Silver Arrows () is a nickname typically given to silver racing cars with a significant connection to a German car manufacturer. Although the term was coined in 1932, it came into popular usage regarding Germany's dominant Mercedes-Benz and Auto Union Grand Prix motor racing cars between 1934 and 1939. The name was later applied to the Mercedes-Benz Formula One and sports cars in 1954 and 1955, then to the Sauber Group C prototype racing sports cars that raced at Le Mans in the late 1980s as well as the McLaren-Mercedes Formula One cars of the late 1990s and 2000s, and is currently applied to the Mercedes-AMG Petronas F1 cars from 2010 to present.

For decades until the introduction of sponsorship liveries, each country had its traditional colour in automobile racing. German race cars for their Silver Arrows silver, Italian for their Rosso Corsa red, British ones are British racing green green, French Bleu de France blue, etc.

German cars like the Blitzen Benz were white, as were the three Mercedes that won the 1914 French Grand Prix 1–2–3. On the other hand, Mercedes won the Italian Targa Florio with cars painted red in 1922 (Giulio Masetti) and 1924 (Christian Werner), blending in with the local competitors. The big supercharged 200 hp Mercedes-Benz SSKL with which Rudolf Caracciola won the 1931 Mille Miglia was called the White Elephant.

Origin of the name
In 1958, Alfred Neubauer described the origin of the Silver Arrows as being accidental. In 1934 the international governing body of motor sport prescribed a maximum weight limit of  for Grand Prix racing cars, excluding tyres and fuel. Neubauer said that when in spring 1934, the Mercedes-Benz team placed its new Mercedes-Benz W25 on the scrutineering scales prior to the Eifelrennen at the Nürburgring, it allegedly recorded . Racing manager Alfred Neubauer and his driver Manfred von Brauchitsch, who both later published their memoirs, claimed that they had the idea of removing all the white lead-based paint from the bodywork. The story continues that the next day the shining silver aluminium beneath was exposed and scrutineering was passed. After the  car of Von Brauchitsch won the race, the nickname Silver Arrow was born, according to this version.

There is however, controversy and doubt regarding this story. It did not appear until 1958, and no reference to it has been found in contemporary sources. It has since been established that von Brauchitsch had raced a streamlined silver SSKL on the AVUS in 1932, which was called a Silver Arrow in live radio coverage. Also, in 1934, both Mercedes and Auto Union had entered the Avusrennen with silver cars. The next big event was the 1934 Eifelrennen, but as few cars complying to the new rules were ready, it was held for Formule Libre, so weight was still not a race-critical issue at that time. By the 1930s, modern stressed-skin aircraft fuselage construction was already using polished and unpainted aluminium panels for streamlining and to save weight. Neubauer's 1958 autobiography has been shown to include several embellished stories and dubious claims, including a fabricated hoax surrounding the 1933 Tripoli Grand Prix, where he falsely accused several drivers of "fixing" the race.

A historical connection to the Neubauer's story appeared in 2023 with the introduction of the Mercedes-AMG F1 W14 E Performance Formula One car. At the launch, held on 15 February 2023, the W14 was revealed to have a black livery, much like its predecessors, the Mercedes F1 W11 of 2020 and the W12 of 2021, but unlike those aforementioned cars, the black livery on the car is not being primarily used to promote diversity, but to save weight after the team admitted to struggling with excess weight with its 2022 car, the W13, which had a traditional silver-painted livery. The black colour was created by leaving most of the parts as unpainted raw carbon whilst some others (mainly the top of the nose and the engine cover) are painted with matte black paint.

Performance

By 1937, the supercharged engine of a Mercedes-Benz W125 attained an output of 646 hp (475 kW), a figure not greatly exceeded in Grand Prix Racing until the early 1980s, when turbo-charged engines were common in Formula One – although it was at least matched as early as the late 1940s by conventionally fuelled Grand Prix engines like the BRM V16, despite the rules restricting later engines to half the cylinder capacity.

The Silver Arrows of Mercedes and Auto Union cars reached speeds of well over  in 1937, and well over  during land speed record runs.

The superiority of these vehicles in international motor racing established the term "Silver Arrow" as a legend, for example by usually winning the first race in which they were entered. The names Rudolf Caracciola, Bernd Rosemeyer, Hermann Lang, and later Stirling Moss and Juan Manuel Fangio, will always be associated with the eras of these racing cars.

Mercedes-Benz recalled its great past in the 1970s with rally cars, and in the 1980s with the Sauber sportscars and DTM touring cars.  As well as the 2010 return to F1 racing of AMG-Petronas cars, dominant there since 2014.

Other car companies

Now a traditional colour for road-cars in reference to the Silver Arrows, most German car companies have a shade of silver in their catalogues conforming to Silberpfeil-Grau, or Silver Arrow Grey.

However, Audi and Mercedes-Benz are not the only German car companies who paint their cars in a silver colour. Porsche has also inherited the tradition of silver arrows. However, BMW still paints its cars in the traditional white colour.

At the 1999 Le Mans 24 Hours, a total of seven "Silver Arrows" were entered in the Le Mans Prototype class:
three Mercedes-Benz CLR
two British-built LM-GT1 Audi R8C
two Joest Racing LMP Audi R8R that scored third and fourth.

Formula One since the 1990s

Mercedes-Benz returned to Formula One Grand Prix racing in  as an engine manufacturer, initially partnering the Sauber team before switching to McLaren in 1995. After Marlboro's sponsorship of McLaren ended at the conclusion of 1996, the team began using a silver livery and thus the McLaren-Mercedes cars were often referred to as "Silver Arrows".

In , after purchasing the Brawn GP outfit and rebranding it as Mercedes GP Petronas F1 Team, Mercedes-Benz became a constructor again. Mercedes' cars have been nicknamed "Silver Arrows" by the press and by the team itself. The modern cars race with the majority of their bodies painted in a traditional silver shade, trimmed in Petronas green.

For the 2019 German Grand Prix at Hockenheim the cars raced in a special livery honouring the origins of their silver colour and to also celebrate the team's 200th start in F1. The cars were painted in such a way to pay homage to the story of the white paint being peeled away, exposing the shiny silver underneath.

For the  season, while originally going to use a silver livery as usual, Mercedes decided to switch to an all-black livery, following the growing worldwide support for the Black Lives Matter movement, and the postponement of the season. Hamilton prompted the livery change, saying he wanted the team to show its support for the cause through more than just social media posts, which led to the idea to adopt a new livery and launch a drive to improve diversity within the team. The team would continue to use a black livery going into , reverting to a silver livery in .

The  car, the Mercedes W14, sported a black livery once again, this time to save weight after struggling with excess weight on the W13.

References

Further reading

NB: For sources specifically about Auto Union Silver Arrows, see Auto Union racing cars. For sources specifically about Mercedes-Benz Silver Arrows, see Mercedes-Benz in motorsport.

 </ref>

External links
Grand Prix History , Die Silberpfeile
The Silver Arrows
The Silver Arrows 75th Anniversary, Carsguide Historical article

Mercedes-Benz racing cars
Formula One cars
Grand Prix cars
Nicknames in sports

Silver Arrows


La Galerie Montmartre est une galerie d'art contemporain fondée par Alex Doppia, ex-directeur du musée Dalí Paris, à Paris.

Positionnement
La Galerie Montmartre est située sur la place du Tertre, présentant une collection permanente d'artistes français et étrangers. Cette collection est rythmée par l'organisation d'expositions temporaires explorant des thèmes ou des techniques particulières.

Installations extérieures
En octobre 2020, à l'occasion de l'exposition Musée Imaginaire, la Galerie Montmartre a dévoilé la toute première œuvre monumentale de l'artiste de Patrick Rubinstein. Baptisé "À la folie", ce tableau de trois mètres de haut orne la façade de la galerie située place du Tertre.

Expositions
Ces expositions temporaires sont l'occasion de cartes blanches données à un ou plusieurs artistes qui reflètent des tendances de l'art contemporain. Les plus récentes sont :

 2018 : Exception, Patrick Rubinstein dévoile pour la première fois ses œuvres aux reflets dorés et argentés.
 2020 : Mona Lisa in Space, l'artiste Jisbar marque les esprits en envoyant une toile dans l'espace, à l'occasion des 500 ans de la mort de Léonard de Vinci.
 2020 : Musée Imaginaire, Patrick Rubinstein présente une collection en hommage aux personnages et chefs-d' œuvres qui ont marqué l'histoire du 20e siècle.
 2021 : Jisbar on Stage, L'artiste français Jisbar compose une série dédiée aux légendes de la musique. Au programme : toiles pop-rock, impression de vinyle et concert live.
 2021 : New Age of Classics, les artistes Léo Caillard et Giorgio Tentolini exposent leur vision de l'Antiquité et de l'archétype de la beauté
 2022 : Face à Face, les artistes Silvio Porzionato et Gil Bruvel dévoilent trente quatre nouvelles œuvres uniques et exclusives sur le thème du visage et de sa représentation. .
 2022 : Ecce Animot, performance de l'artiste Skima réalisant un dessin à la pierre noire

Références

Galerie d'art à Paris

Galerie Montmartre (galerie d'art)


El Casino de Zamora (denominado también Círculo de Zamora) es un edificio ubicado en la ciudad de Zamora obra del arquitecto español Miguel Mathet y Coloma que diseña el edificio en el año 1905 con estilo modernista. Su sociedad se rige mediante un reglamento que se remonta al año de 1867. Lugar de reunión de la mesocracia local a imitación del casino de Madrid (que construyó su actual sede y se inauguró el mismo año, es decir en 1910). En la actualidad parte de las dependencias del antiguo casino son ocupadas por un café bar en el que los zamoranos y zamoranas se siguen reuniendo siendo uno de los sitios más cotizados de la capital.

Historia
Las primeras reuniones del Casino datan del año 1850. Estaba formada por una docena de zamoranos que se reunían en una habitación de la casa de Francisco María Fernández. Tras tres años desde su fundación el número creciente de socios hizo que se reunieran en los altos del Café Español situado en la plaza Mayor. En el edificio que se denominaba por aquel entonces "Las Panaderas" (ocupado en la actualidad por el Ayuntamiento Nuevo). Tras unos años el casino ubicó su local en el Teatro Principal, lugar donde se escribe su primer reglamento que se remonta al año de 1867. En 1871 asienta su sede en un edificio de la calle de Santa Clara. Tras ello los socios deciden construir la sede actual, que se inaugura en 1910.

Véase también
 Casino de Madrid

Referencias

Arquitectura civil de Zamora
Arquitectura modernista en Zamora

Casino de Zamora


An Encyclia thienii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson. An Encyclia thienii in nahilalakip ha genus nga Encyclia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Encyclia

Encyclia thienii


Woodley es una serie cómica australiana que fue estrenada el 22 de febrero de 2012 por medio de la cadena ABC1 y terminó sus transmisiones el 11 de abril de 2012.

La serie fue creada y escrita por Frank Woodley y siguió la historia de Woodley un hombre propenso a lastimarse y padre de Ollie, que tiene la esperanza de recuperar a su exesposa Em, mientras su nuevo novio Greg se interpone en su camino.

Historia
La serie se centra en Frank Woodley, un hombre caótico, propenso a accidentes y padre de la pequeña Ollie de ocho años. Recientemente divorciado, debido a que su ahora exesposa Em ya no soportaba vivir en tanto caos, sin embargo Frank tiene la esperanza de que podrá ganársela de nuevo y sabe que haría cualquier cosa para tener a su familia unida. Sin embargo el nuevo novio de Em, Greg complicará las cosas para Frank.

Reparto
 Frank Woodley como Woodley.
 Justine Clarke como Em.
 Alexandra Cashmere como Ollie.
 Tom Long como Greg.
 Finegan Sampson como Damien.
 David Coussins como Hayman.

Episodios
Todos los episodios fueron dirigidos por Trent O'Donnell y escritos por Frank Woodley.

Premios y nominaciones

Producción
La serie fue producida por Bucket Tree en asociación con ABC TV y Film Victoria

Referencias

Enlaces externos

 Woodley Official Website

 Australian Television :: Woodley

Series de televisión de Australia
Programas de televisión de Australia
Programas de televisión iniciados en 2012
Programas de televisión de Australian Broadcasting Corporation

Woodley (series)


هنري نيكولون ديزابييه (Henry Nicollon des Abbayes) كان عالم نبات فرنسيًا، ولد في 15 يوليو 1898 بفييه (فرنسا) وتوفي في 21 مايو 1974 برين (فرنسا).

مراجع

أعضاء هيئة تدريس جامعة رين
علماء أشنيات
علماء فرنسيون
علماء نبات فرنسيون
علماء نباتات فرنسيون في القرن 20
مواليد 1898
وفيات 1974
وفيات في رين

هنري نيكولون ديزابييه


Rikke på Grønland, også kaldet Menneskenes land, er en dansk dokumentarserie fra 1980 i 3 afsnit instrueret af Annelise Alexandrovitsch og Lennart Steen Alexandrovitsch efter manuskript af Kirsten Holst.

Afsnit

Eksterne henvisninger

Noter

Danske film fra 1980

Børnefilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark
Film om Grønland

Rikke på Grønland


O Registro Nacional de Monumentos Históricos da Romênia () é o nome oficial na língua portuguesa da lista do governo da Romênia de locais de patrimônio nacional conhecidos como Monumente istorice. Na Romênia, esses incluem locais, edifícios, estruturas e objetos considerados dignos de preservação devido à importância de seu patrimônio cultural romeno. A lista foi criada em 2004 e contém lugares que foram designados como monumentos históricos. O Registro Nacional é mantido pelo Instituto Nacional Romeno de Monumentos Históricos, que é parte do Ministério da Cultura. O Registro Nacional contém 29.540 locais de patrimônio.

