was a Japanese geisha and prostitute who murdered her lover, , via strangulation on May 18, 1936, before cutting off his penis and testicles and carrying them around with her in her kimono. The story became a national sensation in Japan, acquiring mythic overtones, and has been interpreted by artists, philosophers, novelists and filmmakers. Abe was released after serving five years in prison and went on to write an autobiography.

Family background
Sada Abe was the seventh of eight children of Shigeyoshi and Katsu Abe, an upper middle-class family of tatami mat makers in Tokyo's Kanda neighborhood. Only four of the Abe children survived to adulthood, and of those Sada was the youngest. Sada's father, originally from Chiba Prefecture, had been adopted into the Abe family to help with the business, which he eventually inherited. Aged 52 at the time of Sada's birth, Shigeyoshi Abe was described by police as "an honest and upright man" who had neither conspicuous vices nor any brushes with the law, although some acquaintances reported him to be somewhat self-centered, with a taste for extravagance. Likewise, Sada's mother had no known legal or moral blemishes on her record.

Sada's brother Shintarō was known as a womanizer, and, after his marriage, ran away with his parents' money. Her sister Teruko was also known to have had several lovers. Sada's father sent Teruko to work in a brothel, then not an uncommon way to punish female sexual promiscuity in Japan, although he soon bought her back. Teruko's past was not considered a hindrance to marriage for those of the Abes' class at the time, and she soon married.

Early life
Abe was born in 1905. Her mother doted on Sada, who was her youngest surviving child, and allowed her to do as she wished. She encouraged Abe to take lessons in singing and in playing the , both activities which, at the time, were more closely associated with geisha – an occasionally low-class profession – and prostitutes than with classical artistic endeavor.  Geisha were considered glamorous celebrities at the time, and Abe herself pursued this image by skipping school for her music lessons and wearing stylish make-up.

As family problems over her siblings Teruko and Shintarō became more pressing, Abe was often sent out of the house alone. She soon fell in with a group of similarly independent teenagers.  At the age of 14, during one of her outings with this group, she was raped by one of her acquaintances, a Keio University student. Her parents initially defended and supported her, but she became a difficult teenager. As Abe became more irresponsible and uncontrollable, her parents sold her to a geisha house in Yokohama in 1922, hoping to find her a place in society with some direction.  Toku Abe, Sada's oldest sister, testified that Sada wished to become a geisha. Sada herself, however, claimed that her father made her a geisha as punishment for her promiscuity.

Abe's encounter with the geisha world proved to be a frustrating and disappointing one. To become a true star among geisha required apprenticeship from childhood, with years spent training and studying arts and music. Abe never progressed beyond a low rank, and one of her main duties was to provide sex for clients. She worked for five years in this capacity and eventually contracted syphilis. Since this meant she would be required to undergo regular physical examinations, just as a legally licensed prostitute would, Abe decided to enter a better-paying profession.

Early 1930s

Abe began work as a prostitute in Osaka's famous Tobita brothel district, but soon gained a reputation as a trouble-maker. She stole money from clients and attempted to leave the brothel several times, but was soon tracked down by the well-organized legal prostitution system.  After two years, Abe eventually succeeded in escaping the licensed prostitution system and began working as a waitress. However, not satisfied with the wages, she was soon working as a prostitute again, though now unlicensed, and began working in the unlicensed brothels of Osaka in 1932. Abe's mother died in January 1933, and Abe traveled to Tokyo to visit her father, and her mother's grave. She entered into the prostitution market in Tokyo and while there became a mistress for the first time. When her father became gravely ill in January 1934, Abe nursed him for ten days until his death.

In October 1934, Abe was arrested in a police raid on the unlicensed brothel at which she was working at the time. Kinnosuke Kasahara, a well-connected friend of the brothel owner, arranged for her release. Kasahara was attracted to Abe, finding that she had no debts, and with Abe's agreement, made her his mistress. He set up a house for Abe on December 20, 1934, and also provided her with an income. In his deposition to the police, he remembered, "She was really strong, a real powerful one. Even though I am pretty jaded, she was enough to astound me. She wasn't satisfied unless we did it two, three, or four times a night. To her, it was unacceptable unless I had my hand on her private parts all night long… At first it was great, but after a couple of weeks I got a little exhausted." When Abe suggested that Kasahara leave his wife to marry her, he refused. She then asked Kasahara to allow her to take another lover, which he also refused to do. Afterwards, their relationship ended, and to escape him Abe left for Nagoya. Kasahara ended his testimony with an angry remark about Abe: "She is a slut and a whore. And as what she has done makes clear, she is a woman whom men should fear." Likewise, Abe remembered Kasahara in less than flattering terms, saying, "He didn't love me and treated me like an animal. He was the kind of scum who would then plead with me when I said that we should break up."

In Nagoya in 1935, again intending to leave the sex industry, Abe began working as a maid at a restaurant. She soon became romantically involved with a customer at the restaurant, Gorō Ōmiya, a professor and banker who aspired to become a member of the Diet of Japan. Knowing that the restaurant would not tolerate a maid having sexual relations with clients, and having become bored with Nagoya, she returned to Tokyo in June. Ōmiya met Abe in Tokyo and, finding that she had previously contracted syphilis, paid for her stay at a hot springs resort in Kusatsu from November until January 1936. In January, Ōmiya suggested that Abe could become financially independent by opening a small restaurant, and recommended that she should start working as an apprentice in the restaurant business.

Acquaintance with Kichizō Ishida
Back in Tokyo, Abe began work as an apprentice at the Yoshidaya restaurant on February 1, 1936. The owner of this establishment, Kichizō Ishida, 42 at the time, had worked his way up in the business, starting as an apprentice at a restaurant specializing in eel dishes. He had opened Yoshidaya in Tokyo's Nakano neighborhood in 1920. When Abe joined his restaurant, Ishida had become known as a womanizer who by that time did little in the way of actually running the restaurant, which had become in fact managed primarily by his wife.

Not long after Abe began work at Yoshidaya, Ishida began making amorous advances towards her. Ōmiya had never satisfied Abe sexually, and she was responsive to Ishida's approaches. In mid-April, Ishida and Abe initiated their sexual relationship in the restaurant to the accompaniment of a romantic ballad sung by one of the restaurant's geisha. On April 23, 1936, Abe and Ishida met for a pre-arranged sexual encounter at a teahouse, or —the contemporary equivalent of a love hotel—in the Shibuya neighborhood. Planning only for a short fling, the couple instead remained in bed for four days. On the night of April 27, they moved to another teahouse in the distant neighborhood of Futako Tamagawa where they continued to drink and have sex, occasionally with the accompaniment of a geisha's singing, and would continue even as maids entered the room to serve sake.  They next moved to the Ogu neighborhood. Ishida did not actually return to his restaurant until the morning of May 8, after an absence of about two weeks.  Of Ishida, Abe later said, "It is hard to say exactly what was so good about Ishida. But it was impossible to say anything bad about his looks, his attitude, his skill as a lover, the way he expressed his feelings. I had never met such a sexy man."

After their two-week encounter ended, Abe became agitated and began drinking excessively. She said that with Ishida she had come to know true love for the first time in her life, and the thought of Ishida being back with his wife made her intensely jealous. Just over a week before Ishida's eventual death, Abe began to contemplate his murder. On May 9, 1936, she attended a play in which a geisha attacks her lover with a large knife, after which she decided to threaten Ishida with a knife at their next meeting. On May 11, Abe pawned some of her clothing and used the money to buy a kitchen knife. She later described meeting Ishida that night, "I pulled the kitchen knife out of my bag and threatened him as had been done in the play I had seen, saying, 'Kichi, you wore that kimono just to please one of your favorite customers. You bastard, I'll kill you for that.' Ishida was startled and drew away a little, but he seemed delighted with it all…"

Murder of Ishida

Ishida and Abe returned to Ogu, where they remained until his death. During their love-making this time, Abe put the knife to the base of Ishida's penis, and said she would make sure he would never play around with another woman. Ishida laughed at this. Two nights into this bout of sex, Abe began choking Ishida, and he told her to continue, saying that this increased his pleasure (erotic asphyxiation). She had him do it to her as well. On the evening of May 16, 1936, Abe used her obi to cut off Ishida's breathing during orgasm, and they both enjoyed it. They repeated this for two more hours. Once Abe stopped the strangulation, Ishida's face became distorted, and would not return to its normal appearance. Ishida took thirty tablets of a sedative called Calmotin to try to soothe his pain. According to Abe, as Ishida started to doze, he told her, "You'll put the cord around my neck and squeeze it again while I'm sleeping, won't you…  If you start to strangle me, don't stop, because it is so painful afterwards." Abe commented that she wondered if he had wanted her to kill him, but on reflection decided he must have been joking.

At about 2 am on May 18, 1936, as Ishida was asleep, Abe wrapped her sash twice around his neck and strangled him to death. She later told police, "After I had killed Ishida I felt totally at ease, as though a heavy burden had been lifted from my shoulders, and I felt a sense of clarity." After lying with Ishida's body for a few hours, she next severed his penis and testicles with the kitchen knife, wrapped them in a magazine cover, and kept them until her arrest three days later.  With the blood she wrote  on Ishida's left thigh, and on a bed sheet. She then carved  ("Sada", the character for her name) into his left arm. After putting on Ishida's underwear, she left the inn at about 8 am, telling the staff not to disturb Ishida.

After leaving the inn, Abe met her former lover Gorō Ōmiya. She repeatedly apologized to him, but Ōmiya, unaware of the murder, assumed that she was apologizing for having taken another lover. In actuality, Abe's apologies were for the damage to his political career that she knew his association with her was bound to cause. After Ishida's body was discovered, a search was launched for Abe, who had gone missing. On May 19, 1936, the newspapers picked up the story. Ōmiya's career was ruined, and Abe's life was under intense public scrutiny from that point onwards.

Abe Sada panic
The circumstances of Ishida's death immediately caused a national sensation. The ensuing frenzy over the search for Abe was called "Abe Sada panic". Police received reports of sightings of Abe from various cities, and one false sighting nearly caused a stampede in the Ginza, resulting in a large traffic jam. In a reference to the recent failed coup in Tokyo, the February 26 Incident or " Incident" ("2–26" or "February 26"), the crime was satirically dubbed the "Go Ichi-Hachi" Incident ("5–18" or "May 18").

On May 19, 1936, Abe went shopping and saw a movie. Under a pseudonym, she stayed in an inn in Shinagawa on May 20, where she had a massage and drank three bottles of beer. She spent the day writing farewell letters to Ōmiya, a friend, and Ishida. Abe planned to commit suicide one week after the murder, and practiced necrophilia. "I felt attached to Ishida's penis and thought that only after taking leave from it quietly could I then die. I unwrapped the paper holding them and gazed at his penis and scrotum. I put his penis in my mouth and even tried to insert it inside me…  It didn't work however though I kept trying and trying. Then, I decided that I would flee to Osaka, staying with Ishida's penis all the while. In the end, I would jump from a cliff on Mount Ikoma while holding on to his penis."

At 4:00 in the afternoon, police detectives, suspicious of the alias under which Abe had registered, came to her room. "Don't be so formal," she told them, "You're looking for Sada Abe, right? Well that's me. I am Sada Abe." When the police were not convinced, she displayed Ishida's genitalia as proof.

Abe was arrested and interrogated over eight sessions. When asked why she had severed Ishida's genitalia, Abe replied, "Because I couldn't take his head or body with me. I wanted to take the part of him that brought back to me the most vivid memories."  The interrogating officer was struck by Abe's demeanor when asked why she had killed Ishida. "Immediately she became excited and her eyes sparkled in a strange way." Her answer was: "I loved him so much, I wanted him all to myself. But since we were not husband and wife, as long as he lived he could be embraced by other women. I knew that if I killed him no other woman could ever touch him again, so I killed him…" In attempting to explain what distinguished Abe's case from over a dozen other similar cases in Japan, William Johnston suggests that it is this answer which captured the imagination of the nation: "She had killed not out of jealousy but out of love."  Mark Schreiber notes that the Sada Abe Incident occurred at a time when the Japanese media were preoccupied with extreme political and military troubles, including the  Incident and a looming war in China. He suggests that a sensationalistic sex scandal such as this served as a welcome national release from the disturbing events of the time. The case also struck a chord with the  ("erotic-grotesque-nonsense") style popular at the time, and the Sada Abe Incident came to represent that genre for years to come.

When the details of the crime were made public, rumors began to circulate that Ishida's penis was of extraordinary size; however, the police officer who interrogated Abe after her arrest denied this, saying, "Ishida's was just average. [Abe] told me, 'Size doesn't make a man in bed. Technique and his desire to please me were what I liked about Ishida. After her arrest, Ishida's penis and testicles were moved to Tokyo University Medical School's pathology museum. They were put on public display soon after the end of World War II, but have since disappeared.

