Stjepan Lakušić (Slavonski Brod, 31. kolovoza 1968.) hrvatski je znanstvenik, sveučilišni profesor u trajnome zvanju i aktualni rektor Sveučilišta u Zagrebu.

Životopis
Prof. dr. sc. Stjepan Lakušić rođen je u Slavonskome Brodu 31. kolovoza 1968. gdje je završio osnovnu i srednju školu, tadašnji Centar za usmjereno obrazovanje "Zlatko Šnajder" gdje je stekao zvanje matematičara-informatičara. Godine 1988. upisao je Građevinski fakultet Sveučilišta u Zagrebu (tada Fakultet građevinskih znanosti) na kojemu je u ožujku 1994. diplomirao na prometnome usmjerenju stekavši zvanje diplomiranoga inženjera građevinarstva. Ubrzo po stjecanju diplome zapošljava se u zvanju znanstvenoga novaka-asistenta u Zavodu za prometnice Građevinskoga fakulteta.
Magistarski rad pod naslovom "Utjecaj netočnosti izradbe konstrukcijskih elemenata na propisanu širinu tramvajskog kolosijeka" obranio je u travnju 1998., dok je u studenome 2003. obranom disertacije "Dinamički utjecaj vozila na tramvajski kolosijek" stekao akademski stupanj doktora tehničkih znanosti.

Nastavnim radom bavi se od akademske godine 1995./1996. kada je počeo s izvođenjem vježbi iz dvaju kolegija na sveučilišnom dodiplomskom studiju. U znanstveno-nastavno zvanje docenta biran je 2004., a od akademske godine 2004./2005. predaje na poslijediplomskom doktorskom studiju Građevinskoga fakulteta. Godine 2008. izabran je u znanstveno-nastavno zvanje izvanrednoga profesora, dok je 2012. biran u znanstveno-nastavno zvanje redovitoga profesora (prvi izbor). Godine 2017. izabran je u znanstveno-nastavno zvanje redovitoga profesora u trajnome zvanju u znanstvenome području tehničkih znanosti (znanstveno polje građevinarstvo, znanstvena grana prometnice).
Do sada je bio je mentor dva doktorska, jednoga magistarskoga, 61 diplomskoga te 32 završna rada. Na Građevinskome fakultetu Sveučilišta u Rijeci (od akademske godine 2007./2008. do akademske godine 2011./2012.) i Građevinskome fakultetu Sveučilišta sv. Ćirila i Metoda u Skoplju (u akademskoj godini 2014./2015.) bio je gostujući profesor.

Profesor Lakušić u autorstvu ili suautorstvu objavio je 26 znanstvenih radova u domaćim i međunarodnim časopisima kao i 120 radova u zbornicima međunarodnih i 18 radova u zbornicima domaćih znanstvenih skupova. Objavio je i 35 poglavlja u knjigama te sudjelovao na ukupno 95 domaćih i međunarodnih znanstvenih skupova. Urednik je 13 knjiga, jedne sveučilišne monografije i jednoga priručnika, devet zbornika radova međunarodnih konferencija i simpozija te sedam zbornika radova domaćih konferencija. Recenzirao je i tri sveučilišna udžbenika, 23 članka u znanstvenim časopisima te 30 članaka u zbornicima radova sa znanstvenih skupova. Od 2012. glavni je i odgovorni urednik časopisa Hrvatskoga saveza građevinskih inženjera "Građevinar" te član uredničkoga odbora tri međunarodna i dva domaća časopisa.

Uz podršku europskih programa za sufinanciranje gospodarskih subjekata i znanstvenih ustanova sa svojim je timom kao voditelj međunarodnoga znanstvenog projekta Rubberised concrete noise barriers – RUCONBAR izradio izvorni hrvatski i ekološki prihvatljiv proizvod: apsorbirajuće betonske barijere za zaštitu od buke s recikliranom gumom – RUCONBAR, koji je 2016. na 44. međunarodnom sajmu u Ženevi osvojio posebnu zlatnu medalju u kategoriji zaštite okoliša, ali i niz drugih domaćih (Nagrada za najbolju tehnologiju zelenog gospodarstva Hrvatske gospodarske komore) i međunarodnih nagrada na izložbama i sajmovima u Nizozemskoj (RailTech 2019 Innovation Award), Sjedinjenim Američkim Državama (Kristalni globus - IRF Global Road Achievement Award 2018, Srebrna medalja – Silicon Valley International Invention Festival 2018) i Belgiji (Zlatna medalja - INNOVA 2016).