Preservação histórica


Aglaonemateae, tribus biljaka iz porodice kozlačevki, dio je potporodice Aroideae. Postoje dva zimzelena roda raširena po Aziji, od sjeveroistočne Indije preko Indokine do Nove Gvineje.

Rodovi
 Aglaodorum Schott
 Aglaonema Schott

Izvori

Aroideae

Aglaonemateae


Ambrosia pumila je biljka iz porodice glavočika (Asteraceae), jedna od četrdesetak vrsta ambrozije. Trajnica koja naraste do pola metra visine.

Rijetka je biljka na kalifornijskom poluotoku, Sonori i kalifornijskim okruzima San Diego i Riverside.

Izvori

Ambrozija
Flora Kalifornije
Flora sjeverozapadnog Meksika

Ambrosia pumila


NGC 139 este o galaxie spirală barată situată în constelația Peștii. A fost descoperită în 29 august 1864 de către Albert Marth.

Note

Vezi și
 NGC 138
 NGC 140

Legături externe
 NGC 139 pe WikiSky
 NGC 139 pe spider.seds.org
 NGC 139 pe SIMBAD

Galaxii spirale barate
Obiecte NGC
Constelația Peștii
Obiecte astronomice descoperite în 1864
Obiecte astronomice descoperite de Albert Marth

NGC 139


An Aponogeton undulatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Roxburgh. An Aponogeton undulatus in nahilalakip ha genus nga Aponogeton, ngan familia nga Aponogetonaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aponogeton

Aponogeton undulatus


Moon Knight je američka televizijska miniserija koju je razvio Jeremy Slater za Disney+ i temelji se na istoimenom liku Marvel Comicsa.

Miniserija je objavljena 30. ožujka 2022. godine, a sastoji se od šest epizoda, smještena u Marvel Cinematic Universe (MCU), u kontinuitetu s filmovima u franšizi.

Posvećena je Gaspardu Ullielu, članu glumačke ekipe koji je umro neposredno prije objavljivanja serije.

Glumačka postava
 Oscar Isaac kao Marc Spector / Moon Knight i Steven Grant / Mr. Knight: plaćenik sdisocijativnim poremećajem osobnosti (DID) koji postaje prenosioc za egipatskog boga mjeseca Khonshu (Marvel Comics)a. Svaki Spectorov identitet iz njegovog DID-a su različiti likovi, uključujući Stevena Granta, zaposlenika suvenirnice koji pati od zamračenja sjećanja na drugi život.
 Ethan Hawke kao Arthur Harrow: Vođa kulta koji ohrabruje Spectora da prigrli svoju unutarnju tamnu stranu.
 May Calamawy kao Layla El-Faouly, arheologinja i avanturistkinja, Spectorova supruga koja je svijesna da je on Moon Knight.
 F. Murray Abraham kao Khonshu, egipatski Bog mjeseca, izopćenik među bogovima zbog vođenja "rata jednog boga protiv uočenih nepravdi", zahtijevajući tako od njega da pronađe i koristi svoj avatar, Marca Spectora.
 Gaspard Ulliel kao Anton Mogart / Midnight Man, kolekcionara antikviteta.
 Ann Akinjirin kao Bobbi Kennedy, policajac i sljedbenik Harrowovog kulta.
 David Ganly kao Billy Fitzgerald, policajac i sljedbenik Harrowovog kulta.

Pregled serije

Produkcija

Razvoj
Od rujna 2018. godine, Marvel Studios razvijao je nekoliko ograničenih serija za Disney+ streaming servis, koji se usredotočio na sekundarne likove iz filmova Marvel Cinematic Universe koji nisu imali vlastite filmove. Glumci koji su igrali likove u filmovima morali su reprizirati svoje uloge za ograničenu seriju. Očekivalo se da će se serija sastojati od po 6-8 epizoda. Seriju bi producirao Marvel Studios, a ne Marvel Television, koja je producirala prethodne televizijske serije u MCU. Očekivalo se da predsjednik Marvel Studija Kevin Feige preuzima razvoj svake serije, usredotočujući se na kontinuitet priče s filmovima i glumaca koji će reprizirati svoje uloge iz filmova. Serija je službeno najavljena na sajmu D23 Expo 2019. U listopadu 2020. Mohamed Diab je proglašen režiserom. U siječnju 2021. u produkciju su dodani i redatelji Justin Benson i Aaron Moorhead. U veljači 2021., Feige je rekao da se neke Marvelove serije, uključujući Moon Knight i She-Hulk: Attorney at Law, razvijaju s potencijalom da se naprave dodatne sezone, za razliku od serija poput WandaVisiona (2021.), koje su razvijene kao ograničeni događaji koji umjesto toga vode u igrane filmove. Godinu dana kasnije, Isaac je nazvao Moon Knight ograničenom serijom, dok Diab nije bio siguran hoće li se serija nastaviti.

Scenarij
U siječnju 2020. pisanje scenarija serije povjereno je Beau DeMayu.

Promocija
Tijekom "Disney+ Day-a, 12. studenoga 2021. godine, prikazan je službeni teaser serije.

17. siječnja 2022. tijekom doigravanja NFL-a 2021./22. objavljen je trailer za seriju.

Izvori

Vanjske poveznice
  na marvel.com
  na disney.com

Američke serije
Marvel Cinematic Universe televizijske serije
Televizijske serije koje su počele 2022.
Televizijske serije koje su završile 2022.

Moon Knight (televizijska serija)


Elie Iuga (n. 1861, Negrilești – d. 2 februarie 1938, Arcalia) a fost un delegat al cercului electoral Beclean în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia.

Biografie
A urmat studiile teologice la Gherla, iar după finalizarea acestora a fost preot în Arcalia, jud. Bistrița-Năsăud, obținând și funcția de președinte al C.N.R.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1861
Decese în 1938
Preoți români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Elie Iuga


Italiensk tulipan (Tulipa clusiana) er en art i Lilje-familien. Den forekommer fra Iran til det nordlige Indien. Arten findes også forvildet i det sydlige Europa. Italiensk tulipan dyrkes i Danmark som prydblomst.

Sorter
Italiensk tulipan varierer noget i det vilde og nogle sorter har fået navne:
'Cynthia' (Tubergen 1959) - de ydre kronblade er røde med blegt grøngul kant, de indre er blegt grøngula med svagt rød base. Blomstens øje er purpur og støvdragere og støvfanget er svagt grønne.
'Lady Jane' (W. van Lierop & Zn. 1992) - har helt elfenbenshvide blomster med bred magentarosa midtstribe på de ydre kronblade. Støvdragere og støvfanget er citrongule.
'Peppermintstick' (W. van Lierop & Zn. 1998) - ligner 'Lady Jane' men har mørkt violet base og øje.
'Sheila' (W. van Lierop & Zn. 1992) - har guldliggule kronblade med bredt kardinalrødt bånd på ydersiden, bronzegul base og citrongule standere.
'Taco' (W. van Lierop & Zn. 1998) - de ydre kronblade er mørkerøde med smørgul kant og inderside, de indre er guldliggule. Standerne smørgule.
'Tinka' (W. van Lierop & Zn. 1994) - de ydre kronblade er kardinalrøde med guldliggul kant og inderside, de indre er guldliggule. Basen er kanariegul og standerne citrongule.
'Tubergen's Gem' (Tubergen 1969) - har røde ydre kronblad med svovlgul kant og inderside, de indre er svovlgule med kanariegul inderside og gule standere.

Synonymer

Tulipa aitchisonii A.D.Hall
Tulipa aitchisonii subsp. cashmiriana A.D.Hall
Tulipa aitchisonii var. clusianoides Wendelbo
Tulipa chitralensis A.D.Hall
Tulipa clusiana f. cashmeriana (A.D.Hall) Raamsd.
Tulipa clusiana f. clusianoides (Wendelbo) S.Dasgupta & Deb
Tulipa clusiana f. diniae Raamsd.
Tulipa clusiana f. fernandezii (Blatt.) S.Dasgupta & Deb
Tulipa clusiana f. porphyreochrysantha (Blatt.) S.Dasgupta & Deb
Tulipa clusiana var. chrysantha (A.D.Hall) Sealy
Tulipa clusiana var. rubroalba (Brot.) Nyman
Tulipa fernandezii Blatt.
Tulipa hafisii Bornm. & Gauba
Tulipa hispanica Willd. ex Schult. & Schult.f. in J.J.Roemer & J.A.Schultes
Tulipa porphyreochrysantha Blatt.
Tulipa rubroalba Brot.
Tulipa stellata var. chrysantha A.D.Hall

Referencer

Noter

Trykte kilder
Walters, S.M. (1986) The European Garden Flora, Vol. 1. Pteridophyta; Gymnospermae; Angiospermae — Alismataceae to Iridaceae.

Haveplanter
Løg- og knoldvækster

Tulipa clusiana


Kyokushin Kaikan (Japonca: 極真会館 Kyokushin Kaikan), Masutatsu Oyama tarafından 1964 yılında geliştirilen tam temaslı karate stili. Japonca'daki anlamı "nihai hakikat için toplum"dur.

Stilin Doğuşu

Kyokushin'in kurucusu Masutatsu Oyama Choi Yeong-Eui adıyla 1923 yılında güney Kore'de dünyaya geldi. Oyama Çin ve Kore'de Kempo stillerini çalışmıştı. 1938'de ailesiyle birlikte Japonya'ya göç etti ve burada Judo ve daha sonra Shotokan adını alacak olan Okinava Karatesi çalıştı. Japon toplumuna daha iyi uyum sağlamak amacıyla Masutatsu Oyama adını aldı. II.Dünya Savaşı'ndan sonra Goju Ryu karate stilini çalıştı. Bu dönemde karatesini geliştirmek için üç yıllığına dağlara çıktı. Daha sonra ABD'ye giderek profesyonel güreşçilerle gösteriler yaptı.

1953 yılında Oyama Dojo adıyla Tokyo'da kendi karate salonunu açtı ve savaş sanatları gösterileri için tüm dünyayı gezmeye başladı. En çok konuşulan gösterisi çıplak elleriyle boğaları öldürmesiydi. 1964 yılında stiline Kyokushin-Kai adını resmen verdi.

Teknik ve antrenman

Kyokushinkai'de eğitim üç ana başlık altında gerçekleştirilir.
 Teknik (Kihon)
 Form (Kata)
 Müsabaka (Kumite)

Kyokushin sistemi Shotokan ve Goju Ryu gibi geleneksel karate stilleri üzerine temellenmiştir ancak Boks ve Kick Boks gibi mücadele sporlarından pek çok unsuru müsabakalarına (kumite) katmıştır.

Kyokushin sisteminin ana özelliği tam temaslı oluşudur. Bu sebeple eğitmen ve öğrenciler tam temaslı bir dövüşe kendilerini hazırlamak için sert müsabakalara katılmaları gerekmektedir. Diğer karate formlarından farklı olarak Kyokushin herhangi bir eldiven veya koruyucu malzeme olmaksızın tam temaslı dövüşe büyük önem verir. Bu oldukça sert görünmesine karşın rakibin yüzüne vuruş yapılmasına izin verilmemesi ciddi zarar görülmesini önemli ölçüde engellemektedir. Diğer taraftan kafa ve yüze diz veya tekmelere izin verilmektedir.

Kyokusin stili Shotokan stilinin çizgisel yapısından çok Goju Ryu'nun dairesel stiline yakındır. Oyama, Shotokan'ı birkaç yıl çalışmış fakat ileri antrenmanlarını Goju Ryu'da yapmayı tercih etmiştir. Bu çalışmalar Kyokushin sistemine de yansımıştır. Önceleri Shotokan benzeri bir eğitim olmasına rağmen sonraları Goju Ryu ağırlığı sistemde kendini hissettirmiştir.

İlk dönemlerde Masutatsu Oyama, sistemin gerçekçiliği adına yüze yumruk vurulmasına izin vermekte ve koruyucu eldivenler de kullanılmamaktaydı. Ancak bu durum müsabıklarda ciddi sorunlara yol açtığından yüz ve boyuna el ve dirsek vuruşları yapılmasına izin verilmemeye başlandı. Ayrıca Kyokushin kai Karate dünyanın en sert ve disiplinli sporu olarak da bilinmektedir.

Ayrıca bakınız

 Kendini koruma
 Ashihara Karate
 Shōtōkan-ryū

Dış bağlantılar

 Kyokushin
 Kyokushin Turkiye

Klipler
 This is Kyokushinkai
 Kyokushinkai vs Kungfu
 Masutatsu Oyama Boğa ile dövüşürken

Japon dövüş sanatları

Kyokushin kaikan


Ivan III. (šved. Johan III.)  (dvorac Stegeborg kraj Söderköpinga, 21. prosinca 1537. – Stockholm, 27. studenog 1592.), švedski kralj od 1568. do 1592. godine iz dinastije Vasa. Naslijedio je na prijestolju polubrata Erika XIV. Bio je vrlo pobožan i pokušao je ostvariti pomirenje između luteranske i katoličke Crkve.

Rodio se u obitelji kralja Gustava I. Vase i njegove druge supruge Margarete Leijonhufvud. Godine 1556. otac ga je imenovao finskim knezom te je počeo voditi vlastitu politiku, neovisnu o švedskoj kruni, što ga je 1560. godine dovelo u sukob s bratom Erikom XIV. Nakon što se 1562. godine oženio poljskom princezom Katarinom Jagelović, brat ga je dao utamničiti.