Conviction and sentencing
The first day of Abe's trial was November 25, 1936, and by 5 a.m. crowds were already gathering to attend. The judge presiding over the trial admitted to being sexually aroused by some of the details involved in the case, yet made sure that the trial was held with the utmost seriousness. Abe's statement before receiving sentencing began, "The thing I regret most about this incident is that I have come to be misunderstood as some kind of sexual pervert…  There had never been a man in my life like Ishida. There were men I liked, and with whom I slept without accepting money, but none made me feel the way I did toward him."

On December 21, 1936, Abe was convicted of murder and mutilation of a corpse. Though the prosecution demanded ten years, and Abe claimed that she desired the death penalty, she was in fact sentenced to just six years in prison. Abe was confined in Tochigi women's penitentiary, where she was prisoner No. 11. Her sentence was commuted on November 10, 1940, on the occasion of the 2,600th anniversary celebrations of the mythical founding of Japan, when Emperor Jimmu came to the throne.  Abe was released, exactly five years after the murder, on May 17, 1941.

The police record of Abe's interrogation and confession became a national best-seller in 1936. Christine L. Marran puts the national fascination with Abe's story within the context of the  or "poison woman" stereotype, a transgressive female character type that had first become popular in Japanese serialized novels and stage works in the 1870s.  In the wake of popular "poison woman" literature, confessional autobiographies by female criminals had begun appearing in the late 1890s.  By the early 1910s, autobiographical writings by criminal women took on an unapologetic tone and sometimes included criticisms of Japan and Japanese society.  Kanno Suga, who was hanged in 1911 for conspiring to assassinate Emperor Meiji in what was known as the High Treason Incident, wrote openly rebellious essays while in prison.  Fumiko Kaneko, who was sentenced to death for plotting to bomb the imperial family, used her notoriety to speak against the imperial system and the racism and paternalism that she said it engendered.  Abe's confession, in the years since its appearance, became the most circulated female criminal narrative in Japan. Marran points out that Abe, unlike previous criminal autobiographers, stressed her sexuality and the love she felt for her victim.

Later life
Upon release from prison, Abe assumed an alias. As the mistress of a "serious man" she referred to in her memoirs as "Y", she moved first to Ibaraki Prefecture and then to Saitama Prefecture. When Abe's true identity became known to Y's friends and family, she broke off their relationship.

In the aftermath of World War II, wishing to divert public attention from politics and criticism of the occupying authorities, the Yoshida government encouraged a "3-S" policy—"sports, screen, and sex".  Pre-war writings, such as The Psychological Diagnosis of Abe Sada (1937) depict Abe as an example of the dangers of unbridled female sexuality and as a threat to the patriarchal system. In the postwar era, she was treated as a critic of totalitarianism, and a symbol of freedom from oppressive political ideologies.  Abe became a popular subject in literature of both high and low quality. The  writer Sakunosuke Oda wrote two stories based on Abe, and a June 1949 article noted that Abe had recently tried to clear her name after it had been used in a "mountain" of erotic books.

In 1946, the writer Ango Sakaguchi interviewed Abe, treating her as an authority on both sexuality and freedom. He called Abe a "tender, warm figure of salvation for future generations."  In 1947, Ichiro Kimura's The Erotic Confessions of Abe Sada became a national bestseller, with over 100,000 copies sold. The book was in the form of an interview with Abe, but was actually based on the police interrogation records. As a response to this book, Abe wrote her own autobiography, Memoirs of Abe Sada, which was published in 1948. In contrast to Kimura's depiction of her as a pervert, she stressed her love for Ishida.  The first edition of the magazine , in January 1948, featured previously unpublished photos of the incident with the headline "Ero-guro of the Century! First Public Release. Pictorial of the Abe Sada Incident." Reflecting the change in tone in writings on Abe, the June 1949 issue of Monthly Reader called her a "Heroine of That Time" for following her own desires in a time of "false morality" and oppression.

Abe capitalized on her notoriety by sitting for an interview in a popular magazine, and appearing for several years starting in 1947 in a traveling one-act stage production called  (A Woman of the Shōwa Period) under the direction of dramatist Nagata Mikihiko.  In 1952 she began working at the Hoshikikusui, a working-class pub in Inari-chō in downtown Tokyo. Abe lived a low-profile life in Tokyo's Shitaya neighborhood for the next 20 years, and her neighborhood restaurant association gave her a "model employee" award. More than once, during the 1960s, film-critic Donald Richie visited the Hoshikikusui. In his collection of profiles, Japanese Portraits, he describes Abe making a dramatic entrance into a boisterous group of drinkers. She would slowly descend a long staircase that led into the middle of the crowd, fixing a haughty gaze on individuals in her audience. The men in the pub would respond by putting their hands over their crotches, and shouting out things like, "Hide the knives!" and "I'm afraid to go and pee!" Abe would slap the banister in anger and stare the crowd into an uncomfortable and complete silence, and only then continue her entrance, chatting and pouring drinks from table to table. Richie comments, "…she had actually choked a man to death and then cut off his member.  It was a consequent frisson when Sada Abe slapped your back."

In 1969, Abe appeared in the "Sada Abe Incident" section of director Teruo Ishii's dramatized documentary , and the last known photograph of Abe was taken in August of that year. She disappeared from the public eye in 1970. When the film In the Realm of the Senses was being planned in the mid-1970s, director Nagisa Ōshima apparently sought out Abe and, after a long search, found her, her hair shorn, in a Kansai nunnery.

Legacy
Decades after both the incident and her disappearance, Abe continues to draw public interest:
 Mutsuo Toi took an interest in Abe's case and had started writing a novel, . Two years after Abe's crime, Toi perpetrated the deadliest single-shooter massacre in Japanese history before killing himself.
 In addition to the documentary in which Abe herself appeared shortly before she disappeared from the public eye, and the 1976 Japanese-language In the Realm of the Senses, at least three successful films have been made based on the story. The 1983 film, Sexy Doll: Abe Sada Sansei, made use of Abe's name in the title. In 1998, a 438-page biography of Abe was published in Japan, and the first full-length book on Abe in English, William Johnston's Geisha, Harlot, Strangler, Star: A Woman, Sex, and Morality in Modern Japan, was published in 2005.
 Japanese Noise musician Merzbow adopted the alias Abe Sada for an early musical project. He released only one record under this name, the 1994 7" Original Body Kingdom/Gala Abe Sada 1936.
 In March 2007, a four-bass noise band from Perth, Australia, named Abe Sada won a Contemporary Music Grant from the Australian Department of Culture and the Arts to tour Japan in June and July 2007.

Sada Abe in literature

 Satō, Makoto. Abe Sada's Dogs, avant-garde play.
 Sekine, Hiroshi (1971). "Abe Sada", poem.
 Tōkyō Seishin Bunsekigaku Kenkyōjo (1937). The Psychoanalytic Diagnosis of Sada Abe (Abe Sada no seishin bunseki teki shindan).
  (novel modeled on the Abe Incident)

Sada Abe in film
Abe herself appeared in the "Sada Abe Incident" section of Teruo Ishii's 1969 documentary ; actress Yukie Kagawa portrayed Abe.

There have also been at least six films based on her life:
 1975 – Noboru Tanaka's A Woman Called Sada Abe was released, for a Japan-only audience, but was overshadowed internationally by its more explicit successor that came out the following year.
 1976 – Nagisa Oshima's In the Realm of the Senses which was widely banned following its release, for explicit scenes of sex and nudity.
 1998 – Nobuhiko Obayashi's Sada starring Hitomi Kuroki.
 1999 – Sachi Hamano's
 2009 – Pure, starring Asa Akira
 2011 – Kyōko Aizome's

See also
 List of people who disappeared
 John and Lorena Bobbitt
 Sadao Abe, Japanese actor whose stage name comes from Sada Abe
 Emasculation
 Francine Hughes and The Burning Bed
 Genital modification and mutilation
 Brigitte Harris case
 Catherine Kieu
 Lin and Xie case
 Penectomy
 Penis removal
 Penis transplantation

Notes

References

 (Review of Johnston, William. Geisha, Harlot, Strangler, Star)

External links

1905 births
1970s deaths
1970s missing person cases
20th-century Japanese women writers
20th-century Japanese writers
Geishas
Human trophy collecting
Japanese autobiographers
Japanese female murderers
Japanese people convicted of murder
Japanese prostitutes
Missing person cases in Japan
People convicted of murder by Japan
People from Chiyoda, Tokyo
Sex scandals
Women autobiographers

Sada Abe


Toby Hemenway (23 de abril de 1952 – 20 de dezembro de 2016)  foi um autor e educador americano que escreveu extensivamente sobre permacultura e questões ecológicas. Ele é o autor de Gaia's Garden: A Guide to Home-Scale Permaculture e The Permaculture City: Regenerative Design for Urban, Suburban, and Town Resilience. Foi professor-adjunto na Universidade Estadual de Portland, pesquisador residente na Universidade do Pacífico e diretor de campo do Instituto da Permacultura dos EUA.

Carreira
Depois de se formar em Biologia pela Universidade Tufts, Hemenway trabalhou por muitos anos como pesquisador em genética e imunologia, primeiro em laboratórios acadêmicos, incluindo os da Harvard e da Universidade de Washington, e depois na Immunex, importante empresa de biotecnologia médica.

Na época em que crescia sua insatisfação com os rumos que a biotecnologia tomava, descobriu a permacultura. Seguiu-se uma mudança de carreira, e Hemenway e sua esposa, Kiel, passaram dez anos criando um espaço de permacultura rural no Oregon. Ele foi o editor da Permaculture Activist, revista de design ecológico e cultura sustentável, de 1999 a 2004, e se mudou para Portland em 2004. Depois de seis anos desenvolvendo recursos de sustentabilidade urbana no local, Hemenway e sua esposa dividiram seu tempo entre Sebastopol, na Califórnia, e o estado de Montana.

Hemenway morreu de câncer pancreático em 20 de dezembro de 2016.

Publicações

 Gaia's Garden: A Guide to Home-Scale Permaculture (2001, ),
 The Permaculture City: Regenerative Design for Urban, Suburban, and Town Resilience (2015, ),

Palestras

 Como a permacultura pode salvar a humanidade e o planeta, mas não a civilização
 Redesenhar a civilização com a permacultura

Referências

Ligações externas

 Página oficial
 Página do livro Gaia's Garden
 A página do livro The Permaculture City

Alunos da Universidade Tufts

Toby Hemenway


Aglaos () ist in der griechischen Mythologie

 Aglaos (Sohn des Thyestes)
 Aglaos (Sohn der Hermione)

Aglaos


Faryab (Dari: ) is one of the thirty-four provinces of Afghanistan, which is located in the north of the country bordering neighboring Turkmenistan. It has a population of about 1,109,223, which is multi-ethnic and mostly a tribal society. The province encompasses 15 districts and over 1,000 villages. The capital of Faryab province is Maymana. It also borders Jowzjan Province, Sar-e Pol Province, Ghor Province and Badghis Province.

History

Faryab is a Persian toponym meaning "lands irrigated by diversion of river water". The name Faryab takes its name from a town founded in the area by the Sassanids. It is the home town of the famed Islamic philosopher, al-Farabi (per the biographer Ibn al-Nadim). The area is part of the trans-border region of Greater Khorasan; during the colonial era, British geographers referred to the area as Afghan Turkestan.

The history of settlement in Faryab is ancient and comprises layer upon layer of occupation. At times, it was a melting pot within which a host of cultures have merged into a non-conflictual whole or at least peaceable coexistence.

Maymana and Andkhoy (Andkhui)  entered written history 2,500 years ago when Jews arrived and settled in 586 BC, fleeing the destruction of Jerusalem by Nebuchadnezzar. The territory was under Persian control at the time, which later gave way to Greek rule following the conquest by Alexander the Great in 326 BC.

Persian dominance was restored from the 3rd to the 7th century AD.

The pre-Islamic period ended with the conquest of northern Afghanistan by Arab Muslims (651-661 AD). The area "turned into a vast battlefield as the two great Arab and Persian cultures battled for not only political and geographical supremacy but ideological supremacy." As a result, centuries of Zoroastrianism, Buddhism, Nestorian Christianity and indigenous pagan cults were swept away. Various Islamic dynasties rose to power and influenced the locals. They included the Saffarids, Samanids, Ghaznavids, Seljuks, and Ghurids.

The history of Faryab was greatly altered yet again in the 11th century, this time with the invasion of the Mongols, under Genghis Khan and his descendants. As they moved into the area from the north, cities and towns including Maymana were razed, populations massacred, grain, fields and livestock stolen or burnt and ancient irrigation systems obliterated. Faryab was itself destroyed by the Mongols in 1220.   Control by the Mongols stemmed from the alternating capitals of Bukhara or Samarkand north of the Amu Darya River. They ruled in a decentralized manner, however, allowing local tribal chiefs in Maymana and elsewhere considerable autonomy (a legacy which was to last until the end of the 19th century).