Nakon potresa u Zagrebu znanstveno je i stručno angažiran na aktivnostima vezanima uz obnovu uključujući i osnivanje Hrvatskoga centra za potresno inženjerstvo (HCPI) kao podružnice Građevinskoga fakulteta. Također je vodio izradu dvaju važnih dokumenata za Vladu  Republike Hrvatske: "Procjena troškova obnove nakon potresa" i "Smjernice za obnovu građevina oštećenih u potresu s potrebnim razinama obnove".

Od akademske godine 20014./2015. do akademske godine 2018./2019. bio je prodekan za znanost Građevinskoga fakulteta na kojemu od akademske godine 2018./2019. obnaša dužnost dekana. Od akademske godine 2017./2018. član je Vijeća tehničkoga područja, od 2018. član Senata Sveučilišta u Zagrebu, a od 2019. član sveučilišnoga Povjerenstva za inovacije i transfer tehnologije. Od 1. ožujka 2022. novoizabrani je rektor Sveučilišta u Zagrebu koji je svoje mandatno razdoblje započeo 1. listopada 2022.

Izbor za rektora Sveučilišta u Zagrebu
Početkom mandatnoga razdoblja od 1. listopada 2022. prof. dr. sc. Stjepan Lakušić postat će 83. po redu rektor Sveučilišta u Zagrebu. Izbori za rektora održani su 1. ožujka 2022. u dva izborna kruga, a izvanrednoj sjednici Senata prisustvovalo je svih 70 članova koji su o izboru novoga rektora odlučili tajnim glasovanjem. U prvome je izbornom krugu sudjelovalo četvero predloženika: prof. dr. sc. Mirjana Hruškar (Prehrambeno-biotehnološki fakultet), prof. dr. sc. Marijan Klarica (Medicinski Fakultet), prof. dr. sc. Stjepan Lakušić (Građevinski fakultet) i prof. dr. sc. Tonći Lazibat (Ekonomski fakultet, aktualni prorektor za poslovanje). U drugi su krug izbora za rektora ušli predloženici s najviše osvojenih glasova: prof. dr. sc. Stjepan Lakušić (27 glasova) i prof. dr. sc. Mirjana Hruškar (19 glasova). Temeljem rezultata drugoga kruga, u kojemu je dobio povjerenje 43 člana Senata, Stjepan Lakušić izabran je za rektora Sveučilišta u Zagrebu u mandatnome razdoblju 2022. – 2026. Protukandidatkinja prof. dr. sc. Mirjana Hruškar dobila je 26 glasova članova Senata, dok je jedan glasački listić bio nevažeći.

Nagrade i priznanja
 2004.: Nagrada 'The best presentation' na međunarodnoj konferenciji "3rd YSESM" (Poretta Terme, Italija)
 2008.: Nagrada za prezentirani rad na međunarodnoj konferenciji "7th YSESM" (Wojcieszyce, Poljska)

Članstva u znanstvenim i stručnim asocijacijama
 Hrvatska akademija tehničkih znanosti (od 2019. član suradnik Odjela građevinarstva i geodezije)
 Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti (član suradnik Znanstvenoga vijeća za promet, sekcija kopneni promet)
 Hrvatska komora inženjera građevinarstva (predsjednik Nadzornoga odbora)
 Hrvatsko društvo za ceste "Via-Vita"
 Hrvatski savez građevinskih inženjera Zagreb (od 2012. predsjedavajući organizacijskoga odbora kongresa Sabor hrvatskih graditelja)
 Društvo građevinskih inženjera Zagreb
 Hrvatsko društvo željezničkih inženjera
 Hrvatsko društvo za mehaniku
 Australian Acoustical Society
 European Intermodal Association
 Forum of European National Highway Research Laboratories (član Glavne skupštine)
 Stručni savjet Republike Hrvatske za obnovu od potresa (član)

Izvori

Hrvatski znanstvenici
Rektori Sveučilišta u Zagrebu

Stjepan Lakušić


<noinclude>

Leonard Krčki (*?, sredina 13. stoljeća – †?, 1308.), hrvatski velikaš, pripadnik roda knezova Krčkih, kasnije nazvanih Frankopani. Spominje se u ispravi hrvatsko-ugarskog kralja Ladislava IV. Arpadovića (zvanog "Kumanac") iz godine 1279. u kojoj se njemu, njegovom bratu Ivanu III., te njegovim bratićima Stjepanu I. i Dujmu II. potvrđuju posjedi Vinodol i Modruš. U dinastijskim borbama za hrvatsko-ugarsko prijestolje potkraj 13. stoljeća, bio je, kao i ostali pripadnici njegova roda, te dio krupnog hrvatskog plemstva, među kojima Šubići Bribirski i dijelom Babonići, podupiratelj Anžuvinaca. Poznat je kao kreator Vinodolskog zakonika iz 1288. godine, jednog od najstarijih pravnih dokumenata na tlu Hrvatske, pisanog glagoljicom.