Godine 1567. pušten je iz zatočeništva, nakon čega se udružio s bratom Karlom, svrgnuo Erika s prijestolja i preuzeo krunu za sebe. Dovršio je rat s Danskom potpisavši mirovni sporazum kojim se odrekao vlasti nad Estonijom.

Godine 1587. priskrbio je sinu Sigismundu poljsku krunu, a nakon očeve smrti naslijedio je i švedsko prijestolje.

Bilješka

Vanjske poveznice

 Ivan III. - Hrvatska enciklopedija
 Ivan III., švedski kralj - Britannica Online

|-

|-

Švedski monarsi
Dinastija Vasa

Ivan III. Vasa


منظومة العرض المرئي الموسّع الفائق  طريقة عرض مرئي على شاشة الحاسوب، تعتمد دقة شاشة ذات 1280×1024 عنصورة.

جدول مقارنة

مواصفات العرض المرئي

منظومة عرض مرئي موسع فائق


Ane og koen er en kortfilm instrueret af Saul Shapiro efter en novelle af Johannes V. Jensen af samme navn.
Det Danske Filmværksted var produktionsselskabet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1985

Film baseret på værker af danske forfattere
Kortfilm fra Danmark

Ane og koen


Daniel Chavarría, vollständiger Name Daniel Edmundo Chavarría Bastélica, (* 23. November 1933 in San José, Uruguay; † 6. April 2018 in Havanna) war ein uruguayisch-kubanischer Schriftsteller, Übersetzer und Dozent.

An der Universität von Havanna war Chavarría von 1975 bis 1986 Dozent für Latein, Griechisch und klassische Literatur. Zudem war er als literarischer Übersetzer für das Instituto Cubano del Libro tätig. Chavarría, der ab 1969 in Havanna lebte, hat unter anderem zahlreiche Romane, Geschichten sowie Drehbücher für Film und Fernsehen geschrieben. Zahlreiche seiner Bücher, bei denen er einen Schwerpunkt auf Krimis gelegt hat, unter denen sich aber auch historische Romane finden, wurden in eine Vielzahl weiterer Sprachen übersetzt und erschienen beispielsweise in Uruguay, Deutschland, den USA, Brasilien, Mexiko, Spanien, Italien, Frankreich, Griechenland und Russland als Neuauflagen.

Chavarría, Mitglied der Unión Nacional de Escritores y Artistas de Cuba (UNEAC), wurde vielfach für seine Arbeiten ausgezeichnet. Zu den ihm verliehenen Preisen gehörte mehrfach der vom kubanischen Innenministerium (Minint) vergebene Premio Aniversario de la Revolución, aber auch der Preis des Uruguayischen Bildungs- und Kulturministeriums oder der Premio Daniell Hammett. 2002 wurde er mit dem Edgar Allan Poe Award bedacht. Für sein Drehbuch für den Film Plaf, das in Zusammenarbeit mit Regisseur J.C.Tabío entstand, erhielt er 1988 den Premio Coral beim Festival del Nuevo Cine Latinoamericano und im Folgejahr den Gran Premio de Largometrajes beim New Yorker Latino-Festival. 2010 wurde er mit dem kubanischen Nationalpreis für Literatur ausgezeichnet.

Veröffentlichungen (Auszug)
 1977: Joy, Roman (deutsch: Operation "Joy", Neues Leben, Berlin 1984)
 1979: Complejo Camagüey, gemeinsam mit Justo E. Vasco
 1984: La sexta isla (deutsch: Die sechste Insel, Neues Leben, Berlin 1989)
 1984: Primero muerto, gemeinsam mit Justo E. Vasco
 1986: La frontera del deber, gemeinsam mit G. Rodríguez Rivera
 1991: Allá ellos (deutsch: Die Wunderdroge, Heyne, München 1996)
 1992: Contracandela, gemeinsam mit Justo E. Vasco
 1993: El ojo de Cibeles
 1995: Adiós muchachos, Roman (deutsch: Die Radfahrerin, Diana-Verlag, München 2000)
 1998: Aquel año en Madrid (deutsch: Jenes Jahr in Madrid, Edition Köln 2005)
 2000: El rojo en la pluma del loro (deutsch: Das Rot im Federkleid des Papageien, Edition Köln 2009)
 2004: Viudas de sangre
 2005: Príapos (deutsch: Viagra à la cubana, Edition Köln 2009)
 2006: Una pica en flandes
 2009: Y el mundo sigue andando (Memorias)

Auszeichnungen (Auszug)
 1977: Premio Aniversario de la Revolución des Innenministeriums von Kuba (Minint) für Joy
 Premio Capitán Eliseo Reyes des Minint für den besten Roman-Krimi des Jahrzehnts 1970 bis 1980 für Joy
 1982: Premio Aniversario de la Revolución für Complejo Camagüey
 1984: Kritikerpreis des kubanischen Kulturministeriums für La sexta isla
 1984: Premio Aniversario de la Revolución für Primero muerto
 1988: Premio Coral beim Festival del Nuevo Cine Latinoamericano für das Drehbuch zum Film Plaf
 1989: Gran Premio de Largometrajes beim New Yorker Latino-Festival für das Drehbuch zum Film Plaf
 1992: Premio Daniell Hammett der Asociación Internacional de Escritores Policiales in Guijón für den besten spanischsprachigen Krimi des Jahres mit Allá ellos
 1993: Planeta-Joaquín Moritz in der Sparte "unveröffentlichter Roman" für El ojo de Cibeles
 1994: Preis des Uruguayischen Bildungs- und Kulturministeriums (MEC) für El ojo de Cibeles
 1994: Kritikerpreis in Havanna für El ojo de Cibeles
 2000: Casa-de-las-Américas-Preis für El rojo en la pluma del loro
 2002: Edgar Allan Poe Award für die englische Übersetzung seines Werks Adiós muchachos
 2004: Premio Alejo Carpentier für Viudas de sangre
 2005: Premio Camilo José Cela für Príapos
 2010: Premio Nacional de Literatura de Cuba

Literatur
 Nuevo Diccionario de la Cultura Uruguaya von Miguel Ángel Campodónico, Librería Linardi y Risso, 2003, S. 84

Weblinks
 Daniel Chavarría in der staatlichen kubanischen Internet-Enzyklopädie EcuRed (spanisch)

Einzelnachweise

Autor
Übersetzer aus dem Altgriechischen
Übersetzer aus dem Latein
Übersetzer ins Spanische
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Spanisch)
Uruguayische Literatur
Kubanische Literatur
Roman, Epik
Hochschullehrer (Universität von Havanna)
Uruguayer
Geboren 1933
Gestorben 2018
Mann

Daniel Chavarría


{{Taksokutu
| renk = Lightgreen
| ad = Tek hörgüçlü deve
| resim = 07. Camel Profile, near Silverton, NSW, 07.07.2007.jpg
| alem = Animalia (Hayvanlar)
| şube = Chordata (Kordalılar)
| sınıf = Mammalia (Memeliler)
| takım = Artiodactyla (Çift toynaklılar)
| alttakım = Tylopoda (Topuktabanlılar)
| familya = Camelidae (Devegiller)
| cins = Camelus ''(Eski Dünya develeri)
| tür = C. dromedarius
| ikili_ad = Camelus dromedarius
| ikili_ad_yazar = (Linnaeus, 1758)
| harita = Dromedary Range.png
|dış_bağlantılar =
}}Tek hörgüçlü deve (Camelus dromedarius), devegiller (Camelidae) familyasından bir deve türü.

Tek hörgüçlü deve  ya da Hecin devesi''', iki hörgüçlü deveden daha ince yapılı, bacakları daha uzun, kılları daha kısadır. Omuz yüksekliği 2 metreyi bulur. Rengi de siyahtan beyaza kadar değişir. Yüksek sıcaklık derecelerine dayanıklı olmasına karşın, aşırı neme ve soğuğa duyarlıdır. Evcil tek hörgüçlü develerden türeyen yabani sürülere, deve ile 1840'ta tanışan Avustralya'nın yerleşim dışı bölgelerinde bile rastlanabilir.

Kaynakça

Deve
Pakistan'daki memeliler
İran faunası
Filistin'deki biyota
Ürdün'deki çevre
Suriye'deki memeliler
Irak'taki memeliler
Suudi Arabistan'daki çevre
Kuveyt
Katar
Sahra faunası
Çalışan hayvanlar
Evcil hayvanlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Tek hörgüçlü deve


Žar-ptica (folklor), mitska životinja
Gradsko kazalište Žar ptica
Žar-ptica (balet)

Žar-ptica


Día de los Defensores de la Patria (en ruso, День защитника Отечества, Dyen' zashchitnika Otechestva, en ucraniano, День захисника Вітчизни) es un día festivo observado en Rusia, Tayikistán, Kirguizistán, Ucrania, Bielorrusia y otras repúblicas de la antigua Unión Soviética. Se celebra el 23 de febrero.

Historia
La fiesta conmemora la fecha del año 1918 durante la Guerra Civil Rusa, cuando se produjo el primer reclutamiento masivo del Ejército Rojo en Petrogrado y Moscú. Fue originalmente conocido como Día del Ejército Rojo (en ruso: День Красной Армии, Dyen' Krasnoy Armii). En 1949, fue renombrado como el Día del Ejército Soviético y de la Marina (en ruso: День Советской Армии и Военно-Морского флота, Dyen' Sovyetskoy Armii i Voyenno-Morskogo flota). Después de la caída de la Unión Soviética en 1991, a la conmemoración se le dio su nombre actual.

Celebraciones

En Rusia
Oficialmente, como su nombre indica, la fiesta celebra las personas que sirven o han servido a las Fuerzas Armadas de Rusia (tanto hombres como mujeres), pero, a nivel nacional y no oficialmente, para incluir la celebración de los hombres en su conjunto, y actuar como contrapartida del Día Internacional de la Mujer el 8 de marzo.

La fiesta se celebra con desfiles y procesiones en honor de los veteranos, y las mujeres también dan pequeños regalos a los hombres rusos en sus vidas, especialmente los esposos (o parejas), padres e hijos. Como parte de la cultura de trabajo, las mujeres suelen dar regalos a sus compañeros de trabajo. En consecuencia, en el lenguaje coloquial, la fiesta se refiere a menudo como el Día de los Hombres (en ruso: День Мужчин, Den 'Muzhchin).

En Chechenia e Ingusetia esta fiesta se celebra con sentimientos encontrados, porque el 23 de febrero de 1944 es la fecha de las deportaciones masivas de chechenos e ingushes a Asia Central.

En Tayikistán
En Tayikistán, la fiesta se conoce como Día del Ejército Nacional de Tayikistán (en tayiko, Рӯзи Артиши Миллӣ Тоҷик).

En Ucrania
En Ucrania no es un día festivo, pero la mayoría de las mujeres dan un poco de atención adicional a familiares y amigos masculinos, esposos y novios. El ejército ucraniano tiene su propio Día del Ejército el 6 de diciembre.

Véase también
 Día Internacional del Hombre
 Día del Padre
Día de la Ciudad de Moscú

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Fuerzas armadas de Rusia
Fuerzas armadas de la Unión Soviética
Fiestas de febrero
Fiestas de Rusia
Eventos masculinistas

Día de los defensores de la Patria


An Carex vratislaviensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ernst Figert. An Carex vratislaviensis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex vratislaviensis


An Epipactis provincialis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Aubenas ngan Karl Robatsch. An Epipactis provincialis in nahilalakip ha genus nga Epipactis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epipactis

Epipactis provincialis


Helio Begliomini (São Paulo, ) é um médico escritor, urologista, médico do trabalho, historiador e biógrafo brasileiro. Suas obras literárias se enquadram nos gêneros ensaios, crônicas, e poesias.

Titular e emérito da cadeira nº 10 da Academia Cristã de Letras (ACL), ele é, desde 2020, presidente desta entidade.

É, também, titular e emérito da cadeira nº 21 da Academia de Medicina de São Paulo

Graduação
 Médico - pela Faculdade de Medicina de Jundiaí, em 1978.