In 1500, Uzbek princes, in the form of the Khanate of Bukhara (a Turco-Mongol state), swept across the Amu Darya, reaching Faryab and related areas around 1505. They joined a substantial and largely pastoral Arab population and ruled the area until the mid-18th century.

It was conquered by Ahmad Shah Durrani in 1748 and became part of the Durrani Empire. The area was untouched by the British during the three Anglo-Afghan wars that were fought in the 19th and 20th centuries. Faryab become a province in 1964. From the administrative reforms of the 1930s until then it was known as Maymana and was a sub-province of Balkh Province, which had its headquarters in Mazar-i-Sharif.

During the 1990s Afghan Civil War (early 90s and late 90s), the front line between Taliban and opposition forces often fell between Badghis and Faryab provinces in the mid-1990s. Ismail Khan also fled to Faryab to reconstitute his forces following the Taliban takeover of Herat Province, but was betrayed by Abdul Malik Pahlawan.

In May 1997, Abdul Malik Pahlawan raised the Taliban flag over the capital of Maymana, switching sides and initiating a renewed Taliban offensive from the west. Following a series of changing allegiances and falling out with Malik, the Taliban withdrew from the area, but in 1998 a contingent of 8,000 Taliban fighters pressed through Faryab, seizing Abdul Rashid Dostum's headquarters in Sheberghan, in neighboring Jowzjan province.

Faryab province has been one of the more peaceful areas in Afghanistan since the fall of the Taliban government in late 2001. Recent development projects in the province have focused on expanding the agricultural potential of the province, in particular the re-forestation of areas of the province that were denuded in the recent past.
It was reported in 2006 that Abdul Malik Pahlawan's Freedom Party of Afghanistan still maintained an armed militant wing, which was contributing to instability in province. The Afghan National Security Forces (ANFS) began expanding and slowly took over control. The Afghanistan-Turkmenistan border is maintained by the Afghan Border Police (ABP) while law and order for the rest of the province is provided by the NATO-trained Afghan National Police (ANP).
Between 2006 and late 2014, the province had a Provincial Reconstruction Team (PRT), which was led by Norway. The Norwegian PRT had its base at Maymana and had also been given the responsibility for the Ghormach District.

Afghanistan signed a deal with China National Petroleum Corporation (CNPC) for the development of oil blocks in the Amu Darya basin, a project expected to earn billions of dollars over two decades; the deal covers drilling and a refinery in the northern provinces of Sar-e Pol and Faryab, and is the first international oil production agreement entered into by the Afghan government for several decades. CNPC began Afghan oil production in October 2012, and in the same month a huge gas reserves were discovered in the Andkhoy District of Faryab province.

In July 2016, Human Rights Watch accused Abdul Rashid Dostum's National Islamic Movement of Afghanistan of killing, abusing and looting civilians in Faryab.

As of January 2022, clashes have been reported in the province between the Taliban and resistance fighters, including in the provincial capital Maimana.

Transport infrastructure

As of May 2014 Maymana Airport was served by regular passenger service to Herat.

The province's road infrastructure was described in 2006 as "completely in shambles" without even a single paved road.

There exists a short international railway connection between Andkhoy and Aqina, which then connects to the Turkmen rail network at Atamyrat.

Economy

Agriculture and animal husbandry are the primary economic activities in the province however Faryab is renowned for its carpets, knitted as well as woven Kilims, which are traditionally a female-dominated handicraft. The province has a disputed amount of natural gas reserves but levels of exploitation are low.

There is a salt mine in Dowlat Abad district and some marble resources (said to owned by Abdul Rashid Dostum) and there are also pistachio forests which produce Pistacia vera which are renowned for their color and intense flavor.

Healthcare

The percentage of households with clean drinking water increased from 23% in 2005 to 24% in 2011. The percentage of births attended to by a skilled birth attendant increased from 2% in 2005 to 16% in 2011.

Education

The overall literacy rate (6+ years of age) was 18% in 2011.
The overall net enrolment rate (6–13 years of age) increased from 53% in 2005 to 55% in 2011.

Demographics

As of 2021, the population of Faryab is about 1,129,528, which is multi-ethnic and mostly a tribal society. The main ethnic groups living in the province are Uzbeks, followed by Pashtuns, Tajiks and others.

Dari, Uzbeki and Pashto are the main languages spoken in and around the province. All the inhabitants follow Islam, with Sunnis making up the majority while Shiites (Shias) make up the minority. The Shias are mainly the ethnic Hazaras.

Districts

See also
Provinces of Afghanistan

References

External links

 Faryab Province - Overview slides (University of Montana)

Provinces of Afghanistan
Provinces of the Islamic Republic of Afghanistan

Faryab Province


Daniel Rubin (* 29. Juli 1985 in Bern) ist ein Schweizer Eishockeyspieler, der zuletzt beim Genève-Servette HC in der National League unter Vertrag stand.

Karriere
Daniel Rubin begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt in der Nachwuchsabteilung des SC Bern, in der er bis 2003 aktiv war. Von 2003 bis 2007 spielte der Flügelspieler für die Profimannschaft des EHC Biel in der Nationalliga B. Die Saison 2007/08 verbrachte der beim EHC Basel in der National League A. Mit seiner Mannschaft stieg er am Saisonende in die NLB ab, woraufhin er zum NLA-Teilnehmer Genève-Servette HC wechselte, für den er während der folgenden vier Jahre auf dem Eis stand.

Zur Saison 2012/13 kehrte Rubin zu seinem Heimatverein SC Bern zurück.

Zur Saison 2014/15 erhielt er erneut einen Vertrag bei Genève-Servette. Nach insgesamt neun Spielzeiten in Genf, in denen er 391 Spiele absolvierte und dabei 158 Skorerpunkte erzielte, erhielt er im Frühjahr 2019 keinen neuen Vertrag bei Servette.

International
Für die Schweiz nahm Rubin an den Weltmeisterschaften 2011 und 2012 teil.

Erfolge und Auszeichnungen
 2013 Schweizer Meister mit dem SC Bern
 2014 Spengler-Cup-Gewinn mit dem Genève-Servette HC

Karrierestatistik

International
Vertrat die Schweiz bei:

 Weltmeisterschaft 2011
 Weltmeisterschaft 2012

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Schweiz)
Eishockeyspieler (SC Bern)
Eishockeyspieler (EHC Biel)
Eishockeyspieler (EHC Basel)
Eishockeyspieler (Genève-Servette HC)
Schweizer Meister (Eishockey)
Schweizer
Geboren 1985
Mann

Daniel Rubin


Arnafjorden er en fjordarm på sydsiden af Sognefjorden i Vik kommune i  Vestland fylke i Norge. Den er 8,5 kilometer lang og går mod sydvest. Den indre del af fjorden er delt i to fjordarme, Framfjorden og Indrefjorden. Den længste af disse er Indrefjorden.

Fjorden har indløb mellem Husstavenes i vest og Eitreneset i øst og ligger mellem fjeldene Fagerdalsnipi (1.245 moh.) og Jambueggi (1.145 moh.). Et stykke inde i fjorden ligger landsbyen Arnafjord på vestsiden. Her falder Breidfossen ned til fjorden. Lige syd for Arnafjord deler fjorden sig i Framfjorden og Indrefjorden. Framfjorden går mod øst til bygden Framfjord. Indrefjorden går mod vest  til gårdene Tenne, Frettheim og Åse.

Fylkesvei 92 følger fjorden rundt hele i den indre del og op til Arnafjord på vestsiden, hvor vejen slutter.

Referenser

Fjorde i Vestland
Vik

Arnafjorden


USS Hartford (SSN-768), a , is the second ship of the Navy to be named for Hartford, Connecticut. The contract to build her was awarded to the Electric Boat Division of General Dynamics Corporation in Groton, Connecticut on 30 June 1988 and her keel was laid down on 22 February 1992. She was launched on 4 December 1993 sponsored by Laura O'Keefe, wife of former Secretary of the Navy Sean O'Keefe, and commissioned on 10 December 1994, with Commander George Kasten in command.

In October 2007, the submarine successfully launched and recovered an AN/BLQ-11 unmanned underwater vehicle (UUV)—the first such operation from a submarine. The vehicle was launched via one of the boat's torpedo tubes and recovered with the help of a 60-foot robotic arm.

In the news

2003 grounding in Sardinia

On 25 October 2003 Hartford ran aground near La Maddalena in Sardinia with such force that rudders, sonar and other electronic equipment were severely damaged. After the accident Commander Christopher R. Van Metre, captain of Hartford, and Captain Greg Parker, Commodore of Submarine Squadron 22, were relieved of command and sent back to the United States. Six other crewmen were also charged with dereliction of duty.

2009 collision in Strait of Hormuz

On 20 March 2009 Hartford collided with amphibious transport dock  in the Strait of Hormuz, slightly injuring 15 sailors on board. Both vessels were able to proceed under their own power after the incident, although the New Orleans suffered a ruptured fuel tank, releasing 25,000 gallons of diesel fuel into the strait.

Hartford was escorted back to homeport by destroyer . Laboon was, at the time, attached to NATO under Standing NATO Maritime Group 2 and was directed to break away and perform escort duties by Sixth Fleet.

The Navy announced on 14 April 2009 that the submarine's skipper, Commander Ryan Brookhart, had been relieved of duty by Rear Admiral Michael J. Connor because of a loss of confidence in Brookhart's ability to command.  Brookhart was replaced by Commander Chris Harkins, deputy commander of Submarine Squadron Eight.

A repair contract was awarded to General Dynamics. Repairs were initially expected to cost $37.4 million and be completed by January 2010. However, by November 2009, repair costs had already exceeded $100 million. Final repair cost was $120 million when Hartford returned to duty in February, 2011

Modernization
On 29 July 2022 a $698M contract was awarded to General Dynamics Electric Boat to repair and modernize the Hartford.

Service history
Hartford took part in ICEX 2018, surfacing through the Arctic ice on 21 March.

References

External links

Ships built in Groton, Connecticut
Los Angeles-class submarines
Nuclear submarines of the United States Navy
United States submarine accidents
Maritime incidents in 2003
Maritime incidents in 2009
1993 ships
Submarines of the United States

USS Hartford (SSN-768)


Et portræt af Jørgen Andersen er en dansk kortfilm fra 2011, der er instrueret af Emil Gosch Johansen.

Handling
Jørgen Andersen er en falleret multikunstner, der hutler sig gennem tilværelsen i kampen for at bringe den grænseoverskridende kunst ud til folket. Han er i store økonomiske problemer og lever udelukkende af sin bofælle Niels' nåde. Derfor hyrer Jørgen et filmhold til at producere en dokumentar, som skal bringe ham tilbage på sporet, både kunstnerisk og økonomisk.

Medvirkende
 Lorens Lassen - Jørgen Andersen
 Tom Due - 'Niels' Lasse Christoffersen - Interviewer Andreas Borgstad - Kameramand''

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2011
Kortfilm fra Danmark

Et portræt af Jørgen Andersen


Oaia Thinhorn (corn-subțire) (Ovis dalli) este o specie de oi originară din nord-vestul Americii de Nord, care variază de la alb la ardezie-maro și are coarne maro-gălbui, curbate. Există două subspecii: numita Oaie Dall sau Oaia lui Dall și subspecia mai sudică, Oaia de stâncă (scris de asemenea oaia stâncii) (Ovis dalli stonei), care este o oaie ardeziu-maro, cu unele pete albe pe partea posterioară și pe partea interioară a picioarelor din spate.

Referințe

Lectură suplimentară
 Banfield, A. W. F. (1974). Mamiferele din Canada. University of Toronto Press. ISBN 0-8020-2137-9
 Ovis dalli. Brower și Leslie
 Smithsonian institution - Nord-American de Mamifere: Ovis dalli
Specii cu risc scăzut
Oi

Oaia Dall


Civilization III: Play the World is the first expansion pack for Civilization III, released in October 2002. Play the World added more civilizations, a new multiplayer feature, new Wonders of the World, new units and new game modes, including: elimination, regicide, and capture the flag.

Gameplay
One of the major features of Play the World was a "turnless game mode", a new concept never used in the previous versions of the Civilization series. The game mode allowed a sort of mixture between turn based and real time gameplay. Although the concept was good in theory, it rarely worked as intended and many online players experienced "Out of sync" problems along with others. Little support from Firaxis and the sundry other problems resulted in the gamemode not returning in Civilization IV.

Play the World can also be found on Civilization III: Gold which includes the original Civilization III and Play the World. Civilization III: Play the World is also found on the Civilization III: Conquests expansion.

Reception
Play the World was generally poorly received.  The main feature, its online multiplayer, was extremely buggy and slow. Computer Gaming World labeled the game as a "train wreck", giving it one out of five stars. GameSpot named it the most disappointing computer game of 2002.

References

External links

2002 video games
4X video games
3
Firaxis Games games
Multiplayer and single-player video games
Video game expansion packs
Video games developed in the United States
Windows games
Windows-only games
Sid Meier games

Civilization III: Play the World


Lucky Kuswandi, né le  à Jakarta en Indonésie, est un réalisateur et scénariste indonésien.