Životopis

Podrijetlo i obitelj
Knez Leonard rođen je kao sin Vida IV. Krčkog (koji se u izvorima spominje 1241. i 1270. g.) sredinom 13. stoljeća, u vrijeme vladavine kraljeva iz dinastije Arpadovića. Nema dostupnih podataka o mjestu i nadnevku njegova rođenja. Imao je brata Ivana, koji se u dokumentima spominje do 1290. godine. Oženjen je bio sestrom mletačkog dužda Pietra Gradeniga s kojom je imao kći Genevru. S bratom je upravljao posjedima u Krbavi i gradom Senjom, za što je 1289. g. dobio potvrdu kralja. Braća su imala i patronatsko pravo u Krbavskoj i Senjskoj biskupiji.

Godine 1290. Leonard se s bratom Ivanom spominje kao "krčki, vinodolski, modruški i gacki knez". Već 1292. ime njegovog brata ne nalazi se više u ispravama, nego samo njegovo, i on preuzima starješinstvo svog ogranka knezova Krčkih. Istodobno postoji još i ogranak Leonardovog bratića Dujma II., te daljnjeg rođaka Škinele. Prvi će ojačati i postati krajem 14. stoljeća jedini živući ogranak Krčkih, a potonji će tijekom istog stoljeća izumrijeti. O Leonardovim pak nasljednicima, osim kćeri Genevre, nema puno dostupnih podataka. Poznato je da je brat Ivan III. imao nekoliko sinova, ali se njihove loze kasnije gase.

U povijesnim je izvorima zabilježeno da je Leonard s bratićem Dujmom II. krajem 13. stoljeća, točnije 1297. godine, dao u Senju izgraditi samostan i franjevačku crkvu sv. Petra, koji su se nalazili izvan utvrđenih gradskih zidina. Ti su objekti između ostalog značajni po tome što su u crkvi pokapani svi članovi roda knezova Krčkih (kasnije Frankopana) sve do 1469. godine, kada kralj Matija Korvin Frankopanima oduzima vlasništvo nad Senjom.

Kreator Vinodolskog zakonika

Povijesni Leonardov značaj ogleda se najviše u vezi s  Vinodolskim zakonikom, čiji je on stvaratelj i potpisnik. Taj dokument, koji predstavlja popis običajnog prava žitelja devet vinodolskih općina, jedan je od najstarijih pravnih zapisa te vrste na svijetu. Pisan je glagoljicom, datiran 6. siječnja 1288. godine, a sastoji se od 77 članaka s razrađenim odnosima između općina vinodolskog područja i Leonarda, kao predstavnika knezova Krčkih. Njime su Vinodolčani priznali Krčkima kneževsku vlast, a zauzvrat su dobili regulirana prava vezana za feudalnih davanja, globe, kazne za krađe, uvrede, ozljede i ubojstva, te baštinsko pravo.

Sudjelovanje u dinastijskim borbama 1290-1301.

Kada se 1290. godine na hrvatsko-ugarsko prijestolje popeo Andrija III. Arpadović (zvan "Mlečanin"), posljednji, ali osporavani, izdanak dinastije Arpadovića, došlo je dinastijskih borbi između njegovih pristaša i protivnika. Otvoreni oružani sukobi vodili su se kako među domaćim plemićima, tako i među vojnim snagama vanjskih pretendenata na tron, i to sve do 1301. godine. Leonard je, kao i njegovi rođaci, bio uz one koji nisu podupirali kralja Andriju, nego Anžuvince iz napuljske loze, koja je po ženskoj liniji bila povezana s Arpadovićima. Marija, supruga napuljskog kralja Karla II. ("Hromog"), bila je sestra kralja Ladislava "Kumanca" i na temelju toga Anžuvinci su polagali pravo na hrvatsko-ugarsku krunu.