Pós-graduação
 Residência Médica em Urologia, no Hospital do Servidor Público do Estado de São Paulo
 Mestrado em Urologia na Escola Paulista de Medicina

Atividade profissional
 Médico assistente do Serviço de Urologia do Instituto de Assistência Médica ao Servidor Público Estadual
 Médico do Ambulatório de Caridade da Paróquia Nossa Senhora de Fátima (SP)

Presidências
 Comissão de ética médica e defesa profissional da Sociedade Brasileira de Urologia - SBU  (1997–99; maio a julho de 2003, interino; e 2003–05)
 SOBRAMES - Sociedade Brasileira de Médicos Escritores (Sobrames, 1998-2000)
 SOBRAMES - Sociedade Brasileira de Médicos Escritores - Regional do Estado de São Paulo (1992–94, 2007–08 e 2009–10)
 Comissão eleitoral dos pleitos de 2005 da SBU; e de 2008, 2012 e 2016 da Sobrames
 Rotary Club de São Paulo Tremembé (2011–12 e 2017–18)
 Academia Cristã de Letras (2020–21)

Participação na Imprensa
Possui uma coluna no Estado de S. Paulo, intitulada Tudo Sobre

Participação em entidades científicas e culturais
É membro de 53 entidades, entre as quais destacam-se:
 Sociedade Brasileira de Médicos Escritores - Regional São Paulo
 Instituto de Medicina Humanae Vitae
 Academia Cristã de Letras
 Sociedade Brasileira de Urologia
 International College of Surgeons
 Sociedade Brasileira de História da Medicina
 Sociedade Brasileira para o Progresso da Ciência
 Academia Brasileira de Médicos Escritores
 Liga Sul-Americana de Médicos Escritores
 Academia de Medicina de São Paulo

Livros publicados
É autor dos seguintes livros:

Prêmios e Indicações

Distinções e Honrarias
 2007 - Prêmio "Manoel Antônio de Almeida" - Maior láurea da ABRAMES pelo mérito do conjunto da obra literária
 2013 - Moção de congratulação e louvor da Câmara Municipal do Rio de Janeiro
 2014 - Prêmio de Cidadania "José Sérgio Pattini Filho" pelo Rotary Club de São Paulo Tremembé
 2017 - Título de membro honorário do Rotary Club de São Paulo Mandaqui
 2018 - Moção de Congratulação da Câmara Municipal da Estância Turística de Itu
 2019 - Medalha Ivolino de Vasconcellos da Sociedade Brasileira de História pela sua contribuição à história da medicina
 2020 - Prêmio Abrames de Memórias 2020
 2021 - Medalha São Paulo Apóstolo, instituída pela Arquidiocese de São Paulo, pela educação cristã.
 Título Honorífico do Distrito 4430 do Rotary International
 Verbete na enciclopédia Who's Who in the World

Links Externos
 Biografia de Helio Begliomini na Academia de Medicina de São Paulo
 Biografia de Helio Begliomini no site do Rotary Club de Tremembé-SP

Médicos do estado de São Paulo
Médicos escritores
Escritores do estado de São Paulo
Sociedade Brasileira de Médicos Escritores
Membros da Academia Brasileira de Médicos Escritores

Helio Begliomini


Eat Me, Drink Me ist das sechste Studioalbum der Rockband Marilyn Manson. Es erschien am 5. Juni 2007 bei Interscope Records.

Geschichte
Nach einer Auszeit nach der "Grotesk Burlesk Tour" nahm Marilyn Manson das Duett Don't You Want Me mit Shirley Manson auf, das aber nicht veröffentlicht wurde. Das Best-of-Album, für das es vorgesehen war, Lest We Forget: The Best Of, erschien 2004. Erste Aufnahmen für das nächste Album fanden im November 2005 statt, zunächst war er auf sein Filmprojekt Phantasmagoria: The Visions of Lewis Carroll fokussiert. Das Album wurde schließlich in einem gemieteten Heim-Studio in Hollywood mit Bassist Tim Skold, der die Musik komponiert hatte, aufgenommen.

Handlungsstränge
Da das Album für den Film Phantasmagoria: The Visions of Lewis Carroll komponiert wurde, finden sich Motive aus der von Lewis Carroll verfasste Alice-im-Wunderland-Geschichte wieder. Wie zum Beispiel in "Are You The Rabbit?", in dem das Motiv des unter Zeitdruck stehenden Hasen als Symbol genutzt wird. Der titelgebende Song "Eat me, Drink me" ist ebenfalls ein aufgegriffenes Element (Alice isst einen Keks, auf dem in Zuckerschrift 'Eat me' steht und trinkt aus einer Flasche, auf der 'Drink me' steht). So wird die Geschichte zwar symbolisch als Grundgerüst genutzt, aber es wird auch von einer verletzlichen Liebesbeziehung ('Just A Car Crash Away') und schuldbehaftetem Sex ('Evidence' & 'You And Me And The Devil Makes 3') gesungen.
Der Titel 'Putting Holes in Happiness' ist die Momentaufnahme eines makellosen Mädchens, deren Vergänglichkeit dem Betrachter nur allzu bewusst ist. Hier kann man auch über eine Beziehung zu einer viel jüngeren, kindlicheren Person spekulieren.

Kritiken
Die Seite Popmatters.com vergab 7 von 10 Punkten. Der Kritiker schrieb: "Eat Me, Drink Me should return Manson to his former successes, and rightfully so."

Titelliste
If I Was Your Vampire – 5:56
Putting Holes in Happiness – 4:31
The Red Carpet Grave – 4:05
They Said That Hell's Not Hot – 4:16
Just a Car Crash Away – 4:54
Heart-Shaped Glasses (When the Heart Guides the Hand) – 5:05
Evidence – 5:19
Are You the Rabbit? – 4:14
Mutilation Is the Most Sincere Form of Flattery – 3:52
You and Me and the Devil Makes 3 – 4:24
Eat Me, Drink Me – 5:41
Heart-Shaped Glasses (When the Heart Guides the Hand) - INHUMAN REMIX BY JADE & PUGED - 4:07 (Bonustrack)

Singles
Heart-Shaped Glasses (When the Heart Guides the Hand)
Putting Holes in Happiness

Einzelnachweise

Album 2007
Album (Rock)
Marilyn-Manson-Album
Album (Dark Music)

Eat Me, Drink Me


Onthophagus yunnanus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Boucomont em 1912.

yunnanus
Coleópteros descritos em 1912

Onthophagus yunnanus


Komarovieae, tribus štitarki. Sastoji se od 8 rodova čije su vrste rasprostranjene isključivo po Aziji.

Tribus je opisan 2009.

Rodovi
 Hansenia Turcz. (8 spp.)
 Parasilaus Leute (1 sp.)
 Komaroviopsis Doweld (1 sp.)
 Calyptrosciadium Rech. fil. & Kuber (2 spp.)
 Changium H. Wolff (1 sp.)
 Chuanminshen M. L. Sheh & R. H. Shan (1 sp.)
 Cyclorhiza M. L. Sheh & R. H. Shan (3 spp.)
 Sphaerosciadium Pimenov & Kljuykov (1 sp.)

Izvori

Apioideae

Komarovieae


Kill the Romance ist eine finnische Melodic-Death-Metal-Band aus Lahti, die im Jahr 2004 gegründet wurde.

Geschichte
Die Band wurde Anfang 2004 von Schlagzeuger Mika Tanttu, Sänger Ville Hovi und den Gitarristen Tomi Luoma und Antti Kokkonen gegründet. Im Jahr 2005 kam Bassist Raimo Posti als weiteres Mitglied zur Gruppe. Im Juli 2004 nahm die Band ihre erste, selbstbetitelte EP auf. Im Januar 2005 wurde die Band aus über 150 Bands ohne Vertrag ausgewählt, um auf der finnischen Metal Expo zu spielen. Dem Auftritt folgte ein Konzert in Sankt Petersburg. Danach begann die Band mit dem Schreiben von neuem Material.

Im Juni 2005 wurde die zweite EP Logical Killing Project veröffentlicht. Danach folgten Auftritte in ganz Finnland wie auf dem Tuska Open Air Metal Festival oder dem Nummirock Metal Festival. Im Jahr 2006 wurde die EP Cyanide veröffentlicht. Es folgten einige Auftritte, so auch auf dem Wacken Open Air.

Im Herbst 2006 erreichte die Band einen Vertrag mit Locomotive Records. Kurz darauf nahm die Band ihr erstes Album auf, das den Namen Take Another Life trug und im März 2007 veröffentlicht wurde.

Im Jahr 2011 erschien über Inverse Records das zweite Album der Band, das den Namen For Rome and the Throne trug.

Stil
Die Band spielt klassischen Melodic Death Metal, wobei die Werke mit Bands aus Göteborg wie At the Gates, In Flames und Dark Tranquillity verglichen werden.

Diskografie
 2004: Kill the Romance (EP, Eigenveröffentlichung)
 2005: Logical Killing Project (EP, Eigenveröffentlichung)
 2006: Cyanide (EP, Eigenveröffentlichung)
 2007: Take Another Life (Album, Locomotive Records)
 2008: Demons in Me (Single, Eigenveröffentlichung)
 2011: For Rome and the Throne (Album, Inverse Records)

Weblinks

Einzelnachweise

Finnische Band
Melodic-Death-Metal-Band

Kill the Romance


La Consejería de Educación, Ciencia y Formación Profesional, desde 20 de julio de 2023, antes Consejería de Educación y Cultura es una consejería que forma parte de la Junta de Extremadura. Su actual consejera y máximo responsable es María Mercedes Vaquera Mosquero. Esta consejería aúna las competencias autonómicas en materia de política educativa y formación, educación universitaria, así como, patrimonio y promoción cultural.

Tiene su sede en Complejo Administrativo Mérida III Milenio Módulo 4, 4.ª Planta 06800 Mérida.

Estructura Orgánica
 Secretaría General
 Servicio de Recursos Humanos y Régimen Interior
 Servicio de Gestión Económica del Área de Educación
 Servicio de Informes, Normativa y Recursos del Área de Educación
 Servicio Regional de Obras y Proyectos del Área de Educación
 Servicio de Equipamiento
 Servicio de Administración General del Área de Cultura
 Servicio de Obras y Proyectos de Patrimonio Histórico Artístico
 Servicio de Informes, Normativa y Documentación del Área de Cultura
 Secretaría General de Educación
 Servicio de Tecnologías de la Información y Comunicación
 Servicio de Innovación y Formación del Profesorado
 Servicio de Inspección General y Evaluación
 Servicio de Coordinación Educativa
 Servicio de Ordenación Académica y Planificación de Centros Educativos
 Servicio de Programas Educativos y Atención a la Diversidad
 Delegación Provincial de Badajoz
 Delegación Provincial de Cáceres
 Dirección General de Personal Docente
 Servicio de Administración de Personal Docente
 Servicio de Nóminas de Personal Docente
 Servicio de Salud y Riesgos Laborales en Centros Educativos
 Dirección General de Formación Profesional y Universidad
 Servicio de Formación Profesional Reglada
 Servicio de Enseñanzas de Personas Adultas y a Distancia
 Servicio de Universidad e Investigación
 Dirección General de Patrimonio Cultural
 Servicio de Patrimonio Histórico-Artístico
 Dirección General de Promoción Cultural
 Servicio del Libro y Promoción Cultural
 Servicio de Bibliotecas

Entes adscritos a la consejería
 Agencia Extremeña de Evaluación Educativa
 Ente Público Extremeño de Servicios Educativos Complementarios
 Red de Museos de Extremadura
 Centro de las Artes y de la Música de Extremadura
 Biblioteca de Extremadura
 Escuela Superior de Arte Dramático de Extremadura

Lista de consejeros de Educación
 Francisco España Fuentes (1983-1987)
 Jaime Naranjo Gonzalo (1983-1993)
 Victorino Mayoral Cortés (1993-1995)
 Luis Millán Vázquez de Miguel (1995-2005)
 Eva María Pérez López (2005-2011)
 Trinidad Nogales Basarrate (2011-2023)
 María Mercedes Vaquera Mosquero (20 de julio de 2023-actualidad)

Lista de consejeros de Cultura
 Francisco España Fuentes (1983-1987)
 Jaime Naranjo Gonzalo (1983-1993)
 Victorino Mayoral Cortés (1993-1995)
 Francisco Muñoz Ramírez (1995-2007)
 Leonor Flores Rabazo (2007-2010)
 Manuela Holgado Flores (2010-2011)
 Trinidad Nogales Basarrate (2011-2023)
 Victoria Bazaga Gazapo (20 de julio de 2023-actualidad)

Notas

Enlaces externos

Educación

Consejería de Educación y Cultura de la Junta de Extremadura


()

Statistici

Club

Palmares
CFR Cluj

 Liga I : 2020–21
 Supercupa României : 2020

Note

Nașteri în 1998
Atacanți
Mijlocași
Fotbaliști ai Unirii Alba Iulia
Fotbaliști români
Fotbaliști ai Wolverhampton Wanderers FC
Sportivi români în viață
Nașteri pe 8 aprilie

Nicolae Carnat


NCIS: Sydney é a próxima série de televisão de ação militar australiana que será lançada em 10 de novembro de 2023 na Paramount + Austrália e deve estrear na Network 10 no final de 2023. A série é o primeiro spin-off internacional da franquia NCIS e apresenta recursos locais Atores e produtores australianos.

O escritório de campo mais próximo do NCIS da vida real está localizado em Singapura, a aproximadamente 6200 km de distância.|.

Produção

Desenvolvimento
Em fevereiro de 2022, a Paramount+ anunciou que havia encomendado uma série da franquia NCIS para ser filmada em Sydney, Austrália. A série vai estrear na Paramount+ e Network 10 na Austrália em 2023.

Referências

NCIS

NCIS: Sydney


Castelul Nürnberg (în ) este un grup de clădiri medievale fortificate construite pe o creastă din gresie ce domină centrul istoric al orașului Nürnberg din Bavaria, Germania.

Castelul, împreună cu zidurile orașului, este considerat a fi una dintre cele mai importante fortificații medievale din Europa. El simboliza puterea și importanța Sfântului Imperiu Roman, precum și rolul important pe care-l avea orașul imperial Nürnberg.

Rezumat
În Evul Mediu, regii germani (respectiv împărații Sfântului Imperiu Roman după încoronarea lor de către papă) nu aveau o capitală și călătoreau de la un castel (Kaiserpfalz sau castel imperial) la altul. Astfel, castelul de la Nürnberg a devenit o reședință imperială importantă, iar în secolele următoare toți regii și împărații germani au locuit pentru diferite perioade în castel, unii chiar în mai multe rânduri.>

Castelul din Nürnberg este format din trei părți: castelul imperial (Kaiserburg), fostul castel al burgravilor (Burggrafenburg) și clădirile construite de către autoritățile orașului imperial pe latura de est (Reichsstädtische Bauten).