Biographie
Lucky Kuswandi est diplômé de l'Art Center College of Design de Pasadena en Californie. En 2006, il est sélectionné pour intégrer le  qui lui permettra de réaliser en 2008 le court métrage documentaire Miss or Mrs ? sélectionné dans la section Panorama lors de la Berlinale 2009.

En 2010, il réalise son premier long métrage Madame X qui s'inspire du film Priscilla, folle du désert.  Il remporte le prix du meilleur film au festival MIX Copenhagen 2011.

En 2014, Kuswandi réalise son second long métrage Selamat Pagi, Malam (In the Absence of the Sun) qui marque ses débuts sur la scène internationale en étant notamment sélectionné au Festival international du film de Tokyo. Le film permet à Kuswandi d'obtenir ses premières nominations au Festival du film indonésien dans la catégorie meilleur scénario original et meilleur réalisateur.

Il réalise en 2015 un nouveau court métrage nommé The Fox Exploits the Tiger's Might (Le renard exploite la force du tigre). Le film est sélectionné à la Semaine de la critique lors du Festival de Cannes 2015, devenant le second film indonésien sélectionné dans cette catégorie, 26 ans après .

Kuswandi réalise le long métrage Galih & Ratna en 2017 au cinéma, remake du film indonésien . Kuswandi est nommé dans la catégorie meilleure adaptation au festival du film indonésien 2017.

En 2021, Netflix produit le nouveau long métrage de Kuswandi, Ali & Ratu Ratu Queens, dont la sortie mondiale est annoncée au . Le film obtient 16 nominations au Festival du film indonésien 2021 dont celle du meilleur réalisateur pour Kuswandi.

Kuswandi collabore une seconde fois avec Netflix en signant le scénario de , réalisé par Nia Dinata

 Filmographie
 Réalisateur
 Court Métrages
 2008 : A letter of unprotected memories 2008 : Miss or Mrs ? 2015 : The Fox Exploits the Tiger's Might 2015 : Serpong Long Métrages
 2010 : Madame X 2014 : Selamat Pagi, Malam 2017 : Galih & Ratna 2021 : Ali & Ratu Ratu Queens Scénariste
 2010 : Madame X de lui-même
 2014 : Selamat Pagi, Malam de lui-même
 2016 : Ini Kisah Tiga Dara de Nia Dinata
 2017 : Galih & Ratna de lui-même
 2019 : Bridezilla de Andibachtiar Yusuf
 2021 : A World Without'' de Nia Dinata

Récompenses

Citra Awards

Notes et références

Liens externes

Naissance en août 1980
Naissance à Jakarta
Réalisateur indonésien

Lucky Kuswandi


Teiichi Matsumaru (28. februar 1909 - 6. januar 1997) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1934||3||0
|-
!Total||3||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Teiichi Matsumaru


Grigori Antonovitch Dronov - en russe :  - (né le  à Magnitogorsk en Russie) est un joueur professionnel russe de hockey sur glace. Il évolue au poste de défenseur.

Biographie

Carrière en club
Formé au Metallourg Magnitogorsk, il débute dans la MHL avec les Stalnye Lissy en 2015. La saison suivante, il passe professionnel dans la KHL avec le Metallourg Magnitogorsk.

Carrière internationale
Il représente la Russie au niveau international. Il prend part aux sélections jeunes.

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

En club

| 2015-2016 || Stalnye Lissy || MHL || 36|| 4|| 8|| 12|| 34|| 8|| 0|| 0|| 0|| 10
|-
| 2016-2017 || Stalnye Lissy || MHL || 4|| 1|| 0|| 1|| 4|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2016-2017 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || 38|| 0|| 2|| 2|| 12|| 14|| 0|| 1|| 1|| 2
|-
| 2017-2018 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || 25|| 2|| 5|| 7|| 4|| 9|| 0|| 1|| 1|| 6
|-
| 2018-2019 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || 16|| 2|| 3|| 5|| 18|| 4|| 0|| 1|| 1|| 2
|-
| 2018-2019 || Stalnye Lissy || MHL || 1|| 0|| 0|| 0|| 0|| 1|| 0|| 0|| 0|| 2
|-
| 2019-2020 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || 62|| 1|| 9|| 10|| 21|| 5|| 0|| 0|| 0|| 0
|-
| 2020-2021 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || 42|| 2|| 12|| 14|| 10|| 12|| 1|| 3|| 4|| 4
|-
| 2021-2022 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || 6|| 0|| 1|| 1|| 0|| 24|| 5|| 9|| 14|| 6
|-
| 2022-2023 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || 41|| 8|| 11|| 19|| 24|| 11|| 4|| 2|| 6|| 10
|-
| 2023-2024 || Metallourg Magnitogorsk || KHL || || || || || ||

Au niveau international

| 2017 || align="left"| Championnat du monde junior || 7|| 0|| 1|| 1|| 2|| +1|| align="left"|  Médaille de bronze
|-
| 2021 || align="left"| Championnat du monde || 5|| 0|| 0|| 0|| 0|| -1|| align="left"| Cinquième place

Notes et références

Naissance en janvier 1998
Naissance à Magnitogorsk
Défenseur de hockey sur glace
Joueur international russe de hockey sur glace
Joueur du Metallourg Magnitogorsk

Grigori Dronov


O Campeonato Mundial de Snooker de 2023 ou World Snooker Championship de 2023, também conhecido oficialmente como 2023 Cazoo World Snooker Championship por razões de patrocínio, foi um torneio de snooker profissional que foi realizado de 15 de abril a 1 de maio de 2023 no Crucible Theatre em Sheffield, na Inglaterra. Será a 47ª edição consecutiva que o Campeonato Mundial de Snooker será realizada no Crucible. Organizado pelo World Snooker Tour, circuito mundial profissional, será a prova final do ranking da temporada de snooker de 2022–23. Será patrocinado pela primeira vez pela varejista britânica de carros Cazoo, que será o patrocinador titular de todos os três torneios da "Tríplice Coroa" (Triple Crown) durante a temporada, além de outros cinco eventos no circuito profissional. Será transmitido no Reino Unido pela BBC, que prorrogou o contrato de transmissão dos três eventos da "Tríplice Coroa" até 2027.

O inglês Ronnie O'Sullivan foi o defensor do título, tendo conquistado seu sétimo título mundial no evento de 2022, onde derrotou o compatriota Judd Trump por 18–13 na final.

A final, realizada em 30 de abril e 1 de maio, foi disputada entre o belga Luca Brecel, que pela primeira vez chega a uma final do campeonato mundial, e o inglês Mark Selby, anteriormente campeão por quatro vezes. Pela primeira vez na história do campeonato, foi realizado um break máximo na final, feito conseguido por Selby. Brecel venceu 18-15, e tornou-se no primeiro europeu não originário das Ilhas Britânicas e no primeiro não anglófono a vencer a prova.

Visão geral

O ano de 2023 é o 47.º ano consecutivo em que o torneio é realizado no Crucible e o 55.º ano consecutivo em que o Campeonato Mundial é disputado no moderno formato eliminatório (sistema "mata-mata"). O escocês Stephen Hendry e o inglês Ronnie O'Sullivan foram os participantes mais bem sucedidos do Campeonato Mundial na era moderna, cada um deles conquistou o título sete vezes. O'Sullivan será o defensor do título, tendo derrotado o campeão da edição de 2019, o compatriota Judd Trump, por 18–13 na final de 2022.

Regulamento
O Campeonato Mundial de Snooker de 2023 realiza-se de 15 de abril a 1 de maio de 2023, como o último evento do ranking na temporada de 2022–23. Será precedido por um torneio de qualificação a ser realizado em abril de 2023. A prova de qualificação para o Campeonato Mundial de Snooker de 2020 a 2022 foram compostas de três rodadas disputadas no melhor de 11 frames e uma rodada final disputada na melhor de 19 frames. No entanto, a World Snooker Tour anunciou que todas as rodadas de qualificação de 2023 em diante voltariam para o formato com rodadas no melhor de 19 frames usado antes da pandemia de COVID-19, mas com a regra dos cabeças de chave [que entram em rodadas mais avançadas, a depender da colocação no ranking mundial] permanecendo em vigor.

Resultados da fase final
Os resultados da fase final são mostrados abaixo:

 Final

Fase de qualificação
Os números junto aos nomes dos jogadores indicam a posição de cabeças-de-série, com a letra "a" a indicar os jogadores amadores à data do sorteio. A WPBSA selecionou 16 jogadores amadores e 103 profissionais fora do top 16.

Ligações externas

2023
Campeonato Mundial
2023 no Reino Unido

Campeonato Mundial de Snooker de 2023


In der Liste der Baudenkmale in Warnow sind alle denkmalgeschützten Bauten der Gemeinde Warnow (Mecklenburg-Vorpommern) und ihrer Ortsteile aufgelistet (Stand 10. Februar 2021).

Baudenkmale nach Ortsteilen

Buchenhof

|}

Eickelberg

|}

Eickhof

|}

Klein Raden

|}

Lübzin

|}

Rosenow

|}

Schlockow

|}

Warnow

|}

Ehemalige Denkmale

Buchenhof

|}

Lübzin

|}

Warnow

|}

Quelle
.

Weblinks

Warnow
!Baudenkmale

Liste der Baudenkmale in Warnow (bei Bützow)


Tiotepa (INN, IUPAC: N,N′,N′′-trietilentiofosforamidă; denumirea comercială Tepadina) este un medicament chimioterapic care se utilizează în asociere cu alte medicamente antineoplazice înainte de transplantul de celule precursoare hematopoietice.

Tiotepa este un compus organofosforat cu formula SP(NC2H4)3. Din punct de vedere structural, este un derivat de aziridină și face parte din categoria agenților alchilanți ai ADN-ului.

Note

Agenți alchilanți
Compuși organofosforați
Medicamente orfane

Tiotepa


Yüksekören, Adana ilinin Kozan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Mahallenin bölge coğrafyasına göre daha yüksek olması nedeniyle yüksek, eski yerleşim yerlerinden olduğu için ören ismini almasından dolayı Yüksekören adını almıştır.Kuruluş tarihi tam olarak bilinmemektedir. Zaman içerisinde bölge ve bölge dışı göçler almıştır. Mahallenin büyük çoğunluğu, Oğuzların (Türkmenlerin) Avşar boyundan gelmektedir.

Coğrafya

Adana iline 70 km, Kozan ilçesine 9 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kozan'ın mahalleleri

Yüksekören, Kozan


Oeversee Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Schleswig-Flensburg iline bağlı bölge. 36,35 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2006 itibarıyla yaklaşık 3403 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hans-Heinrich Jensen-Hansen tarafından yürütülmektedir. 1 Mart 2008'de Sankelmark belediyesi Oeversee'ye dahil edilmiştir.

Dış bağlantılar
 www.amtoeversee.de

Schleswig-Flensburg iline bağlı yerleşim birimleri

Oeversee


159351 Leonpascal este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
159351 Leonpascal este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Marly de Peter Kocher. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,55 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 2,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 159001-160000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2007
Centura de asteroizi

159351 Leonpascal


Valeriano López Mendiola (Casma, 4 de maio de 1926 — Callao, 7 de maio de 1993) foi um futebolista peruano que atuava com atacante.

Goleador prolífico, ao lado de Ferreyra e Friedenreich, foram os futebolistas profissionais sul-americanos com uma média de mais de 1 gol por partida, tendo feito 207 gols em 199 jogos de 1946 até sua aposentadoria em 1960.

Carreira
A carreira de López começou com o clube peruano Sport Boys aos 20 anos. Ele se tornou um artilheiro prolífico, vencendo a honra de artilheiro da liga peruana em suas três primeiras temporadas (1946, 1947 e 1948) com 62 gols marcados em 54 partidas. Após um início bem sucedido no Peru, em 1949 é punido perpetuamente pela prática do futebol para escapar da concentração da Seleção Peruana dias antes do Campeonato Sul-Americano do Brasil.

López mudou-se para o clube colombiano Deportivo Cali e continua sendo um de seus jogadores mais emblemáticos.

Títulos
 Seleção Peruana
 Jogos Bolivarianos: 1948

 Sport Boys
 Campeonato Peruano: 1951, 1958

 Alianza Lima
 Campeonato Peruano: 1954, 1955

Artilharias
 Campeonato Peruano de 1946 (22 gols)
 Campeonato Peruano de 1947 (20 gols)
 Campeonato Peruano de 1948 (20 gols)
 Campeonato Peruano de 1951 (31 gols)
 Campeonato Pan-Americano de Futebol de 1952 (7 gols)

Recordes
 Jogador com a melhor média de gols (1,04) na era profissional do futebol sul-americano. (207 gols em 199 partidas oficiais da Primeira Divisão)
 Jogador com a melhor média de gols (1,72) em um Torneio da Liga Peruana — 1951.
 Jogador com a 2ª melhor média de gols (1,72) em um Torneio da Liga, na história do futebol profissional sul-americano.
 Jogador que converteu mais gols de cabeça em uma partida oficial com a seleção peruana (5 gols).
 Único jogador da história da Liga Colombiana da Primeira Divisão que marcou em 12 jogos consecutivos, chegando a 23 gols.

