سلسلتي آور غانغ وذا ثري ستووجيس.

كان بلتشر معروفا كممثل أصوات لشخصيات على نقيض حجمه، إذ كان صوته عميقا جهوريا كشخص قوي. قدم أصوات عدة لدى ديزني (بلاك بيت، بيغ باد وولف في ثري ليتل بيغس)، إم جي إم (سبايك ذا بولدوغ في توم آند جيري)، ووارنر براذرز (عدة شخصيات من بينها بابا بير في بعض عروض الدببة الثلاثة، الذئب في ليتل ريد رايدينغ رابيت).

مراجع

وصلات خارجية

 بيلي بلتشر في موقع AllMovie.com

أعلام ديزني
مدفونون في مقبرة حديقة قرية ويستوود ميموريال
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو أفلام صامتة أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون إذاعيون أمريكيون
ممثلون من لانكستر (بنسيلفانيا)
ممثلون من ولاية بنسيلفانيا
مواليد 1894
مواليد في لانكستر (بنسيلفانيا)
وفيات 1979
وفيات في لوس أنجلوس

بيلي بلتشر


Divín este o comună slovacă, aflată în districtul Lučenec din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 2.075 de locuitori.

Istoric
Localitatea Divín este atestată documentar din 1329.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Divín


An Stipa gnezdilloi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni V.K. Pazij. An Stipa gnezdilloi in nahilalakip ha genus nga Stipa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stipa

Stipa gnezdilloi


180 er den anden EP af musikeren Lord Siva. Den udkom den 8. december 2014 via disco:wax og 3. øje. EP'en indeholder otte sange, sunget af Lord Siva og produceret af Carl Barsk. På EP'en medvirker ud over Lord Siva også Karl William som featuring artist på sangen "180".

Modtagelse

Anmeldelser

180 blev generelt modtaget godt af kritikerne.

Anmelderen for GAFFA, Maria Therese Seefeldt Stæhr, skriver blandt i sin anmeldelse, at "Denne gang er der mindre rapper og mere sanger [...]" i forhold til hans tidligere udgivelser og "Han er stadig et barn af natten, med sin mørke melankoli og inderlige tristesse i fortællinger om at være alene, forvirret, efterladt og desperat", hvor hun samtidig nævner nummeret "Tilbage" som en af EP'ens bedste, der "der gør ondt helt ind i hjertet – på den fede måde". Maria Therese Seefeldt Stæhr nævner, at Carl Barsk, produceren, og Lord Siva "er et godt makkerpar", der er "[...] gode til at fortælle historier sammen og har avanceret på flere måder siden sidst [EP'en 100, red.]", men "musikken og vokalen fortæller historierne langt bedre, end teksterne gør" og giver EP'en fire stjerner ud af seks mulige.

Soundvenues anmelder, Kristian Karl, skriver, at 180 er "et næsten brutalt åbent bekendelsesværk, der udstikker nye grænser for, hvor melankolsk, mørk og poetisk popmusik kan være" og at "Der er noget næsten Morrissey-agtigt over Lord Sivas skift mellem ligefremme beskrivelser af depression [...] og poetiseringen af den [...]". Han slutter sin anmeldelse af EP'en af med "Men frem for alt er '180' enestående, fordi den lukker angst og melankoli ind i popmusikken på en både følsom og frygtløs måde – det er et råb om hjælp forklædt som sirenesang" og giver EP'en fem stjerner ud af seks mulige.

Spor
Alle sange er sunget af Lord Siva, undtaget hvor andet er angivet.

Referencer

EP'er fra 2015
Lord Siva-album

180 (EP)


Örencik, Eskişehir ilinin Seyitgazi ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Örencik Köyü Seyitgazi ilçesinden göçen türkmenler tarafından kurulmuştur.Daha sonra rus harbinde göçen göçmenler tarafından manav yani yerli türkmen anlamına gelen sıfatı almışlardır.

Coğrafya
Eskişehir iline 49 km, Seyitgazi ilçesine 5 km uzaklıktadır.
İlçeye en yakın köylerden biridir.Sancar, Sarıcailyas ve Cevizli köyleri ile sınır komşularıdır.
Mahalleye yeni yapılan sulama sistemi ile mahallenin 700 dekar arazisi sulak alan olmuştur.Ayrıca 3 yeni derin kuyu daha kazilarak sulama alanları artırılacaktır
Mahallede köy halkının tabiriyle 'AŞAĞI PINAR adlı çeşme bulunur.Bu çeşmenin suyu yazın soğuk kışın ise çok sıcak akar.Bu çeşme dışında mahallenin koca ardıç tepesi denen tepenin hemen arkasında Ölten denen Hitit dönemine ait olduğu sanılan ve tarihçesi bilinmeyen yerleşim yeri bulunmaktadır.Bu yerleşim yerinin hemen karşı tarafındaki Çatalçam tepesinin yamacında Solta mezarlığı denilen bölge bulunur.Bu bölgenin o döneme ait okumuş eğitimli anlamına gelen Soltaların kendi halkı tarafından infaz edildiği ve oraya gömüldüğü köy halkı tarafından söylenir.Örencik mahallesi bunlar gibi nice buluntular arasana kurulu nezih bir mahalledir.Kurtuluş savaşında da türk ordusuna büyük katkıları bulunan köy halkı mahallenin hemen arkasına mevzilenmiş yunan askerini orduyla birlikte göğüs göğüse carpışarak karayokuş mevkiinden söküp atmışlardır.Örencik mahallesi her şeyiyle cok güzel bir mahalledir

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Seyitgazi'nin mahalleleri

Örencik, Seyitgazi


Momona Kasahara (笠原桃奈; ) este o cântăreață japoneză, singura membră a celei de-a cincea generație a trupei de fete Angerme, începând din 2016.

La 1 aprilie 2015, Kasahara s-a alăturat trupei Hello! Pro Kenshuusei. A debutat oficial la Hello! Pro Kenshuusei Happyoukai 2015 ~Haru no Koukai Jitsuryoku Shindan Test~ la 4 mai 2015 alături de Mizuho Ono, Rion Nakano, Nanami Yanagawa ,Kokoro Maeda, Mao Akiyama, Mizuki Kanatsu și Honoka Okamoto. La 16 iulie 2016, în timpul deschiderii concertului de vară din Hello! Project, a fost anunțat că Kasahara s-a alăturat formatiei ANGERME în cea de-a 5-a generație a formației.

Discografie

Melodii
 Angerme
 Umaku Ienai / Ai no Tame Kyou Made Shinkashite Kita Ningen, Ai no Tame Subete Taikashite Kita Ningen/ Wasurete Agreu ()

Referințe

Nașteri pe 22 octombrie
Nașteri în 2003
Cântăreți japonezi
Oameni în viață

Momona Kasahara