Primele clădiri fortificate par să fi fost înălțate în jurul anului 1000. Pot fi distinse trei perioade  de construcție a castelului:
 castelul construit sub domnia regilor salieni, respectiv a împăraților Sfântului Imperiu Roman (1027-1125);
 un nou castel construit sub domnia împăraților din dinastia Hohenstaufen (1138-1254);
 reconstrucția palatului și efectuarea unor diverse modificări și completări în cele câteva secolele ale Evului Mediu Târziu.

Castelul și-a pierdut din importanță după Războiul de Treizeci de Ani (1618-1648). În secolul al XIX-lea, odată cu creșterea interesului general pentru perioada medievală, au fost aduse unele modificări. În perioada nazistă, cu ocazia activităților de pregătire a congresului NSDAP de la Nürnberg din 1936, castelul a fost readus la starea sa inițială. Câțiva ani mai târziu, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial și a raidurilor aeriene din 1944/1945, o mare parte a castelului a fost pusă în ruine. Reconstrucția și restaurarea castelului a durat aproximativ treizeci de ani.

Clădiri

Castelul Imperial
Accesul obișnuit în castel se face prin Burgstrasse care se termină în fața crestei de gresie. O potecă largă duce în curtea exterioară prin Poarta Cerească (Himmelstor) situată lângă turnul Hasenburg (numit după familia boemă Hasenburg).

Turnul Cilindric, construit în a doua jumătate a secolului al XIII-lea, a fost donjonul principal al castelului. El este numit astfel ca urmare a formei sale cilindrice: în dialectul german înalt intermediar sinwell înseamnă perfect rotund. În anii 1560, înălțimea sa a fost majorată prin ridicarea a încă un etaj și a unui acoperiș pavilion cu un vârf ascuțit.

Fântâna Adâncă (Tiefer Brunnen), aflată în interiorul unei clădiri mici din bârne în mijlocul curții interioare, este cu siguranță la fel de veche ca și castelul, deoarece a fost singura sursă de apă a castelului. Nivelul apei se află la o adâncime de 50 de metri, iar apa are de obicei o adâncime de 3 m. Deasupra nivelului apei a fost săpată în stâncă o nișă în scop de curățare. Zidăria de piatră a fântânii datează din anul 1563. Clădirea anexă construită în anul următor a fost folosit ca baie și vestiar. Fântâna Adâncă furnizează cantități suficiente de apă pentru consumul normal, dar în timpul Dietelor Imperiale și a vizitelor împăratului au trebuit să fie aduse din oraș butoaie cu apă.

Casa Castelanului (Kastellansgebäude), clădirea secretariatului (Sekretariatsgebäude) și clădirea trezoreriei (Finanzstadel), precum și clădirea post-medievală Himmelsstallung sunt câteva clădiri din curtea exterioară, reconstruite în mare măsură după cel de-al Doilea Război Mondial.

Poarta Interioară (Inneres Tor) conduce în Curtea Interioară (Innerer Burghof), înconjurată de palat, de Capela Imperială și de Kemenate. În curte mai pot fi văzute ruinele fundațiilor clădirilor construite în perioada salică. În mijloc se află Teiul Cunigundei plantat în 1984 pentru a înlocui copacii mai vechi menționați pentru prima dată în 1455 și numiți după Sfânta Cunigunda, consoarta împăratului Henric al II-lea (Sfântul Henric).

Palatul, clădirea principală a Castelului Imperial, are două etaje, care au fost utilizate atât pentru funcții oficiale, cât și ca reședință a împăraților. A fost reconstruit și modifica de mai multe în istoria castelului. Acum găzduiește expoziția permanentă "Împărat – Imperiu - Oraș. Castelul Imperial de la Nürnberg".

Capela Imperială (Kaiserkapelle) este, din punct de vedere arhitectural, cea mai importantă clădire de pe stânca castelului. Ea a fost construită în jurul anului 1200, în același timp cu palatul original. Este o capelă romanică dublă formată din două capele, una deasupra celeilalte și conectate doar printr-o deschizătură în tavan, reprezentând astfel nivelurile ierarhice din societatea medievală.

Turnul Păgânilor (Heidenturm) se află lângă Capela Imperială. El a fost construit în același timp cu capela. Când castelul a fost restaurat pentru vizita împăratului Carol Quintul, idolii păgâni de pe turn (sculpturi în stil romanic) au fost eliminați și, astfel, numele turnului subzistă până astăzi în limbajul colocvial.

Kemenate (Clădirea doamnelor) a fost construită inițial în timpul domniei împăraților din dinastia Hohenstaufen, dar a fost înlocuită mai târziu de o clădire cu patru etaje. Actuala clădire a fost ars în anul 1945, iar mai târziu a fost reconstruită. În prezent, ea adăpostește casa de bilete, un mic magazin al muzeului și un spațiu pentru un spectacol multimedia despre istoria construirii Castelului Imperial.

Castelul Burgravilor
Castelul Burgravilor era situat în zona cuprinsă între Turnul Circular și Turnul Luginsland, dar după distrugerea sa în 1420 și cumpărarea ruinelor sale de către oraș a mai rămas foarte puțin din el.

Turnul Pentagonal aflat în partea de nord a stâncii este una dintre cele mai vechi clădiri de pe stânca pe care se află castelul. El era odinioară donjonul Castelului Burgravilor. Partea sa inferioară din zidărie de piatră ar fi putut fi construită în aceeași perioadă cu Capela Imperială. În perioada goticului târziu a fost adăugat încă un etaj de zidărie.

Capela Walburga pare să fi fost construită la scurt timp după aceea. Ea a fost inițial dedicată Sfântului Othmar, dar, după ce orașul a cumpărat ruinele Castelului Burgravilor, a fost reconstruită și dedicată Sfintei Walpurga. Distrusă în cel de-al Doilea Război Mondial, ea a fost reconstruită și deschisă pentru public în anul 1970.

Clădirile construite de Orașul Imperial
Turnul Luginsland a fost construit în 1377 lângă poarta principală a castelului burgravilor cu scopul de a permite orașului să monitorizeze activitățile desfășurate în interiorul castelului, într-o perioadă în care relațiile dintre oraș și burgravi se deterioraseră deja.

Poarta Vestner era singura cale de ieșire din castel către nord, unde era la acel moment un teren deschis.

Grajdurile Imperiale au fost construite ca grânar în perioada 1494-1495 de către Hans Beheim cel Bătrân, cel mai important arhitect din Nürnberg de la acea vreme. Parterul a fost, de asemenea, folosit ca grajduri. Grav avariat în cel de-al Doilea Război Mondial, el a fost renovat, iar acum adăpostește un hostel pentru tineri.

Bastioanele au fost construite în perioada 1538-1545 pentru a apăra castelul de posibilele atacuri ale artileriei ce ar fi periclitat partea de nord a castelului. Aproximativ în același timp, fortificațiile orașului Nürnberg au fost reînnoite și extinse.

Istoric

Perioada presaliană și saliană
Săpăturile arheologice realizate în zona castelului au descoperit resturi de ziduri datate în jurul anului 1000 și chiar mai vechi în straturile mai adânci, care pot fi atribuite unei clădiri ce i-a aparținut markgrafului Henric de Schweinfurt.

Prima mențiune scrisă datează din 1050, când Henric al III-lea a emis așa-numitul Sigena document în Norenberc, eliberând o femeie iobagă. Tatăl său, Conrad al II-lea, pe parcursul călătoriilor de la Regensburg (Ratisbon) la Bamberg în 1025 și 1030, emisese documente la Megelendorf, un mic sat aflat la aproximativ 4 km mai la est, unde râul Pegnitz putea fi traversat printr-un vad (în prezent Mögelsdorf, cartier al orașului Nürnberg). În mod obișnuit, aceste documente indică locul și data emiterii lor, dar nu conțin nici o referire la un castel sau la un sat.

Henric al III-lea a folosit castelul în campaniile sale militare prin care a urmărit să-și extindă stăpânirea asupra Boemiei, Poloniei și Ungariei. Henric al IV-lea, care a fost adversarul papei Grigore al VII-lea în conflictul ce a avut loc la sfârșitul domniei sale, în 1105, a trebuit să îndure faptul că, în absența lui, după un asediu ce a durat două luni, castelul a fost ocupat de fiul său, Henric al V-lea, care și-a forțat tatăl să abdice la sfârșitul aceluiași an.

După moartea lui Henric al V-lea în 1125, ultimul membru al dinastiei salice, succesorul său Lothar de Supplinburg a încercat să confiște terenurile coroanei de la Frederic al II-lea, Duce de Suabia și fratele lui, Conrad, din dinastia Hohenstaufen, considerând că toate aceste terenuri, inclusiv Castelul Nürnberg, trebuie să facă parte din proprietatea dinastiei salice pe care o moștenise. După mai multe asedii, Lothar a reușit în octombrie 1130 să ocupe castelul.

Perioada dinastiei Hohenstaufen
La moartea lui Lothar în 1137, ducele Conrad de Hohenstaufen a fost ales rege cu numele de Conrad al III-lea în anul următor și după o scurtă perioadă de timp a început să construiască un nou Castel Imperial care pare să fi fost finalizat în perioada domniei sale. Castelul era format dintr-un palat, Capela Imperială și Turnul Păgânilor.

Cam aproximativ în același timp, Conrad a înființat Burgraviatul în scopul de a asigura paza castelului în absența regelui. Astfel, primii burgravi din familia austriacă Raabs au construit Castelul Burgravilor de lângă Castelul Imperial și au primit un domeniu important în imediata apropiere.

Frederic I (Barbarossa) a folosit castelul pentru o serie de diete și recepții, precum primirea unei delegații din Imperiul Roman de Răsărit în 1156, dar potrivit unor cercetări recente el nu a contribuit la construirea palatului.

Henric al VI-lea a fost implicat, se pare, în diverse activități de consolidare a palatului, capelei imperiale și a clădirilor adiacente.

După ce ultimul conte de Raabs a murit, împăratul Henric al VI-lea i-a acordat Burgraviatul în 1192 ginerelui contelui, Frederic de Zollern. Familia Zollerns, redenumită curând Hohenzollern, a stăpânit Burgraviatul până ce Castelul Burgravilor a fost distrus și după aceea ruinele sale au fost vândute orașului Nürnberg în 1427 (Hohenzollernii, cu toate acestea, au continuat să își administrează proprietățile funciare din afara orașului Nürnberg).

Frederic al II-lea, cu ocazia primei sale diete la Castelul Imperial în 1219, a acordat orașului o Mare Scrisoare de Libertate (Großer Freiheitsbrief), ce conținea drepturile și privilegiile orașului (Reichsfreiheit), dreptul de a bate monedă și dreptul de a desfășura o politică vamală independentă, transformând Nürnbergul într-un oraș imperial liber supus doar împăratului. Frederic al II-lea a transferat, de asemenea, diverse responsabilități pentru îngrijirea Castelului Imperial către autoritățile orașului. Acest lucru a determinat o remarcabilă dezvoltare a orașului, dar a constituit punctul de început al unei lungi dispute între oraș și burgravi.

Frederic al II-lea a sosit la castel de cel puțin 16 ori, iar fiul său, regele Henric (al VII-lea) al Germaniei de 21 de ori. În 1224, cu prilejul primei diete a regelui Henric (al VII-lea), în vârstă de 13 ani, poetul Walther von der Vogelweide s-a aflat pe lista de invitați, și în 1225, Henry (al VII-lea) s-a căsătorit la castel cu Margaret de Babenberg, fiica ducelui Leopold al VI-lea al Austriei.

Frederic al II-lea a făcut ultima sa vizită în Germania în 1236 și s-a întors în Italia în 1237, unde a trăit în ultima parte a vieții, lăsând administrarea Imperiului German în grija fiului său, Conrad al IV-lea.

Castelul în Evul Mediu Târziu
Interregnul a încetat în 1273 odată cu alegerea la Frankfurt a regelui Rudolf I ca primul rege al germanilor provenit din Casa de Habsburg. Imediat după aceea, Rudolf I a acordat o serie de privilegii pentru burgravi, în semn de recunoștință pentru faptul că i-au sprijinit alegerea. Rudolf I a ținut mai multe diete la Castelul Imperial, iar sub domnia lui, precum și sub domnia succesorilor săi Adolf de Nassau și Albert I de Habsburg, au fost construite clădiri noi precum Turnul Cilindric și s-au efectuat lucrări la palat și la partea superioară a Turnului Capelei (Turnul Păgânilor). În aceeași perioadă, burgravii au lărgit castelul lor alăturat.

Castelul Burgravilor
Atât burgravii, cât și orașul și-au întărit poziția dominantă asupra teritoriilor înconjurătoare. Orașul Nürnberg a prosperat și a devenit unul dintre cele mai importante orașe din Germania. Prin Bula de Aur din 1356 s-a desemnat orașul Nürnberg ca loc al primei diete imperiale a monarhului nou-ales. Stăpânirea burgravilor a atins punctul culminant atunci când regele Sigismund de Luxemburg a cedat Margrafiatul de Brandenburg nobililor din familia Hohenzollern în 1411.