Links externos

 Biography of Valeriano López

Futebolistas do Peru
Jogadores da Seleção Peruana de Futebol
Futebolistas do Sport Boys Association
Futebolistas do Deportivo Cali
Futebolistas do Club Atlético Huracán
Futebolistas do Club Alianza Lima

Valeriano López


Baigneuses au soleil est une œuvre pour piano de Déodat de Séverac composée en 1908. Dédiée au pianiste Alfred Cortot et sous-titrée « Souvenir de Banyuls-sur-Mer », la partition est créée par Blanche Selva, à Bruxelles dans un concert de La Libre Esthétique, le .

La pièce, généralement considérée comme un chef-d'œuvre de son auteur, est un sommet de la musique impressionniste française.

Composition
Déodat de Séverac compose Baigneuses au soleil en 1908. À l'origine, la pièce faisait partie de la suite Cerdaña mais le compositeur décida, . René Dumesnil considère cette pièce comme une suite à part entière.

L'œuvre, dédiée à Alfred Cortot, est créée par Blanche Selva à Bruxelles dans un concert de La Libre Esthétique, le .

Présentation
L'œuvre est en un seul mouvement, Assez lent et un peu maniéré, en fa dièse éolien à . Les changements de mesure et de tempo sont nombreux, ainsi que les modulations vers des tonalités éloignées, avec des sonorités de boîte à musique.

Alfred Cortot, tout en distinguant l'écriture musicale de Séverac de celle de Ravel ou Debussy, en ce que le , souligne que dans la partition, .

Pour le dédicataire, Baigneuses au soleil  est une  dans laquelle .

Vladimir Jankélévitch rapproche l'œuvre de Le soleil se joue dans les vagues de Gabriel Dupont et de Jeux de vagues de Debussy : .

Analyse

Jankélévitch relève l'usage dans la partition de la « sixte ajoutée » (qui ), et l'explique par le goût de Séverac pour . Ainsi, la .

Le philosophe et musicologue souligne également la bitonie de la fin de l'œuvre, qui .

Postérité
Gustave Samazeuilh, attaché aux  de la musique de Déodat de Séverac, admire les  des  Baigneuses au soleil.

Guy Sacre considère l'œuvre comme  dans l'œuvre de Séverac, qui  : .

Pour Alfred Cortot, qui souligne la  de Baigneuses au soleil, l'œuvre marque .

Défendue par des interprètes tels Blanche Selva, Alfred Cortot, Jean Doyen et Aldo Ciccolini, Baigneuses au soleil est l'une des pièces les plus populaires et appréciées de Séverac.

Discographie

Bibliographie

Ouvrages généraux
 .

 .
 .

 .

Monographies
 .
 .

Notes discographiques

Références

Liens externes

Œuvre pour piano
B
Banyuls-sur-Mer

Baigneuses au soleil


Evreul rătăcitor este un om mitic nemuritor a cărui legendă a început să se răspândească în Europa creștină în secolul al XIII-lea.

Legenda originală se referă la un evreu care l-a batjocorit pe Isus pe drumul spre Golgota și apoi a fost blestemat să hoinărească pe pământ până la cea de-a Doua Venire. Natura exactă a actului nechibzuit al rătăcitorului variază în diferite versiuni ale poveștii, ca și aspectele caracterului său; uneori, se spune că ar fi un cizmar sau un alt comerciant, în timp ce, uneori, el este portarul casei lui Pilat din Pont.

Nume
Cel mai vechi manuscris existent ce conține această legendă este Flores Historiarum al lui Roger de Wendover, unde apare în anul 1228 sub titlul Of the Jew Joseph who is still alive awaiting the last coming of Christ.

Cel puțin din secolul al XVII-lea numele Ahasver a fost dat Evreului Rătăcitor, aparent adaptat din Ahașveroș, regele persan din Cartea Esterei, care nu era evreu, și al cărui nume printre evreii medievali era sinonim cu cel de nebun. Acest nume ar fi fost ales deoarece Cartea Esterei îi descrie pe evrei ca un popor persecutat, împrăștiat în fiecare provincie a vastului imperiu al lui Ahașveroș, similar diasporei evreiești de mai târziu din țările în care religia majoritară și/sau de stat era creștinismul.

O varietate de nume i-au fost date Evreului Rătăcitor, inclusiv Matathias, Buttadeus, Paul Marrane și Isaac Laquedem, care este un nume pentru el în Franța și Țările de Jos, într-o legendă populară, precum și într-un roman al lui Dumas.

În teritoriile în care se vorbea germana sau rusa, accentul a fost pus pe caracterul perpetuu al pedepsei lui și el este cunoscut ca "Ewige Jude" și "vechnyy zhid (вечный жид)", Evreul Etern. În franceză și în alte limbi romanice, accentul este pus pe caracterul său rătăcitor precum în franțuzescul "le Juif errant", spaniolul "el judío errante" sau italianul "l'ebreo errante" și a fost urmat în limba engleză din Evul Mediu ca Wandering Jew. În finlandeză el este cunoscut ca Jerusalemin suutari (cizmarul din Ierusalim), ceea ce implică faptul că el era de meserie cizmar.

Originea și evoluția

Surse biblice
Originile legendei sunt incerte; poate că un element este povestea lui Cain din Geneză, care se termină cu o pedeapsă similară – să rătăcească pe pământ, să semene, dar să nu culeagă, deși fără pedeapsa de a trăi etern. Potrivit lui Yehoshua Ghilboa, mulți comentatori au subliniat că versetul din Osea 9:17 se referă la noțiunea de "evreu etern/rătăcitor".
Potrivit unor surse, legenda provine din cuvintele lui Isus din Evanghelia după Matei 16:28:

Credința că discipolul pe care îl iubea Isus nu ar fi murit a fost destul de populară la începutul epocii creștine, potrivit Evangheliei după Ioan:

Un alt pasaj din Evanghelia după Ioan vorbește despre unul dintre slujitorii marelui preot care-l pălmuiește pe Isus (Ioan 18:19-23). Anterior, Evanghelia după Ioan vorbește despre tăierea de către Simon Petru a urechii unui slujitor al marelui preot, pe nume Malhus (Ioan 18:10). Deși acest slujitor nu este, probabil, același gardian care l-a lovit pe Isus, Malhus este cu toate acestea unul din numele date Evreului rătăcitor din legenda de mai târziu.

În literatură

Secolele al XVII-lea și al XVIII-lea
În Franța, Evreul Rătăcitor a apărut în La Vie, les Aventures et le Voyage de Groenland du Révérend Père Cordelier Pierre de Mésange (1720) a lui Simon Tyssot de Patot.

Secolul al XIX-lea

Marea Britanie
În 1797 a fost pusă în scenă la Londra opereta The Wandering Jew, or Love's Masquerade de Andrew Franklin.

În 1810, Percy Bysshe Shelley a scris un poem în patru cânturi intitulat The Wandering Jew, care a rămas nepublicat până în 1877. În alte două lucrări ale lui Shelley, Ahașveroș apare ca o fantomă în primul poem major Queen Mab: A Philosophical Poem (1813) și mai târziu ca un pustnic vindecător în ultima sa lucrare majoră, drama în versuri Hellas.

În capitolul 15 din Marile speranțe (1861) de Charles Dickens, zilierul Orlick este comparat cu Evreul Rătăcitor.

America de Nord
Povestirile "A Virtuoso's Collection" și "Ethan Brand" ale lui Nathaniel Hawthorne îl prezintă pe Evreul Rătăcitor servind ca ghid pentru personajele povestirilor.

O relatare plină de umor a poveștii Evreului Rătăcitor apare în capitolul 54 al cărții de călătorie The Innocents Abroad (1869) a lui Mark Twain.

John Galt a publicat în 1820 o carte intitulată The Wandering Jew.

Germania
Legenda a făcut subiectul poeziilor germane ale lui Schubart, Aloys Schreiber, Wilhelm Müller, Lenau, Chamisso, Schlegel, Julius Mosen (o epopee, 1838) și Köhler; ale romanelor lui Franz Corn (1818), Oeklers și Schücking; și al tragediilor lui Klingemann ("Ahasuerus", 1827) și Zedlitz (1844). El este fie Ahașveroș de Klingemann sau cel din piesa Halle and Jerusalem a lui Ludwig Achim von Arnim, la care se referă Richard Wagner în pasajul final al notoriului său eseu Das Judentum in der Musik.

Scriitorul evreu german din Germania de est, Stefan Heym a publicat în 1981 romanul "Ahasver", satiră politică ascuțită, în care Evreul Rătăcitor întruchipează spiritul revoltei și al libertății.

Poetul sloven Anton Aškerc a scris un poem intitulat "Ahasverjev tempelj" ("Templul lui Ahasverus"").

Limba franceză
Guillaume Apollinaire parodiază personajul în "Le Passant de Prague" în
colecția L'Hérésiarque et Cie (1910).

Jean d'Ormesson: Histoire du juif errant (1991)

Limba română
Mihai Eminescu descrie în nuvela fantastică romantică Sarmanul Dionis o variație a acestei legende. Un student efectuează o călătorie suprarealistă prin cartea lui Zoroastru, o carte ce pare să-i confere puterile lui Dumnezeu. Cartea îi este dată de Ruben, învățătorul său evreu, care este filozof. Dionis, trezit sub chipul călugărului Dan în vremea lui Alexandru cel Bun, este păcălit de Ruben în cele din urmă și este condamnat de Dumnezeu să ducă o viață de nebunie, de care poate scăpa doar prin înviere.

În mod similar, Mircea Eliade prezintă în nuvela Dayan (1979) călătoria mistică și fantastică a unui student prin timp și spațiu, sub îndrumarea Evreului Rătăcitor, în căutarea unui adevăr superior și a propriei identități.

În artă
Printre picturile lui Marc Chagall care au o legătură cu legenda este una din 1923-1925 care are titlul explicit Le Juif Errant (1923-1925).

Referințe

Bibliografie
 Anderson, George K. The Legend of the Wandering Jew. Providence: Brown University Press, 1965. xi, 489 p.; reprint edition  Collects both literary versions and folk versions.

 Hasan-Rokem, Galit and Alan Dundes The Wandering Jew: Essays in the Interpretation of a Christian Legend (Bloomington:Indiana University Press) 1986. 20th-century folkloristic renderings.
 Manning, Robert Douglas Wandering Jew and Wandering Jewess
 Gaer, Joseph (Fishman) The Legend of the Wandering Jew New American Library, 1961 (Dore illustrations) popular account.
 Richard I. Cohen, "The "Wandering Jew" from Medieval Legend to Modern Metaphor," in Barbara Kirshenblatt-Gimblett and Jonathan Karp (eds), The Art of Being Jewish in Modern Times (Philadelphia, University of Pennsylvania Press, 2007) (Jewish Culture and Contexts),

Legături externe
 Wandering Jew and Jewess dramatic screenplays

 David Hoffman, Hon. J.U.D. of Gottegen (1852). Chronicles of the Wandering Jew  selected from the originals of Carthaphilus, embracing a period of nearly XIX centuries - detailed description of facts related to Jesus's preaching from a Pharisees coverage.
 Catholic Encyclopedia entry
 The (presumed) End of the Wandering Jew from The Golden Calf by Ilf and Petrov
 Israel's First President, Chaim Weizmann, "A Wandering Jew" Shapell Manuscript Foundation
 "The Wandering Image: Converting the Wandering Jew" Iconography and visual art.
 "The Wandering Jew," and "The Wandering Jew's Chronicle" English Broadside Ballad Archive

Antisemitism
Folclor creștin
Folclor european
Imortalitate
Legende medievale
Ființe mitologice

Evreul rătăcitor


Zoran Krpetić (Split, 1955. – Split, 7. rujna 2019.), hrvatski fotograf, dizajner, grafičar,  na glasu i kao vrsni kuhar i poznavatelj mora i morske faune, "faca Splita bez koje ne mo'š ništa zamislit", aktivan na polju upoznavanja javnosti na polju darivanja i transplatacije organa u Hrvatskoj

Životopis
Rodio se u Splitu. Od rane mladosti zaljubljenik u fotografiju. U rodnom je gradu završio Umjetničku školu 1975. godine. Od sljedeće je godine zaposlenik triljske Cetinke kao dizajner i fotograf. Od 1984. do 1988. godine bio je nastavnik na odjelu Fotografije u Školi za primijenjene umjetnosti u Splitu. Izlagao je na brojnim skupnim izložbama. Samostalno je izlagao 30 puta. U kontinuitetu je izlagao od 1977. godine. Bio je član Fotokluba Split, HULU – a Split i Udruge Transplant Zagreb. Krpetićevim fotografijama prikazan je Split "okom, uhom, glasom, njuhom i sluhom" u dokumentarnom filmu Splitska fotorinolaringologija. Kako je stanovao u Dioklecijanovoj palači, s pogledom na Rivu, imao je mogućnost napraviti jedinstvenu seriju fotografija najpoznatije pozornice grada Splita koje dokumentiraju vrijeme jer je snimao u raznim godišnjim dobima, a izložbe nastale od njih su "Povratak u budućnost, povratak u p.m." i "Stađuni – 35 godina u jednom kadru". Zabilježio je skoro sva zanimljiva politička, športsko-navijačka, socijalna, meteorološka, tradicijska, građevinsko-urbanistička događanja na Rivi i u okolnom prostoru. Mnogo je pomogao pri etabliranju umjetničke galerije Po bota Tome Bebića u kafić, kad ju je Tomin sin Goran Bebić Patak prenamijenio u kafić koji će ubrzo postao glavni u Splitu, Krpetić je pomogao pokrivši zidove slikama, fotografijama, nekim njegovim originalnim grafikama i uz to je vrsno pripremao marende i razna jela na temelju ribe i morskih plodova, što je sve bilo vrsna delicija jer se Krpetić razumio u sve dalmatinske trave i arome. 2003. je izveo performans Devet suhih pasa i jedna maška u sklopu 33. Splitskog Salona 2003. godine u splitskoj galeriji Po Bota u spomen na pokojnog Tomu Bebića, te "kao poticaj povratka iskonu: ognjištu pradjedova kroz svjestan odnos prema hrani kakav su oni stoljećima njegovali".