Deteriorarea semnificativă a relațiilor dintre autoritățile orașului și burgravii de pe dealul castelului devenise astfel inevitabilă. În 1367 autoritățile municipale au obstrucționat accesul burgravilor în oraș printr-un zid ridicat în fața castelului, iar în anul 1377 orașul a ridicat turnul Luginsland lângă poarta principală a castelului burgravilor cu scopul de a controla activitățile desfășurate în incinta castelului. În 1388/89 a existat un conflict armat, care a fost aplanat. În cele din urmă, castelul burgravilor a fost atacat în 1420 de către ducele Ludovic al VII-lea al Bavariei și a fost incendiat, probabil cu acordul autorităților orașului. În 1422 regele Sigismund a transferat administrarea castelului imperial către autoritățile orașului și în 1427 prințul Frederic I, Elector de Brandenburg a vândut ruinele castelului burgravilor către orașul imperial Nürnberg.

Castelul Imperial ca parte a orașului
Odată cu dezvoltarea comercială și politică a orașului, Castelul Imperial a devenit mai puțin atractiv. Împărații au început să își exercite funcțiile guvernamentale în clădirea primăriei finalizată în 1340 și au preferat să rămână în casele luxoase ale familiilor conducătoare decât să se mute în încăperile mai puțin confortabile ale castelului. Castelul a continuat să fie folosit cu prilejul unor evenimente oficiale importante. Frederic al III-lea a prețuit siguranța castelului și a rămas acolo timp de mai multe luni. Ultimul rege care a ținut prima Dietă Imperială la Nürnberg a fost fiul său, Maximilian I. În 1491 el a rămas la castel timp de aproape șase luni. Nepotul și succesorul său, Carol Quintul, a mutat prima sa Dietă Imperială la Worms din cauza epidemiilor ce făceau ravagii în Nürnberg. El a vizitat Nürnbergul abia în 1541, în drum spre Dieta Imperială de la Regensburg.

Epoca modernă
În perioada 1538-1545 au fost construite bastioane pe latura de nord a castelului pentru a-l proteja mai bine împotriva posibilelor atacuri de artilerie, iar castelul a fost integrat în fortificațiile reînnoite și îmbunătățite ale orașului.

Împărații Habsburgi ce au urmat s-au îngrijit mai mult de propriile lor teritorii aflate în special în Austria, Boemia și Ungaria. Astfel, Nürnberg a fost vizitat rar de conducătorii imperiului.

În timpul Războiului de Treizeci de Ani, în 1632, armatele conduse de Gustav Adolf și Wallenstein au apărut în fața zidurilor orașului, dar au fost împuținate mai puțin de lupte și mai mult de tifos și scorbut.

Nici orașul și nici castelul nu și-au mai revenit complet de pe urma Războiului de Treizeci de Ani.

Începând din 1594 Dieta Imperială s-a întrunit doar în Regensburg. Pacea de la Westfalia din 1648 nu doar că a pus capăt doar atrocităților de război, ci a înființat Dieta Permanentă din Regensburg, care a funcționat între 1663 și 1806 în acel oraș. În consecință, Castelul Nürnberg și-a pierdut practic importanța sa și a rămas netulburat de forțele exterioare.

În 1806, în timpul campaniilor militare ale lui Napoleon ce au redefinit structura Europei Centrale, trupele franceze au ocupat Nürnbergul și, conform Tratatului Confederației Rinului (Rheinbundakte), au cedat acest oraș Bavariei, care a fost ridicată apoi la rangul de regat.

În conformitate cu renașterea interesului în perioada romantică pentru arta și arhitectura medievală, regele Ludovic I al Bavariei i-a ordonat în 1833 arhitectului Carl Alexander Heideloff să execute o serie de lucrări de restaurare, dar nu a fost mulțumit cu refacerile în stil neogotic și a stopat lucrările. Fiul său, Maximilian al II-lea i-a comandat mai târziu lui August von Voit să continue renovarea castelului între 1852 și 1858 într-un stil arhitectonic mai conservator.

În anii 1930 opinia generală cu privire la arta și arhitectura secolului al XIX-lea s-a schimbat. În timpul celui de-al Treilea Reich, Rudolf Esterer, directorul Administrației Bavareze a castelelor, grădinilor și lacurilor aflate în proprietatea statului, a dispus înlăturarea majorității adaosurilor anterioare și a readus castelul la ceea ce era considerată a fi starea inițială.

În perioada celui de-al Doilea Război Mondial, castelul a fost deteriorat de raidurile aeriene din 1944-1945 și doar Capela Imperială și Turnul Cilindric au rămas în întregime intacte. După război, castelul a fost restaurat sub coordonarea lui Rudolf Esterer și Julius Lincke și readus la aspectul său istoric, fiind reconstruit inclusiv Turnul Luginsland care fusese complet distrus.

Castelul se află în proprietatea landului Bavaria și este administrat de către Administrația Bavareză a castelelor, grădinilor și lacurilor aflate în proprietatea statului (Bayerische Verwaltung der staatlichen Schlösser, Garten und Seen).

Referințe
Note

Bibliografie
 Mummenhoff, Ernst, 1926: Die Burg zu Nürnberg. Geschichtlicher Führer für Einheimische und Fremde (ediția a IV-a, republicată în 1997, cu o postfață a editorului G. Ulrich Grossmann) Nuremberg

Legături externe
 Imperial Castle of Nuremberg, Bavarian Administration of State-Owned Palaces, Gardens and Lakes
 Birgit Friedel: Nürnberger Burg. Article of 4 October 2010 in: Historisches Lexikon Bayerns

Nuürnberg
Nürnberg

Castelul din Nürnberg


Die Austrian International 1997 fanden vom 24. bis zum 27. April 1997 in St. Pölten statt. Es war die 27. Austragung dieser offenen internationalen Meisterschaften von Österreich im Badminton.

Finalergebnisse

Weblinks
 Homepage
 tournamentsoftware.com

1999
Badminton 1997
Badmintonwettbewerb in St. Pölten

Austrian International 1997


Ossokorky ( ; , Ossokorki) est une station de la ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3) du métro de Kiev. Elle est située dans le raïon de Darnitsa de la ville de Kiev en Ukraine.

Mise en service en 1992, elle est desservie par les rames de la ligne M3. Le service est arrêté ou perturbé depuis l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Ossokorky, est une station de passage de la Ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3) du métro de Kiev. Elle est située entre la station Slavoutytch, en direction du terminus ouest Syrets, et la station Pozniaky, en direction du terminus est, Tchervonyï khoutir.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station Ossokorky est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation de la section de Vydoubytchi à Ossokorky. Elle est conçue par l'architecte ET. Krushinsky.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte
Ossokorky est desservie par les rames de la ligne M3.

Intermodalité

À proximité

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Kiev
 Ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3)

Liens externes
 .
 .

Station de la ligne M3 du métro de Kiev
Station de métro mise en service en 1992

Ossokorky (métro de Kiev)


Kapela sv. Ivana Krstitelja nalazi se u zaselku Vrdoljacima, jugozapadno od Grabovca, općina Šestanovac.

Opis dobra
Kapela sv. Ivana Krstitelja nalazi se u zaselku Vrdoljaci, jugozapadno od naselja Grabovac u općini Šestanovac. Obiteljsku kamenu jednobrodnu kapelu s polukružnom apsidom je 1875. god. dao sagraditi domaći svećenik don Ivan Vrdoljak. Glavno pročelje ima centralno smješten portal, iznad kojeg je šesterokraka rozeta s ukrašenim obrubom, a završava jednodijelnom preslicom na zvono. Unutrašnjost kapele je presvođena bačvastim svodom, a u interijeru dominira oslikani i reljefno ukrašeni drveni oltar za kojeg se pretpostavlja da potječe iz lokalne radionice obitelji Rako iz Imotskog, koja je u drugoj polovici 19.st. izrađivala oltare od drva u baroknom stilu za crkve Imotske i Vrgorske krajine.

Zaštita
Pod oznakom Z-6760 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao sakralna graditeljska baština.

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke kapele u Hrvatskoj
Šestanovac

Kapela sv. Ivana Krstitelja u Grabovcu


Imperial Theatre este un teatru de pe Broadway situat în 249 West 45th Street (George Abbott Way) în mijlocul Manhattan-ului. Teatrul are o capacitate de 1.417 de locuri.

Clădirea teatrului a fost construită la New York pentru a înlocui vechiul Lyric Theatre. Proiectat de Herbert J. Krapp special pentru a găzdui producții de teatru muzical, ea a fost inaugurată pe 25 decembrie 1923 cu producția Mary Jane McKane a lui Oscar Hammerstein II-Vincent Youmans. De atunci, a găzduit numeroase musicaluri, inclusiv Annie Get Your Gun (1946), Scripcarul de pe acoperiș (1964), Dreamgirls (1981), Misterul lui Edwin Drood (1985) și Les Misérables (1990), care s-a jucat la teatru până în 2003. Billy Elliot the Musical s-a jucat pe scena teatrului din noiembrie 2008 până în ianuarie 2012.

Printre cei mai renumiți compozitori și textieri din secolul al XX-lea, ale căror piese dramatice sau muzicale au fost reprezentate aici se numără Cole Porter, Richard Rodgers, Lorenz Hart, Irving Berlin, Harold Roma, Frank Loesser, Lionel Bart, Bob Merrill, Stephen Sondheim, Jule Styne, E. Y. Harburg, Harold Arlen și George și Ira Gershwin. Pe scena teatrului au apărut personalități preum Ethel Merman, Gertrude Lawrence, John Gielgud, Clifton Webb, Montgomery Clift, Mary Boland, Ray Bolger, Desi Arnaz, Lucie Arnaz, Mike Tyson, Mary Martin, Zero Mostel, Danny Kaye, Davy Jones, Jerry Orbach, Shelley Winters, Bernadette Peters, Ben Vereen, George Rose, Hugh Jackman și John Lithgow. Aici a avut loc, de asemenea, primul concurs Ms. Globe Pageant în 1951.

Producții importante

 1924: Rose-Marie
 1926: Oh, Kay!
 1927: The Desert Song
 1928: The New Moon
 1932: Flying Colors
 1933: Of Thee I Sing; Let 'Em Eat Cake
 1935: Jubilee
 1935: Panic
 1936: On Your Toes
 1938: Leave It to Me!
 1939: Too Many Girls
 1940: Louisiana Purchase
 1941: Let's Face It!
 1943: One Touch of Venus (debutul pe Broaway al lui Kurt Weill)
 1944: Song of Norway
 1946: Annie Get Your Gun
 1949: Miss Liberty
 1950: Call Me Madam
 1951: Miss Globe
 1952: Wish You Were Here
 1955: Silk Stockings
 1956: The Most Happy Fella
 1957: Jamaica
 1959: Destry Rides Again
 1960: Gypsy
 1961: Carnival!
 1963: Oliver!
 1964: Fiddler on the Roof
 1967: Cabaret
 1968: Zorba
 1970: Minnie's Boys; Two by Two
 1971: On the Town
 1972: Pippin
 1977: Mark Twain Tonight!; Chapter Two Anna Christie cu Liv Ullman
 1979: They're Playing Our Song
 1981: Dreamgirls
 1985: The Mystery of Edwin Drood
 1988: Chess
 1989: Jerome Robbins' Broadway
 1990: Les Misérables
 2003: The Boy from Oz
 2005: Dirty Rotten Scoundrels
 2006: High Fidelity (oprită după 14 reprezentații)
 2007: Coram Boy, August: Osage County (număr limitat de reprezentații)
 2008: Billy Elliot the Musical
 2012: Nice Work If You Can Get It
 2013: 700 Sundays
 2014: Les Misérables
 2016: Natasha, Pierre & The Great Comet of 1812

Recordul de încasări
Câștigător a 10 premii Tony, musicalul West End Billy Elliot a atins recordul de încasări la box-office pentru Teatrul Imperial. Producția a avut încasări de 1.663.895 $ în opt spectacole, pentru săptămâna încheiată la data de 3 ianuarie 2010.

Legături externe

 Shubert Organization website
 Imperial Theater   home page
 Museum of the City of New York drawing of the Klaw, Imperial and Music Box Theatres

Teatre din New York
New York, New York

Imperial Theatre


Takamichi Kobayashi (født 3. januar 1979) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Albirex Niigata.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takamichi Kobayashi


Henriette-Hélène de Beauvoir (6 de junho de 1910 - 1 de julho de 2001) foi uma pintora francesa. Ela era a irmã mais nova da filósofa Simone de Beauvoir. A sua arte foi exibida na Europa, Japão e Estados Unidos. Casou-se com Lionel de Roulet.

Quando Hélène de Beauvoir vivia em Goxwiller, uma aldeia perto de Estrasburgo, tornou-se presidente do centro para mulheres espancadas. Ela continuou a pintar até aos 85 anos. As suas pinturas estavam relacionadas à filosofia feminista e às questões das mulheres.

Literatura
 Monteil Claudine, Les Sœurs Beauvoir, Edições nº 1, Paris, 2003.

Pintoras da França
Feministas da França
Sepultados no Cemitério Père-Lachaise
Mortos em 2001
Nascidos em 1910

Hélène de Beauvoir


مليخ هي قرية جبلية في قضاء جزين التابع لمحافظة النبطية في جنوب لبنان، تقع على ارتفاع حوالي 280 مترا وأعلى في قمم أخرى فوق مستوى سطح البحر، وتقع على سلسلة جبال الريحان التي ترتفع حوالي 4,000-7000 قدم فوق مستوى سطح البحر.

أصل التسمية
تعود لفظة مليخ لجذر سامي مؤلف من 3 أحرف «م ل ك» والتي تعني «الملك أو المُلك». أما لفظة مليخ حالياً فهي تضخيم للجذر السامي. وثمة احتمال لارتباط الاسم باسم الإله موليخ الفينيقي.