Izvori

Vanjske poveznice
HULU Split Galerija radova: Zoran Krpetić

Životopisi, Split
Hrvatski fotografi
Dizajneri

Zoran Krpetić


Olaylar
 Çin'in Han Hanedanı sona erdi.

Doğumlar

Ölümler
 Cao Cao, Wei hükümdarı (d. 155)
 Tertullianus, Kilise Babası (d. 160)

220


ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාවේ නියමිත ඕවර ගණන අවසන් වූ විට පිතිකරණයේ යෙදෙන ක්‍රීඩකයන් දෙදෙනාම හෝ ඉනිමේ සියළුම ක්‍රීඩකයන් දැවී ගොස් ඇති විට ඉතිරි වන ක්‍රීඩකයා නොදැවී සිටින ක්‍රීඩකයකු ලෙස හදුන්වයි.

නොදැවී සිටින ක්‍රීඩකයා (ක්‍රිකට්)


أوغوتشي أونييوو  (واشنطن، 23 مايو 1982) ، لاعب كرة قدم أمريكي، يلعب في مركز قلب الدفاع، هوأحد أفراد منتخب الولايات المتحدة لكرة القدم وصيف كأس القارات 2009 ، حبث يعتبر أوغوتشي أونييوو من اللاعبين الذين يمتازون بالقوة الجسمانية .

بدأ إنزاغي مسيرته مع نادي مدينته ناديميتز الفرنسي ولعب معهم لموسمين من 2004-2002 و أعير إلى نادي لا لوفيري البلجيكي وفي موسم 2004/2005 انتقل إلى نادي ستاندر لياج في دوري الدرجة الأولى البلجيكي، ولعب معه 179 مباراة وسجل فيها 17 هدفا خلال 5 مواسم، وبعد انتهاء كأس القارات 2009 و بعد المستوى الرائع قام نادي إيه سي ميلان بشراء اللاعب وهو يلعب معهم حتى الآن .

إنجازاته

الأندية
 الدوري البجلكي : 2007-2008 ، 2008-2009
 كأس بلجيكا : 2006-2007
 كأس السوبر البلجيكي : 2008

المنتخب الوطني
 كأس القارات 2009 : الوصيف
 الكأس الذهبية : 2005 ، 2007

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في هولندا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في بلجيكا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في البرتغال
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من سيلفر سبرينغ
أفارقة أمريكيون في القرن 20
أفارقة أمريكيون في القرن 21
أمريكيون من أصل نيجيري
بلجيكيون متجنسون
بلجيكيون من أصل نيجيري
رجال أمريكيون أفارقة في القرن 20
رجال أمريكيون أفارقة في القرن 21
رومان كاثوليك أمريكيون
رياضيون أمريكيون أفارقة في القرن 21
رياضيون أمريكيون مغتربون في البرتغال
رياضيون أمريكيون مغتربون في المملكة المتحدة
رياضيون أمريكيون مغتربون في إسبانيا
رياضيون أمريكيون مغتربون في إنجلترا
رياضيون أمريكيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون أمريكيون مغتربون في فرنسا
رياضيون أمريكيون مغتربون في هولندا
رياضيون أمريكيون من أصل نيجيري
طاقم أورلاندو سيتي غير اللاعبين
قلوب دفاع كرة قدم
كاثوليك أمريكيون أفارقة
كاثوليك من ماريلند
لاعبو الدوري الأمريكي لكرة القدم
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري البرتغالي الممتاز
لاعبو الدوري البلجيكي الممتاز
لاعبو الدوري البلجيكي للمحترفين
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو الكأس الذهبي للكونكاكاف 2007
لاعبو إيه سي ميلان
لاعبو تشارلتون أثليتيك
لاعبو تفينتي
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو سبورتينغ لشبونة
لاعبو ستاندارد لييج
لاعبو شيفيلد وينزداي
لاعبو فيلادلفيا يونيون
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كأس العالم 2010
لاعبو كأس القارات 2009
لاعبو كأس الكونكاكاف الذهبية 2005
لاعبو كأس الكونكاكاف الذهبية في 2011
لاعبو كأس كونكاكاف الذهبية 2013
لاعبو كرة قدم أفارقة أمريكيون
لاعبو كرة قدم أمريكيون
لاعبو كرة قدم أمريكيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية أمريكيون
لاعبو كرة قدم رجالية أمريكيون أفارقة
لاعبو كرة قدم رجالية أمريكيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في البرتغال
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في بلجيكا
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في هولندا
لاعبو كرة قدم من مقاطعة مونغومري (ميريلاند)
لاعبو كرة قدم من واشنطن العاصمة
لاعبو كوينز بارك رينجرز
لاعبو منتخب الولايات المتحدة لكرة القدم
لاعبو منتخب الولايات المتحدة لكرة القدم للرجال تحت 20 سنة
لاعبو منتخب الولايات المتحدة لكرة القدم للشباب
لاعبو ميتز
لاعبو نادي لوفيرواز
لاعبو نادي مالقا
لاعبو نيوكاسل يونايتد
لاعبون فائزون بالكأس الذهبية الكونكاكاف
مغتربون أمريكيون في بلجيكا
مواليد 1982
مواليد في واشنطن العاصمة

أوغوتشي أونييوو


Die Loutre Noire ist ein knapp achtzehn Kilometer langer Fluss in Frankreich, der im Département Meurthe-et-Moselle in der Region Grand Est verläuft. Sie ist ein linker und südöstlicher Zufluss der Seille.

Geographie

Verlauf
Die Loutre Noire entspringt im Gemeindegebiet von Réchicourt-la-Petite, entwässert generell in nordwestlicher Richtung und mündet nach knapp 18 Kilometern gegenüber von Pettoncourt, jedoch im Gemeindegebiet von Moncel-sur-Seille, als linker Nebenfluss in die Seille. Bei ihrer Mündung stößt sie an das benachbarte Département Moselle.

Zuflüsse
(Reihenfolge in Fließrichtung)
 Ruisseau du Breuil (rechts), 1,3 km
 Ruisseau de la Grande Prairie (links), 4,7 km
 Ruisseau de St-Jean (rechts), 1,0 km
 Ruisseau de la Basse de Ligniere (rechts), 1,9 km
 Ruisseau du Paquis de la Corre (rechts), 2,3 km
 Ruisseau de l'Étang de Bezange (rechts), 2,4 km
 Ruisseau d'Athienville (links), 7,2 km
 Ruisseau des Pres Thiebaut (links), 4,9 km
 Rupt de Geneve (links), 4,5 km

Orte am Fluss
(Reihenfolge in Fließrichtung)
 Juvrecourt
 Bezange-la-Grande
 Moncel-sur-Seille

Einzelnachweise

Weblinks
 Débits caractéristiques de la Loutre Noire (französisch; PDF; 12 kB)

Loutre Noire


O triodă este un tub electronic cu trei electrozi, aflați într-un balon vidat. Curentul din triodă poate fi controlat de un electrod de comandă: , astfel că trioda poate funcționa ca amplificator, oscilator, sau în comutație. Cei trei electrozi sunt catodul, încălzit de un filament, grila și anodul. A fost inventată în 1906 de Lee De Forest prin adăugarea grilei la o diodă. Inventarea triodei a inaugurat era electronicii și a permis dezvoltarea radiofoniei și a telefoniei la mare distanță. Triodele au fost folosite mult în aparatele electronice de consum, ca televizoarele și aparatele de radio. Începând cu anii 1970 au fost înlocuite de tranzistori. Actual principala lor utilizare este în emițătoarele radio de mare putere și în sistemele de încălzire prin microunde. Termenul de "triodă" provine din limba greacă: τρίοδος, tríodos, format din tri- (trei) și hodós (cale), sensul original fiind locul unde se întâlnesc trei căi (ramuri) de curent.

Istoric
Primul tub electronic, dioda, avea doi electrozi, un filament și anodul. A fost inventată în 1904 de John Ambrose Fleming și a fost folosită ca  în aparatele de radio. Primul tub cu trei electrozi a fost unul cu descărcare în vapori de mercur, brevetat la 4 martie 1906 de austriacul Robert von Lieben.

Independent, în 1906 inginerul american Lee De Forest a inventat tuburi cu trei electrozi, prin adăugarea unui electrod într-o diodă, tuburi numite Audion. Audion este considerată prima triodă. Tubul la care grila era plasată între filament și anod, și care va deveni prototipul triodei, a fost brevetat în 29 ianuarie 1907. La Audion vidul nu era perfect, el mai conținea gaz la presiune scăzută, considerat necesar de De Forest, însă care determina o funcționare neregulată și scurta durata de viață a filamentului. Inventat ca detector, tubul Audion n-a prea fost folosit până în 1912, când a fost observată capacitatea sa de a amplifica semnalele, după care a fost folosit pentru construirea amplificatoarelor și oscilatoarelor pentru aparatele de radio. Diferitele utilizări ca amplificator au determinat răspândirea sa rapidă. În 1913 Harold Arnold de la American Telephone and Telegraph Company, care a cumpărat drepturile asupra tubului Audion de la De Forest, și Irving Langmuir de la General Electric, care și-a denumit tubul '"Pliotron", au construit tuburi cu vid înalt, considerate primele triode cu vid. Denumirea de "triodă" a apărut mai târziu, când a fost nevoie să se deosebească între ele diferitele tuburi cu mai mulți sau mai puțini electrozi (diode, tetrode, pentode etc.). Până să se lămurească lucrurile au fost multe procese între De Forest și von Lieben și între De Forest și Marconi Company, care îl reprezenta pe John Ambrose Fleming, inventatorul diodei.

Trioda a revoluționat domeniul electric, creând electronica. Ea și-a găsit imediat aplicații în domeniul telecomunicațiilor, comunicațiile prin oscilații întreținute înlocuind ineficientele comunicații prin  sau prin , permițând transmiterea sunetului prin modulație de amplitudine (AM). Spre deosebire de , care trebuiau ascultate în căști, triodele aveau puterea de a acționa difuzoare, care permiteau ascultarea emisiunilor de către întreaga familie. Asta a dus la trecerea radioului în 1920 de la comunicații simple la radiodifuziune. Triodele au permis și comunicațiile telefonice intercontinentale. Alte aplicații au fost televiziunea, megafoanele, fonograful și filmul sonor.

Din triodă s-au dezvoltat celelalte tuburi: tetroda (Walter Schottky, 1916) și pentoda (Gilles Holst și Bernardus Dominicus Hubertus Tellegen, 1926), care au remediat unele deficiențe ale triodelor.

Triodele au fost mult folosite în aparatele electronice casnice, ca radiouri, televizoare și sisteme audio, unde, începând din 1960, au fost înlocuite de tranzistori. Astăzi triodele se mai folosesc în locuri unde elementele bazate pe semiconductori au rezultate mai slabe, cum ar fi în etajele de mare putere ale emițătoarelor, la încălzirea prin microunde și la înregistrările sonore de înaltă fidelitate.

Construcție

Triodele au un catod încălzit electric de un filament. În urma încălzirii catodul emite electroni prin emisie termionică. Electronii sunt atrași de anod, aflat la un potențial pozitiv față de catod. Între catod și anod este plasată grila, formată dintr-o plasă prin care electrozii pot trece mai mult sau mai puțin, în funcție de potențialul ei. Ca urmare, grila joacă rolul de element de comandă al fluxului de electroni prin tub. Electrozii sunt închiși ermetic într-un balon de sticlă vidat, unde presiunea remanentă este foarte mică, de ordinul 10−9 atm. Schema electrică a unei triode este prezentată în figura alăturată.