التركيبة السكانية
أهالي مليخ هم الشيعة والموارنة المسيحيون،  وتضم القرية كنيسة واحدة ومسجدًا وحسينية.

دلالة تاريخية
القرية هي موطن لعدد من «الأنبياء» القدامى الذين تقع مقابرهم على قمم الجبال المحيطة بمليخ، بما في ذلك بوركاب، وسجد (التي يعتقد بعض العلماء أنها أخولياب، ولكن لا يمكن التحقق من صحة ذلك).   ويزور الشيعة والمسيحيون في القرية والمنطقة الجنوبية اللبنانية تلك المقابر.

مشاهير
أمل أبو زيد (مواليد 5 يونيو 1953) كان عضوا في البرلمان اللبناني، وعضوا في اللجنة الوطنية للاقتصاد والتجارة والصناعة والتخطيط في البرلمان اللبناني، منذ ديسمبر 2016.

وصلات خارجية
موقع بلدة مليخ على الشبكة

مراجع

أماكن مأهولة في قضاء جزين
أماكن مأهولة في لبنان
تجمعات شيعية في لبنان
تجمعات مارونية في لبنان
قضاء جزين

مليخ


Sputnik programı yapay uyduların uygulanabilirliğini deneyip göstermek için 1950' lerin son yıllarında Sovyetler Birliği tarafından yürütülmüş bir dizi insansız uzay uçuşudur. Sputnik kelimesi Rusçada uydu veya yoldaş anlamındadır'4 Ekim 1957 de fırlatılmış olan Sputnik 1,
dünyanın ilk yapay uydusudur.

Sputnik 2, 3 Kasım 1957'de fırlatılmış ve Layka ismindeki bir köpek olan ilk canlı yolcuyu taşımıştır. (Aslında ilk canlı meyve sinekleridir).Görevi planlayanlar uzay aracının kendisi veya yolcusu için bir güvenli dönüş ayarlamamış, Layka uzayda ölen ilk hayvan olmuştur.

Sputnik uzay araçları, Sovyet başmühendis Sergey Korolyov ve ekibi tarafından tasarlanmıştır. Sputnik programı, ABD'de büyük bir korku yaratarak Uzay Yarışının başlamasına neden olmuştur.

 Seri yapısı
«Sputnik-1...10» adları resmi değildir ve gazeteciler tarafından yaratıldı.

 Sputnik-1 — «Dünyanın İlk Sovyet Yapay Uydusu» (Rusça: «Первый советский искусственный спутник Земли» [Pervyi Sovetskii iskustvenyi sputnik zemli]), 4 Ekim 1957
 Sputnik 2 — «Dünyanın İkinci Sovyet Yapay Uydusu» (Rusça: «Второй советский искусственный спутник Земли» [Vtoroi Sovetskii iskustvenyi sputnik zemli]), 3 Kasım 1957
 Sputnik 3 — «Dünyanın Üçüncü Sovyet Yapay Uydusu» (Rusça: «Третий советский искусственный спутник Земли» [Tretiy Sovetskii iskustvenyi sputnik zemli]), 15 Mayıs 1958
 Sputnik-4 — «İlk gemi-uydu» (Rusça: «Первый корабль-спутник» [Pervyi Korabl Sputnik]), 15 Mayıs 1960
 Sputnik-5 — «İkinci gemi-uydu» (Rusça: «Второй корабль-спутник» [Vtoroy Korabl Sputnik]), 19 Ağustos 1960
 Sputnik-6 — «Üçüncü gemi-uydu» (Rusça: «Третий корабль-спутник» [Tretiy Korabl Sputnik]), 1 Aralık 1960
 Sputnik-7 — «Ağır Uydu 01» (Rusça: «Тяжёлый спутник 01» [Tyazheliy Sputnik 01]), 4 Şubat 1961
 Sputnik-8 — «Ağır Uydu 02» (Rusça: «Тяжёлый спутник 02» [Tyazheliy Sputnik 02]), 12 Şubat 1961
 Sputnik-9 — «Dördüncü gemi-uydu» (Rusça: «Четвёртый корабль-спутник» [Chetvertyi Korabl Sputnik]), 9 Mart 1961
 Sputnik-10 — «Beşinci gemi-uydu» (Rusça: «Пятый корабль-спутник» [Pyatyi Korabl Sputnik]''), 25 Mart 1961

Ayrıca bakınız
 Sputnik krizi

Soğuk Savaş
1960'ta uzay çalışmaları

Sputnik programı


A Liga das Nações da CONCACAF C de 2022–23 é a terceira e mais baixa divisão da edição 2022–23 da Liga das Nações da CONCACAF, a segunda temporada da competição de futebol que envolve as 41 seleções nacionais masculinas de futebol da CONCACAF. Foi disputada entre 2 de junho de 2022 até 28 de março de 2023.

Formato
A Liga C é composta por dezesseis seleções. O campeonato será dividido em um grupo de quatro equipes e três grupos de três equipes. Os quatro vencedores dos grupos serão promovidos para a Liga B na próxima edição do torneio.

Mudanças de equipe
A seguir estão as mudanças de equipes da Liga C da temporada 2019–20:

Chaveamento
O sorteio para a fase de grupos ocorreu em 4 de abril de 2022 em Miami, Estados Unidos. Cada um dos sorteios da Liga começou selecionando aleatoriamente uma seleção do Pote 1 e colocando-o no Grupo A de sua respectiva liga. Os sorteios continuaram selecionando as equipes restantes do Pote 1 e posicionando-as nos Grupos B, C e D em ordem sequencial. O mesmo procedimento foi feito para os demais potes. As equipes foram distribuídas nos potes usando o Ranking da CONCACAF.

Grupos
A lista de jogos foi confirmada pela CONCACAF em 6 de abril de 2022.

Todos os horários das partidas seguem o fuso horário local.

Grupo A

Grupo B

Grupo C

Grupo D

Ligações externas
  ,

Liga das Nações da CONCACAF de 2022–23


Larry Thomas Justus (30 April 1932 – 20 October 2002) was a Republican member of the North Carolina House of Representatives from Hendersonville, North Carolina, United States; he served nine consecutive terms.

Justus was born in Hendersonville and educated at Dana High School. After graduating from the University of North Carolina, Chapel Hill, he served in the United States Air Force, where he reached the rank of lieutenant colonel.

He was first appointed to the State Assembly in 1985 to fill the 50th District seat vacated by Charles Hughes' resignation. He served nine terms and was seeking re-election for a tenth (to the newly established 117th District) when he died in late October 2002. Because his name remained on the ballot and he received a majority of votes cast, the local Republican party named his widow, Carolyn K. Justus, to fill his seat.

The western campus of the North Carolina Justice Academy was named the Larry T. Justus Western Justice Academy in his honor in 2004.

References

2002 deaths
Members of the North Carolina House of Representatives
1932 births
20th-century American politicians

Larry T. Justus


Peschisolido est un patronyme pouvant désigner:

 (né en 1963), homme politique canadien en Colombie-Britannique
Paul Peschisolido (né en 1971), joueur et entraineur canadien de soccer

Homonymie de patronyme

Peschisolido


Elledy Semedo (21. ožujka 1988.) je zelenortski rukometaš. Nastupa za klub Madeira Andebol SAD i zelenortsku reprezentaciju.

Natjecao se na Svjetskom prvenstvu u Egiptu 2021., gdje je reprezentacija Zelenortske Republike završila na posljednjem, 32. mjestu.

Izvori

Zelenortski rukometaši

Elledy Semedo


81. længdegrad kan henvise til:

 81. vestlige længdekreds
 81. østlige længdekreds

81. længdegrad


Grigore Horgoș (n. 1888, Bunești, județul Cluj – d. 1963, Cluj-Napoca, județul Cluj) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918  .

Biografie
Grigore Horgoș a studiat la Școala de ucenici lăcătuși, îndeplinind meseria de lăcătuș, calitate din care va fi membru activ al Reuniunii Meseriașilor Români din Gherla .

Activitate politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a fost delegat al Reuniunii Meseriașilor Români din Gherla .

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7.
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998.

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993.
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015.

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1888
Decese în 1963
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Grigore Horgoș


Corneliu Furculiță (n. 30 iunie 1969, Sadova, Călărași) este un jurist și un om politic din Republica Moldova, care din decembrie 2014 este deputat în Parlamentul Republicii Moldova, fiind președintele fracțiunii parlamentare a Partidului Socialiștilor din Republica Moldova (PSRM).

La alegerile parlamentare din 30 noiembrie 2014 din Republica Moldova a candidat la funcția de deputat de pe locul 13 în lista candidaților PSRM.

Referințe

Legături externe
Profil pe site-ul Parlamentului Republicii Moldova

Nașteri în 1969
Nașteri pe 30 iunie
Deputați moldoveni
Juriști moldoveni
Membri ai Partidului Socialiștilor din Republica Moldova
Moldoveni în viață
Oameni din raionul Călărași
Politicieni moldoveni
Decorați cu Ordinul Gloria Muncii al Republicii Moldova

Corneliu Furculiță


Tekniske Universitetet Federico Santa María () (UTFSM) (eller simpelthen Santa Maria Universitet) er et chilensk universitet, der blev grundlagt i 1926 i Valparaíso, Chile.

Det er et af de mest prestigefyldte ingeniøruniversiteter i landet og Latinamerika, og lægger særlig vægt på grundvidenskab, ingeniørfag og tekniske områder  med en nyere vækst i økonomi og erhvervsvidenskab . Universitetet har campus i Chile i Valparaiso, Viña del Mar, Santiago, Concepción og Rancagua samt en international campus i Guayaquil, Ecuador. Federico Santa María Tekniske Universitet er alma mater af flere fremtrædende forretningsmænd, ingeniører og chilenske forskere. Dens elever og alumner er kendt som "Sansanos" .

UTFSM var det første chilenske universitet for at give en doktorgrad i ingeniørvirksomhed i 1962 og den første højere uddannelsesinstitution i Latinamerika for at give denne grad. [8] UTFSM universitetsradio er den ældste campusradio i Latinamerika  The UTFSM university radio is the oldest campus radio in Latin America.

Universitetsadgangen er meget konkurrencedygtig, og det er kendt for sine strenge studiekrav, krævende studieprogram og for at være det eneste tekniske universitet i Chile for at kræve fysisk træning som en obligatorisk del af studieordningen på sine Valparaiso og Santiago Campuses. For årene 2011-2016 har UTFSM en bachelorretention på 81,0% i det første studieår og en 66,4% i andet år . Mindre end 1% af sine studerende er internationale, og de fleste af de tilgængelige kurser er givet på spansk.

UTFSM er historisk set opfattet som en af de mest prestigefyldte ingeniørskoler i landet, og for nylig er det blevet fremlagt blandt de øverste universiteter i Chile og Sydamerika med udseendet af nationale og internationale placeringer . Det er rangeret 1. i Chile og 2. i Sydamerika af The Times Higher Education World University Rankings 2014-2015 .

Gradueringsdagen afholdes den 20. december hvert år, da den erindrer årsdagen for grundlæggerens Federico Santa Maria Carreras død den 20. december 1925.

Referencer

Universiteter i Chile

Tekniske Universitet Federico Santa Maria


Alpha și Omega 6: Săpături de dinozaur (engleză Alpha and Omega 6: Dino Digs) este un film de animație american de comedie/acțiune/aventură creat de Tim Maltby și produs de Splash Entertainment. Acesta reprezintă a cincea continuare a francizei de filme Alpha și Omega, și s-a lansat pentru prima oară pe DVD pe 10 mai 2016. A fost anunțat pentru prima oară în 2015, și a fost inițial propus ca al șaptelea film al seriei. Dar dintr-o anumită cauză Lionsgate Entertaiment a decis să-l lanseze înaintea lui Marea înghețare, astfel acesta fiind al șaselea film.

Filmul a fost considerat drept un dezastru colosal de către fanii seriei, cei mai mulți dând critici către scenariu, conceptul bizar, spațiile în intrigă, narațiunea inconsistentă și declinul imens în calitatea animației. Astfel acesta este oarecum considerat cel mai rău capitol din franciză. O altă plângere a fost cea în legătură cu scenele de dans care sunt considerate inutile pentru poveste și o infamie, dar totuși a primit câteva recenzii pozitive datorită scenelor umoristice și noul scor muzical. Unele fundaluri animate și peisaje din film au fost de asemenea agreate.

Premiera în România a filmului a fost pe 19 februarie 2017 pe canalul Boomerang, în cadrul programului Boomerang Cinema.

Premisă
După ce Kate, Humphrey și cei trei pui ai lor sunt forțați să-și mute bârlogul aceștia o descoperă pe Amy, un dinozaur feminin prietenos care a fost readusă la viață prin magie în urma descoperirii sale în timpul unei mari săpături. Puii de lup și prietenii lor din pădure îi arată lui Amy minunile lumii lor noi, și trebuie să lucreze împreună și să încerce să oprească săpătorii de a trezii pe periculosul T-Rex până nu-i prea târziu.