Deoarece filamentul se poate arde, tubul are o durată de viață limitată. Ca urmare, el este construit ca piesă care poate fi înlocuită, electrozii fiind legați la piciorușe care ies din balon și pot fi inserate într-un soclu. Durata de viață a triodelor de mică putere este de circa 2000 de ore, iar a celor de mare putere de circa 10 000 de ore.

Triode de putere mică

Triodele de putere mică au o construcție concentrică, cu grila și anodul ca niște cilindri circulari sau ovali care înconjoară catodul. Catodul este un tub metalic aflat în centru. Prin interiorul lui trece filamentul, format dintr-o spirală de wolfram cu rezistență mare. Filamentul încălzește catodul "la roșu", adică la 800–1000. Acest sistem, în care filamentul este separat de catod se numește cu încălzire indirectă.

Separarea filamentului de catod permite încălzirea filamentului cu curent alternativ, ușor de obținut din sursa de alimentare cu curent alternativ a montajului. Însă dacă încălzirea ar fi directă, adică catodul ar fi chiar filamentul, variația potențialului său față de grilă ar comanda tubul cu frecvența sursei, normal de 50/60 Hz, semnalul util fiind parazitat de un "brum".

Catodul este acoperit cu un amestec de oxizi ai metalelor alcalino-pământoase (calciu, stronțiu, bariu) și thoriu, care facilitează emisia electronilor. Grila este formată dintr-o spirală sau o plasă. Anodul poate fi și pătrat, cu aripioare de răcire prin radiație. Pentru mărirea emisivității sale, este înnegrit. Electrozii sunt menținuți în poziție de piese făcute din materiale izolatoare, ca mică sau ceramică și sunt susținuți de sârmele de conexiune la piciorușe. Pe o porțiune din partea interioară a balonului se realizează o oglindă prin evaporarea unei mici cantități de bariu, cu rolul de absorbant (getter) a urmelor de gaz din balon.

Triode de putere mare
La triodele de putere mare catodul este "cu încălzire directă", adică filamentul este chiar catodul, deoarece la puteri mari un catod cu încălzire indirectă nu rezistă. Se folosește un filament de wolfram acoperit cu thoriu. Temperatura de lucru este mai înaltă decât la încălzirea indirectă. Balonul este realizat adesea din ceramică în loc de sticlă, toate materialele folosite având puncte de topire cât mai ridicate. Tuburile la care anozii disipează puteri mai mari de 350 W trebuie răcite forțat, sau anozii trebuie puși în contact termic cu balonul prin straturi de cuarț, deoarece anozii se pot încălzi la temperaturi peste 900 ºC. Altă soluție este realizarea anozilor din blocuri de cupru cu aripioare care ies în afara balonului și sunt răcite cu aer sau cu apă.

Funcționare
Funcționarea unei triode este foarte asemănătoare cu a unui  cu canal negativ.

Trioda ca amplificator

În triodă electronii sunt emiși de catod. Datorită vidului din balon ei se pot mișca liberi. Având o sarcină electrică negativă ei sunt atrași de anod, care este legat la un potențial pozitiv și "curg" spre acesta prin spațiile grilei. Grila, fiind plasată la un potențial negativ față de catod, respinge electronii emiși de catod, împiedicând mai mult sau mai puțin trecerea lor în funcție de tensiunea dintre ea și catod. La o tensiune mai negativă va respinge mai mulți electroni, diminuând fluxul lor spre anod, adică curentul anodic, iar la o tensiune mai pozitivă va atrage electroni, mărind curentul anodic. Astfel grila acționează ca un element care comandă curentul anodic în funcție de tensiunea grilei. La un semnal alternativ, chiar un semnal de mică putere (Vi) poate varia tensiunea pe grilă. Curentul anodic va varia la fel, însă, el fiind mult mai puternic, va rezulta o amplificare de putere. Prin plasarea în circuitul anodic a unui rezistor de sarcină RL, variațiile de curent vor determina variații de tensiune pe rezistor, mult mai mari decât variațiile tensiunii semnalului aplicat pe grilă, rezultând o amplificare în tensiune (Vo).

La o diferență de tensiune zero între grilă și catod trioda este deschisă, permițând trecerea curentului. Pentru a opri curentul grila trebuie să aibă un potențial (tensiune de prag) mai negativ decât catodul, actual câțiva volți fiind suficienți, dar la începuturi era nevoie de tensiuni mai mari, chiar peste 100 V. Deoarece sub tensiunea de prag curentul nu circulă prin triodă, tensiunea de grilă trebuie să fie mai mare ca cea de prag. Într-un etaj de amplificare (v. fig. alăturată) tensiunea negativă a grilei față de catod se obține prin rezistențe adecvate plasate în circuitul grilei, respectiv al catodului. Curentul de grilă, practic inexistent, va determina ca potențialul grilei să fie cel al masei (practic potențialul polului negativ al sursei de alimentare), iar valoarea rezistenței rezistorului de grilă Rc nu contează (ea poate fi foarte mare), în timp ce rezistorul de la catod Rk parcurs de curentul prin triodă va determina la catod un potențial mai pozitiv decât al masei. Diferența de potențial dorită între catod–grilă se obține dimensionând rezistorul Rk. Condensatorii C separă componenta continuă dintre etaje, permițând trecerea componentei alternative, iar condensatorul Ck (cu capacitate mare) "șuntează" rezistorul de la catod pentru componenta alternativă, pe care în lipsa lui rezistorul ar diminua-o.

Trioda ca oscilator

În electronică principiul producerii oscilațiilor întreținute constă în compensarea pierderilor dintr-un circuit oscilant, în lipsa compensării oscilația fiind amortizată. De obicei circuitul oscilant este format din bobine și condensatori. Din circuit se extrage o mică parte din energia oscilației, care formează semnalul de comandă al unui element activ, aici trioda. Trioda amplifică acest semnal și restituie circuitului oscilant partea extrasă, compensând și pierderile circuitului. Pentru a funcționa, semnalul amplificat trebuie să fie în fază cu tensiunile din circuitul oscilant (reacție pozitivă).

În figura alăturată este un exemplu de  de tip . Circuitul oscilant este format de bobina L1 și de condensatorii C1, C2 și C3, în serie. Condensatorul variabil C1 permite reglarea frecvenței oscilatorului, iar condensatorii C2 și C3 formează un divizor de tensiune care stabilește nivelul semnalului extras, aplicat pe catod. Semnalul este amplificat de triodă, tensiunea anodică variază conform semnalului și alimentează circuitul oscilant, întreținând oscilația lui.

Trioda în comutație

Un exemplu de funcționare a triodelor în comutație sunt circuitele logice, cum ar fi  calculatoarelor din prima generație. În figura alăturată este prezentată schema unui bistabil Eccles–Jordan de tip SR (Set-Reset). În montajul respectiv întotdeauna una dintre triode este în stare de conducție, iar cealaltă este blocată. Pentru a putea fi blocate, grilele triodelor trebuie să poată fi polarizate puternic negativ față de catozi. Pentru a evita o sursă separată de alimentare a grilelor, tensiunea la catozi este ridicată cu ajutorul rezistenței RK. Datorită simetriei montajului, tensiunea la catozi este constantă, indiferent care dintre triode conduce. Condensatorul C asigură menținerea tensiunii la catozi în regimurile tranzitorii care apar la bascularea bistabilului.

Dacă în starea inițială trioda T1 este în conducție iar trioda T2 este blocată, tensiunea la ieșirea normală  va fi "jos". Ca urmare prin divizorul de tensiune format din R1 și R2 pe grila T2 este aplicată o tensiune mai joasă, care menține T2 blocată. Deci tensiunea la ieșirea complementară  este "sus". Prin divizorul de tensiune format din R3 și R4 pe grila T1 este aplicată o tensiune mai înaltă, care menține T1 în conducție. Această stare este menținută până când la intrarea  (set) se aplică un puls negativ. Acesta blochează T1, ceea ce face ca tensiunea  să fie "sus". Prin divizorul de tensiune format din R1 și R2 pe grila T2 este aplicată o tensiune mai înaltă, care deschide T2. Tensiunea  va deveni "jos", iar prin divizorul de tensiune format din R3 și R4 pe grila T1 se va aplica o tensiune mai joasă, care menține T1 blocată. În urma impulsului negativ la intrarea  bistabilul a trecut în cealaltă stare a sa, iar tensiunile de la ieșirile  și  au comutat. Pentru a aduce bistabilul în starea inițială se aplică un puls negativ la intrarea  (reset), care determină în mod similar bascularea circuitului.

Caracteristici

În documentația triodelor se dă caracteristica de curent anodic (Ia) în funcție de tensiunea anodică (Va), având tensiunea de grilă (Vg) drept parametru. Cunoscând această caracteristică proiectantul unui circuit poate alege punctul de funcționare al triodei respective.

În exemplul din figura alăturată, pentru o tensiune anodică de Va = 200 V și o tensiune de grilă de Vg = –1 V, curentul anodic va fi Ia = 2,2  mA (pe curba galbenă din grafic).

Într-un amplificator de clasă "A" cu trioda respectivă (v. schema de amplificator de mai sus), pentru un rezistor de sarcină Rp = 10 kΩ căderea de tensiune pe rezistor va fi:

Dacă tensiunea pe grilă se schimbă între –1,5 V și –0,5 V (o diferență de 1 V), curentul anodic se va schimba între 1,2 mA și 3,3 mA. Asta va determina o cădere de tensiune pe rezistența de sarcină de la 12 V la 33 V (o diferență de 21 V). Deoarece pentru o variație a tensiunii de grilă de 1 V s-a obținut o variație a tensiunii anodice de 21 V, factorul de amplificare în tensiune (raportul dintre amplitudinea voltajului la ieșire și cel de la intrare) a fost de 21.

Note

Legături externe

  Les lampes radio, despre triode, incluzând un video de 17 minute cu producția lor

Tuburi electronice

de:Elektronenröhre#Triode
it:Valvola termoionica#Triodo
sv:Elektronrör#Trioden

Triodă


Guernica, Pablo Picasso tarafından 1937'de yapılan, İspanya İç Savaşı sırasında Nazi Almanyası'na ait 28 bombardıman uçağının 26 Nisan 1937'de İspanya'daki Guernica şehrini bombalamasını anlatan, 7,76 m eninde ve 3,49 m yüksekliğinde anıtsal tablodur. Saldırı sırasında 250 ila 1.600 kişi hayatını kaybetmiş, çok daha fazla sayıda kişi de yaralanmıştı.

İspanyol hükûmeti, Paris'teki 1937 Dünya Fuarı kapsamındaki Modern Hayatta Sanat ve Teknik sergisinin İspanya'ya ayrılan bölümünde sergilenmek üzere, Pablo Picasso'ya büyük bir duvar resmi sipariş etti. O sırada gerçekleşen hava saldırısından etkilenen Picasso, saldırıdan sonraki 15 gün içinde bu duvar resmini tamamladı. Tablo ufak bir dünya turu kapsamında çeşitli ülkelerde sergilendi ve beğeni topladı. Böylece İspanya'daki iç savaşa diğer ülkelerin ilgisi de çekilmiş oldu. Guernica, savaş trajedilerinin ve savaşın bireyler üzerindeki acı verici etkilerinin bir özetidir. Tablo zaman içinde, savaşın yarattığı trajedilerin anımsatıcısı, savaş karşıtı ve barış yanlısı düşüncelerin sembolü haline gelmiştir.

Tablo
Guernica, yaklaşık 3,5 metre yükseklik ve 7,8 metre genişlik ile dikkat çekici büyüklükte, tuval üzerine sadece siyah ve beyaz renklerde yağlı boya ile yapılmış bir resimdir. Picasso bu resimdeki amacı, kendi dönemindeki Kazimir Maleviç vb. bazı ressamların yaptığı gibi, gerçekleri temsil etmeyecek bir soyutlamaya ulaşmak değildi. Tabloda, ölüm, şiddet, gaddarlık ve çaresizlik sahneleri, bunların asıl sebebi gösterilmeksizin işlenmiştir. Tablonun siyah beyaz oluşuyla, o dönemdeki gazetelerde yayımlanan fotoğraflara yakınlık sağlanmış, ayrıca savaşın yarattığı cansızlık vurgulanmıştır.

Guernica'da, acı çeken insanlar ve hayvanlar ile kaos içindeki yıkılmış binalar betimlenmiştir.