Voci
 Ben Diskin - Humphrey
 Kate Higgins - Kate, Stinky
 Debi Derryberry - Runt
 Lindsay Torrance - Claudette, Carney
 Erin Fitzgerald - Amy
 Chris Smith - Marcel, Paddy, Jethro
 Edward Bosco - Mac
 Chris Niosi - Ian
 Drew Waters - Griffin
 Cindy Robinson - Marge
 Michelle Souza - Donna, Rogue Wolf
 Michael Smith - Săpător #1
 Tom Kane - Săpător #2
 Tim Maltby - Jucător de golf
 Andrew Tight - Veveriță

Legături externe

Filme de animație din anii 2010
Filme de animație
Filme americane
Filme de aventuri
Lupi
Desene animate
Boomerang

Alpha și Omega 6: Săpături de dinozaur


An Cryptocoryne elliptica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicholas Edward Brown. An Cryptocoryne elliptica in nahilalakip ha genus nga Cryptocoryne, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptocoryne

Cryptocoryne elliptica


Der Gerichtsbezirk Ottensheim war ein dem Bezirksgericht Ottensheim unterstehender Gerichtsbezirk im politischen Bezirk Urfahr-Umgebung (Bundesland Oberösterreich). Ottensheim wurde als Gerichtsbezirk 1958 aufgelöst und mit dem Gerichtsbezirk Urfahr zum Gerichtsbezirk Urfahr-Umgebung vereint.

Geschichte
Der Gerichtsbezirk Ottensheim wurde am 4. Juli 1850 gemeinsam mit 46 anderen Gerichtsbezirke in Oberösterreich durch einen Erlass des k.k. Oberlandesgerichtes Linz geschaffen. Er umfasste ursprünglich die 20 Steuergemeinden Bergheim, Bogendorf, Eidenberg, Eidendorf, Feldkirchen, Feldsdorf, Freudenstein, Geng, Goldwörth, Gramastetten, Lacken, Landshaag, Lindham, Mühldorf, Mühllacken, Niederottensheim, Oberottensheim, Puchenau, Sankt Gotthard und Walding.

Der Gerichtsbezirk bildete im Zuge der Trennung der politischen von der judikativen Verwaltung
ab 1868 gemeinsam mit den Gerichtsbezirken Linz, Urfahr, Enns und Sankt Florian den Bezirk Linz.

1903 wurde der Gerichtsbezirk Ottensheim vom Bezirk Linz-Umgebung abgetrennt und gemeinsam mit dem Gerichtsbezirk Urfahr und dem vom Bezirk Freistadt abgetretenen Gerichtsbezirk Leonfelden dem neu gebildeten Bezirk Urfahr zugewiesen, wobei die Bezirkshauptmannschaft am 1. Oktober 1903 ihre Arbeit aufnahm. Nach der Machtübernahme der Nationalsozialisten wurde der Bezirk Urfahr-Umgebung aufgelöst und der Gerichtsbezirk Ottensheim dem neu gebildeten Verwaltungsbezirk Linz (später Landkreis Linz) angeschlossen.

Der Gerichtsbezirk Ottensheim wurde nach dem Zweiten Weltkrieg 1958 ebenso wie die Gerichtsbezirke Urfahr und Sankt Florian aufgelöst. An die Stelle der Gerichtsbezirke Urfahr und Ottensheim trat in der Folge der Gerichtsbezirk Urfahr-Umgebung. Diesem wurden per Verordnung 1958 die Gemeinden des heutigen Gerichtssprengels zugewiesen. Der Gerichtssprengel umfasst seither das Gebiet der ehemaligen Gerichtsbezirke Urfahr (ohne das 1938 zu Linz eingemeindete St. Magdalena) und Ottensheim.

1960 wurde aus dem Gerichtsbezirk Urfahr-Umgebung und dem Gerichtsbezirk Leonfelden der Bezirk Urfahr-Umgebung wiedererrichtet.

Gerichtssprengel
Der Gerichtsbezirk Ottensheim umfasste vor seiner Auflösung die Gemeinden Eidenberg, Feldkirchen an der Donau, Goldwörth, Gramastetten, Herzogsdorf, Ottensheim, Puchenau, Sankt Gotthard im Mühlkreis und Walding.

Literatur

Einzelnachweise

Bezirk Urfahr-Umgebung
Ottensheim
Ottensheim
Gegründet 1850
Aufgelöst 1958

Gerichtsbezirk Ottensheim


ينتج النفط والغاز الطبيعي بنفس العملية الجيولوجية وهي التحلل اللاهوائي للمادة العضوية تحت أعماق غائرة من سطح الأرض. لذلك فغالبا ما يتواجد النفط والغاز الطبيعي معا. ويشار إلى الآبار الغنية بالنفط بحقول النفط وتلك الغنية بالغاز بحقول الغاز الطبيعي.

عادة، يتكون النفط من الرواسب المدفونة على أعماق تتراوح بين 1000 و6000 م (درجات حرارة تتراوح ما بين 60 و150 °م)، أما الغاز الطبيعي فيتكون على أعماق أكبر ودرجات حرارة أكبر. وكلما زاد العمق كلما خلا الغاز من من السوائل. ولكون النفط والغاز الطبيعي أخف من الماء فإنهما يطفوان فوق الماء ويستمران بالارتفاع حتى يصلا السطح أو يصطدما بحاجز غير نافذ من الصخور. ويمكن استخراج النفط والغاز من الأعماق بالحفر.

تشترك إيران وقطر بأكبر حقل غاز طبيعي في العالم وهو حقل عسلوية. أما ثاني أكبر حقل في العالم فهو حقل نوفي أرنغوي في روسيا.

حقول الغاز البحرية

كما هو الحال مع النفط، تقع أغلب حقول الغاز تحت الماء كما هو الحال مع حقل عسلوية في الخليج العربي وحقول بحر الشمال. يتطلب استخراج ونقل الغاز من الآبار البحرية تقنيات مختلفة عن تلك المستخدمة في الآبار البرية، حيث يستخدم في الحالة الأولى حفارات أكبر وبعدد أقل لغلاء وصعوبة العمل في البحار.

شجع ارتفاع أسعار الغاز الحفارين لإعادة النظر في حقول كانت تعبتر قبل ذلك غير مجدية اقتصادية. فعلى سبيل المثال، قامت شركة مكموران للتنقيب بحفر بئر يقارب عمقه 10 كم في خليج المكسيك (وهو أعمق بئر في تاريخ استخراج الغاز). أم شركة إكسون موبل فقد بلغ نقب عن الغاز على أعماق تتجاوز 9 كم من دون العثور عليه، مما أدى إلى التخليج عن الموقع.

انظر أيضا
 قائمة بحقول الغاز الطبيعي
 حقل غاز تمر
حقل غاز ظهر

مراجع

حقول غاز طبيعي
حقول نفط
موارد طبيعية

حقل غاز طبيعي


Zi de sărbătoare (în ) este un film de comedie francez din 1949, regizat de Jacques Tati.

Distribuție
 Jacques Tati - François
 Paul Frankeur - Marcel
 Guy Decomble - Roger

Referințe

Legături externe

Filme din 1949
Filme de comedie din anii 1940
Filme franțuzești
Filme în limba franceză
Filme regizate de Jacques Tati
Filme de comedie

Zi de sărbătoare


Saga Studio var et dansk filmselskab, der eksisterede fra 1942 til 1976. Selskabet specialiserede sig efterhånden i folkekomedier og udsendte en lang række af denne type film som Ved Kongelunden, Styrmand Karlsen og Baronessen fra benzintanken. Saga Studio var sammenlignet med de andre af tidens danske filmselskaber ret lille, hvilket gav en tæt og familieagtig stemning.

Historie
Saga Studio blev oprettet af den driftige filmmand, John Olsen, der allerede i filmindustriens ungdom havde stiftet bekendtskab med branchen under i ophold i London i første halvdel af 1910'erne. Da første verdenskrig brød ud, vendte han hjem til Danmark, hvor han gik i gang med at importere britiske og amerikanske film. I 1936 skabte han sammen med Lau Lauritzen Jr. og Henning Karmark ASA Film-studiet. Intern uenighed førte imidlertid til, at Olsen begyndte for sig selv, og det resulterede i oprettelsen af Saga Studio i 1942. Studiet blev etableret på en villagrund i Charlottenlund og blandt de centrale skikkelser i de første år var lydmanden Poul Bang og filmfotografen Aage Wiltrup (sidstnævnte var Olsens svigersøn). Snart blev Annelise Reenberg også en markant person som instruktør og manuskriptforfatter; andre vigtige skribenter var John Olsen og Paul Sarauw.

Studiets første film var Kriminalassistent Bloch, der havde premiere i 1943. I begyndelsen stod studiet bag et bredt repertoire, der blandt andet omfattede de prisbelønnede dramaer Soldaten og Jenny (1947) pg John og Irene (1949). Fra midten af 1950'erne var hovedvægten lagt på det lette og humoristiske repertoire, der var meget populære. Mange af filmene havde folkekære skuespillere som Dirch Passer, Ove Sprogøe og Ghita Nørby på rollelisten. John Olsen døde i 1959, og firmaet blev lavet til et aktieselskab under navnet Saga Film A/S og drevet af John Olsens hustru Inger og sønnen Flemming John Olsen sammen med Reenberg og Poul Bang. Skønt de fleste af studiets film var ret populære, stod det også bag én stor fiasko, monsterfilmen Reptilicus.

I 1965 valgte selskabet af afstå fra at have egne studiefaciliteter, så studiet i Charlottenlund blev afhændet. I stedet gik Saga i samarbejde med Palladium og brugte dette selskabs studier i Hellerup. Fra midten af 1960'erne stod Saga bag den første serie af de populære Min søsters børn-film. Samarbejdet med Palladium ophørte i 1970, hvor Saga nu var ejet af en kreds med Flemming John Olsen, Sven Borre og Dirch Passer i spidsen. I 1971 overtog selskabet Risbystudierne, hvor filmene derpå blev optaget. Sagas sidste film, Spøgelsestoget, havde premiere i 1976, og derpå overgik firmaet til et shippingfirma, der ikke lavede film, men var interesseret i andre af Sagas aktiviteter.

Øvrige aktiviteter
I 1942 havde John Olsen fået bevilling til at drive biograf, hvilket blev Saga Teatret på Vesterbrogade i København, og denne efterhånden ganske enorme biograf blev det direkte udgangspunkt for filmselskabet. Senere kom der Saga-biografer andre steder i landet også: Esbjerg, Aarhus, Nakskov og Holstebro. Da produktionen af film ophørte i midten af 1970'erne, fortsatte firmaet under navnet Saga Video og Kortfilm.

Da videofilmene blev populære solgte Sven Borre rettighederne til filmselskabets film til udgivelse på dette medie.

Film
I Saga Studio blev følgende film optaget (enkelte film kun optaget i studiet, men produceret af et andet selskab):

 Moster fra Mols (1943, samproduktion med ASA)
 Kriminalassistent Bloch (1943)
 To som elsker hinanden (1944)
 Spurve under taget (1944)
 Lev livet let (1944)
 En ny dag gryer (1945)
 Oktoberroser (1946)
 Op med lille Martha (1946)
 Soldaten og Jenny (1947)
 Sikken en nat (1947)
 I de lyse nætter (1948)
 Mens porten var lukket (1948)
 Det hændte i København (1949)
 John og Irene (1949)
 Historien om Hjortholm (1950)
 Op og ned langs kysten (1950)
 Fra den gamle købmandsgård (1951)
 Unge piger forsvinder i København (1951)
 Fireogtyve timer (1951)
 Lyntoget (1951)
 Rekrut 67 Petersen (1952)
 Den gamle mølle på Mols (1953)
 Ved Kongelunden (1953)
 Kriminalsagen Tove Andersen (1953)
 I kongens klær (1954)
 Hendes store aften (1954)
 Der kom en dag (1955)
 Det var på Rundetårn (1955)
 Bruden fra Dragstrup (1955)
 Færgekroen (1956)
 Kristiane af Marstal (1956)
 Tag til marked i Fjordby (1957)
 Tre piger fra Jylland (1957)
 Mig og min familie (1957)
 Styrmand Karlsen (1958)
 Mariannes bryllup (1958)
 Lyssky transport gennem Danmark (1958)
 Charles' tante (1959)
 Onkel Bill fra New York (1959)
 Soldaterkammerater rykker ud (1959, atelier)
 Paw (1959, atelier)
 Baronessen fra benzintanken (1960)
 Soldaterkammerater på vagt (1960, atelier)
 Kvindelist og kærlighed (1960)
 Elefanter på loftet (1960, atelier)
 Peters baby (1961)
 Støv på hjernen (1961)
 Reptilicus (1961)
 Han, hun, Dirch og Dario (1962)
 Det støver stadig (1962)
 Venus fra Vestø (1962)
 Peters baby (1962)
 Frk. Nitouche (1963)
 Støv for alle pengene (1963)
 Alt for kvinden (1964)
 5 mand og Rosa (1964)
 Een pige og 39 sømænd (1965)
 En ven i bolignøden (1965)
 Passer passer piger (1965)
 Gertrud (1965, atelier)
 Gys og gæve tanter (1966)
 Min søsters børn (1966)
 Dyden går amok (1966)
 Smukke-Arne og Rosa (1967)
 Min søsters børn på bryllupsrejse (1967)
 Fantasterne (1967)
 Min søsters børn vælter byen – 1968
 Jeg elsker blåt (1968)
 Ta' lidt solskin (1969)
 Helle for Lykke (1969)
 Midt i en jazztid (1969)
 Hurra for de blå husarer (1970)
 Min søsters børn når de er værst (1971)
 Far til fire i højt humør (1971, atelier)
 Mig og Mafiaen (1973)
 På'en igen Amalie (1973)
 Mafiaen - det er osse mig! (1974)
 Spøgelsestoget'' (1976)

Referencer

Litteratur

Filmselskaber fra Danmark
Etableret i 1942
Ophørt i 1976

Saga Studio