 Tüm sahne bir odanın içindedir, sol tarafta yer alan büyük gözlü boğa, kucağındaki ölü çocuğa ağlayan bir kadının üzerinde durur.
 Resmin merkezinde acı içinde yıkılmak üzere olan, mızrakla vurulmuş bir at bulunur. Atın burnu ve üst dişleri, bir insan kafatası şeklindedir.
 Atın altında bir askerin parçalanmış cesedi vardır. Asker, üzerinde çiçeklerin büyüdüğü kırılmış bir kılıç tutmaktadır.
 Acı çeken atın üzerinde, göz şeklindeki çıplak bir ampul parlamaktadır.
 Atın sağ üst tarafında, bu vahşi sahnelere tanıklık ederek camdan içeri girmekte olan, korku dolu bir kadın figürü vardır. Kadın, elinde yanan bir gaz lambası taşır.
 Korku içindeki bir başka kadın sağdan yalpalayarak merkeze doğru ilerlemektedir. Kadın, parlayan ampüle boş gözlerle bakmaktadır.
 Boğanın, atın ve çocuk için ağlayan kadının dilleri olarak çizilmiş olan hançerler çığlıkları simgeler.
 Sağ uçta, dehşet içinde kollarını kaldırmış bir adam, yukarıdan ve aşağıdan ateşlerle sarılmıştır.
 Resmin sağ ucunda, açık bir kapıyla sonlanan siyah bir duvar vardır.

Sembolizm
Guernica hakkında, birbirinden oldukça farklı ve zaman zaman çelişkili yorumlar vardır. Örneğin resmin iki baskın unsuru olan boğa ve atın neyi simgelediği konusunda farklı görüşler bulunur. Sanat tarihçisi Patricia Failing'e göre "At ve boğa İspanyol kültüründe önemli yere sahiptir. Picasso resimlerinde bu iki figürü, birçok farklı anlamda kullanmıştır. Bu yüzden Guernica'daki at ve boğanın kesin anlamını bulmak çok zordur. Bu iki figürün ilişkisi, Picasso'nun kariyeri boyunca farklı şekillerde ortaya çıkan bir tür bale gibidir."

Bu iki figürün Guernica'daki anlamını açıklaması istediğinde Picasso şöyle cevap vermişti: "... bu boğa bir boğadır ve bu at bir attır... Resimlerimdeki belli şeylere birer anlam verdiğinizde bu doğru olabilir, ama bu anlamı vermek benim fikrim olmamıştır. Sizin vardığınız fikirlere ve sonuçlara ben de varmış olmalıyım, ama içgüdüsel ve bilinçsiz olarak. Ben resim yapmak için resim yapıyorum. Nesneleri oldukları gibi çiziyorum."

Picasso'nun, yine Dünya Fuarı için hazırladığı Franco'nun Rüyası ve Yalanı isimli eskiz serisinde Franco, önce kendi atını yiyen, ardından da kızgın bir boğayla dövüşen bir canavar olarak resmedilmişti. Picasso bu illüstrasyonlar üzerinde çalışmaya, Guernica'nın bombalanmasından önce başlamıştı. Olayın ardından seriye üçü doğrudan Guernica ile ilgili olmak üzere dört resim daha eklendi.

Picasso, Guernica üzerinde çalışırken de şunları söyledi:

Tablonun geçmişi

1937 Paris Dünya Fuarı
Guernica ilk defa Temmuz 1937'de, Paris'te düzenlenen 1937 Dünya Fuarı'ndaki İspanyol pavyonunda sergilendi. İspanya iç savaşı sırasında kurulmuş olan İspanyol Cumhuriyetçi Hükûmeti tarafından finanse edilen pavyonda, fuarın genel teması olan teknoloji değil, İspanya hükûmetinin varlığını sürdürme çabası işleniyordu. Pavyonun girişinde Cumhuriyetçi askerlerin devasa bir fotoğrafı ile birlikte şu slogan asılıydı:

İspanya'nın vazgeçilmez birliği için savaşıyoruz.İspanyol toprağının bütünlüğü için savaşıyoruz.
Ülkemizin bağımsızlığı için veİspanyol halkının kendi kaderini belirleme hakkı için savaşıyoruz.

Pavyonda Guernica, Paul Éluard'ın bir şiiriyle birlikte sergileniyordu. Ayrıca, Cumhuriyetçilere sempati duyan Joan Miró ve Alexander Calder'in de eserleri pavyonda yer alıyordu.

Fuar sonrası
Paris'teki fuar sonrasında tablo dünya turuna çıkarıldı ve önce İskandinav başkentlerine, ardından da, Birleşik Krallık, İtalya, Fransa ve Almanya arasında düzenlenen Münih Antlaşması'nın imza tarihi olan 30 Eylül 1938 günü Londra'ya götürüldü. Whitechapel Art Gallery'deki sergi için ön hazırlıklar yapılmıştı ve halka açık sergileme Roland Penrose ile Clement Attlee tarafından organize edilmişti. Daha sonra kısa bir süre için Fransa'ya geri götürülen tablo, Francisco Franco'nun zaferinin ardından, İspanyol mültecilere yardım ve destek sağlamak amacıyla ABD'ye gönderildi. Picasso'nun talebi üzerine, tablo güvenli şekilde saklanabilmesi için New York'taki Museum of Modern Art'a (MoMA) teslim edildi. Tablo, 1939'da Nazilerin Polonya'yı işgalinden altı hafta sonra bu müzede açılan bir retrospektif Picasso sergisinin temel eseri olarak sergilendi.

ABD dönemi
Tablo 1939 ile 1952 arasında ABD içinde sürekli dolaştırıldı. 1953 ile 1956 arasında Brezilya'da, İtalya'daki ilk retrospektif Picasso sergisi kapsamında Milano'da ve birçok büyük Avrupa kentinde sergilendi. Ardından Picasso'nun 75. doğum günü kutlaması olarak hazırlanan retrospektif sergi için MoMA'ya geri götürüldü. Chicago ve Philadelphia'daki sergilenişinin ardından, tablonun durumu hakkındaki endişeler sonucunda tek yerde sergilenmesine karar verildi. Tablo, MoMA'nın üçüncü katındaki bir odada, Picasso'nun birçok ön çalışmaları ve Dora Maar'ın bazı fotoğraflarıyla birlikte sergilenmeye başladı. Odadaki diğer eserler zaman zaman başka sergiler için müzeden çıkarıldıysa da Guernica 1981'e kadar MoMA'da kaldı.

II. Dünya Savaşı sırasında Nazi işgali altındaki Paris'te yaşayan Picasso Gestapo tarafından sorgulanmıştı. Söylentiye göre bir Nazi subayı, ressamın evinde Guernica'nın fotoğrafını görünce, "Bunu siz mi yaptınız?" diye sordu ve Picasso'dan "Hayır, siz yaptınız." cevabını aldı.

Vietnam Savaşı süresince tablonun bulunduğu oda, savaş karşıtı eylemcilerin toplanma yeri oldu. Bu protestolar genelde sakin ve olaysız geçti. Ancak 1974'te Tony Shafrazi, William Calley'nin My Lai katliamı sırasında yaptıklarının Richard Nixon tarafından affedilmesini protesto etmek için, tabloya kırmızı sprey boyayla "KILL LIES ALL (TÜM YALANLARI ÖLDÜRÜN)" yazdı. Tablonun yüzeyi verniklenmiş olduğu için boya kolaylıkla çıkarılabildi.

İspanya dönemi
Daha 1968'de Franco, Guernica'nın İspanya'ya geri getirilmesini istiyordu. Ancak Picasso, İspanya halkı cumhuriyete yeniden kavuşmadan buna izin vermeyeceğini söyledi. Daha sonra buna, "kamu özgürlüklerinin ve demokratik kurumların" yeniden oluşturulması şartını da ekledi. Picasso 1973'te, Franco ise 1975'te öldü. Franco'nun ölümünün ardından 1978'de İspanya'da demokratik parlamenter monarşi kuruldu ve yeni bir anayasa kabul edildi. Ancak en büyük hazinelerinden birini kaybetmek istemeyen MoMA, parlamenter monarşinin, Picasso'nun vasiyetinde bahsi geçen cumhuriyeti tam olarak temsil etmediğini öne sürdü. Büyük baskılarla karşılaşan müze, 1981'de tabloyu İspanya'ya iade etmek zorunda kaldı.

1970'ler boyunca tablo hem Franco dönemi İspanyol milliyetçilerinin hem de Bask milliyetçilerinin simgesi oldu. Resmin çeşitli bölümleri Bask solu tarafından birçok defa kullanıldı.

Tablo yaklaşık iki düzine eskiz ve hazırlık çalışmasıyla birlikte 1992'de Prado Müzesi'nden, yine Madrid'de bulunan Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía'ya taşındı. Bu durum İspanya'da tepki yarattı, çünkü Picasso vasiyetinde tablonun Prado'da sergilenmesini istemişti. Ancak bu taşıma, Prado'da yer sıkışıklığı sebebiyle 19. yüzyıl başından sonrasına ait tüm eserlerin yakındaki bir başka binaya taşınması kararının bir sonucuydu. 20. yüzyıl eserlerinden oluşan ulusal koleksiyonun sergilendiği Reina Sofía bunun için en uygun yerdi. Müzede, tablonun en iyi şekilde sergilenebilmesi için özel bir galeri inşa edildi.

Tablo İspanya'yada ilk olarak, Prado'nun ek binası olan El Casón del Buen Retiro'da sergilendi. Burada normalde 19. yüzyıl başına ait eserler sergileniyordu ancak müzede Guernica'nın koyulabileceği kadar büyük bir duvar sadece burada vardı. Tablo kurşun geçirmez bir camın ardında ve makineli tüfekli korumalar eşliğinde sergileniyordu. Ancak o zamandan beri tabloya karşı hiçbir vandallık girişimi ya da güvenlik sorunu yaşanmadı. Reina Sofía'da ise tablonun güvenlik seviyesi diğer eserlerden farklı değildir.

Bask milliyetçileri, özellikle Guggenheim Müzesi Bilbao'nun açılışının ardından, tablonun Bask ülkesine götürülmesi gerektiğini savundu. Reina Sofía Müzesi'nin yetkilileri ise, çok büyük boyutlardaki tuvalin artık taşınamayacak derecede kırılganlaştığını öne sürdüler. Guggenheim yetkililerinin de, tablonun kalıcı transferinin pek olası olmadığını düşünmelerine rağmen Bask hükûmeti, en azından Bilbao'da geçici bir sergi açılmasını desteklemektedir.

Birleşmiş Milletler'de tablo
Tablonun goblen bir kopyası New York'taki Birleşmiş Milletler binasının bir duvarında, Güvenlik Konseyi salonunun girişinde sergilenmektedir. Tablo buraya, savaşın dehşetinin bir hatırlatıcısı olarak yerleştirilmiştir. Nelson Rockefeller tarafından yaptırılarak bağışlanan bu kopya, orijinali gibi siyah beyaz değil, kahverengi tonlarındadır.

5 Şubat 2003'te Colin Powell ve John Negroponte'un basın toplantısı sırasında tablo, görünmemesi için büyük mavi bir örtüyle örtüldü. Ertesi gün bu örtünün, şiddet dolu sahnelerin arka planda kötü göründüğü ve konuşmacıların yüzlerin tam üzerinde atın kalçasının yer aldığı gerekçesiyle, televizyon habercileri tarafından istendiği açıklandı. Ancak bazı diplomatlar basına verdikleri demeçlerde, Bush hükûmetinin, Powell'ın Irak'taki savaşa ilişkin açıklamalar yaparken arkada bu resmin gözükmesini istemediğini ve BM yetkililerine bu konuda baskı yaptığını söylediler.

Ayrıca bakınız
 Kore'de Katliam
Pablo Picasso

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Pablo Picasso - Guernica
 Resmin bir örneği

Pablo Picasso tabloları
1937 tabloları
Savaş tabloları
Saldırıya uğramış tablolar
İspanya İç Savaşı medyaları

Guernica (tablo)


Dieter Nohlen (født 6. november 1939 i Oberhausen) er en tysk politolog. Han er professor emeritus i statskundskab på fakultetet for Økonomi og Samfundsvidenskab på Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg.

Han har forsket meget i valgsystemer og statskundskab og har udgivet adskillige bøger om emnet.

Bibliografi
Electoral systems of the world (på tysk, 1978)
Lexicon of politics (syv bind)
Elections and Electoral Systems (1996)
Elections in Africa: A Data Handbook (1999 med Michael Krennerich og Bernhard Thibaut)
Elections in Asia and the Pacific: A Data Handbook (2001 med Florian Grotz og Christof Hartmann)
 Volume 2: South East Asia, East Asia, and the Pacific (2002),
Voter Turnout Since 1945: A Global Report (2002 med Bengt Save-Soderbergh)
Electoral law and party systems (2004)
Electoral systems and party politics (2004)
Elections in the Americas: A Data Handbook (2005)
Elections in Europe: A Data Handbook (2010 med Philip Stoever)

Referencer

Personer fra Oberhausen
Ansatte ved Heidelbergs Universitet
Politologer fra Tyskland

Dieter Nohlen