Leonard je priznavao to pravo Anžuvincima, te je bio na strani velikog dijela hrvatskog krupnog plemstva, uključujući Šubiće Bribirske i pojedine pripadnike Babonića, koji su podupirali Karla Roberta Anžuvinskog (1288-1342.) da preuzme prijestolje. Mladi je pretendent na krunu doveden iz Napulja najprije u Zadar, a zatim nastavio put na sjever prema Ugarskoj, te se, nakon što je 1301. umro Andrija "Mlečanin", uspio domoći prijestolja.

Posljednje godine života i smrt

Početkom 14. stoljeća, posljednjih godina Leonardovog života, dok je on upravljao otokom Krkom, pobunili su se protiv njega žitelji grada Krka, te kaštela Omišlja, Dobrinja, Baške i Vrbnika. Oni su se na jesen 1305. godine potužili mletačkom duždu Pietru Gradenigu da knez ne poštuje njihova prava i stare običaje, na što je bio obavezan, nego da ih zlouporablja. Spor se razriješio 1307. tako da je posredovanjem osorskog kneza, mletačkog plemića Rizzarda Quirina postignut sporazum.

Oko godinu dana nakon postignutog sporazuma, u drugoj polovici 1308. godine, knez Leonard je umro. Pokopan je u franjevačkoj crkvi u Senju, gdje su kasnije pokapani svi pripadnici njegova roda sve dok je Senj bio u njihovom vlasništvu.

Vidi još

 Obiteljsko stablo knezova Frankopana
 Karlo I. Robert
 Vinodol
 Senj

Vanjske poveznice

Krčki knez Leonard u "Pregledu povijesti hrvatskoga naroda" autora Ferda Šišića
Leonard - jedan od knezova Krčkih koji su s otoka došli živjeti na kopno
Leonard Krčki izdao potvrdu darovnice senjskim franjevcima
Leonard Krčki - potpisnik Vinodolskog zakonika
Prisutnost kneza Leonarda kod dogovora vinodolskih općina o Vinodolskom zakoniku

Leonard
Hrvatsko plemstvo
Povijest Hrvatske (1102. – 1527.)
Životopisi, Krk
Životopisi, Novi Vinodolski

Leonard Krčki (Frankopan)


Odo (eller Eudes (ca. 860–1. januar 898) var konge i Det Vestfrankiske Rige, en forgænger for nutidens Frankrig, fra 888 til 898. Han tilhørte Huset Capet og var søn af Robert den Stærke, greve af Anjou. Odo er også kendt under titlerne greve af Paris eller hertug af Frankrig.

Odos dygtighed og tapperhed i kampen mod angreb fra vikingerne gjorde, at han blev valgt til konge over Det Vestfrankiske Rige, da Karl den Tykke blev afsat i 887. Han blev kronet i Compiègne i februar 888.

Odo fortsatte kampen mod vikingerne og besejrede dem blandt andet ved Montfaucon-d'Argonne, men blev snart involveret i magtkampen med den mægtige adel, som støttede den karolingiske tronprætendent Karl den Enfoldige. For at styrke sin stilling søgte han støtte hos Arnulf, konge over Det Østfrankiske Rige. Arnulf valgte dog i 894 at støtte Karl. Efter en magtkamp, som varede i tre år, så Odo sig tvunget til at give efter, og han overlod et område nord for Seinen til sin rival. Han døde i La Fère den 1. januar 898.

Se også
 Capetingerne
 Frankerriget

Eksterne links

Konger af Frankrig
Frankiske konger
Huset Capet
Grever af Paris

Odo 1. af Frankrig


Warionia, monotipski rod glavočika, smješten u vlastiti tribus Warioniinae. Jedini predstavnik je W. saharae, ljekovita biljka iz Maroka i Alžira.

Koristi se u tradicioinalnoj medicini, a među ostalim i za liječenje hipertenzije

Izvori

Cichorieae
Flora Alžira
Flora Maroka

Warionia


El Club de Fútbol Titanes de Tulancingo fue un equipo de fútbol mexicano que jugó en la Liga de Nuevos Talentos de la Segunda División de México con sede en la localidad de Tulancingo, Hidalgo, México.

Historia

Apertura 2011
El camino al título conseguido inicio con una victoria de 4-3 sobre Patriotas de Córdoba en la jornada 1 del torneo. Durante la temporada regular no perdió un solo partido (ganando 11, empatando 3), como consecuencia finalizó en primer lugar con 39 puntos.

Ya en los octavos de final enfrenta al Club de Fútbol Correcaminos de la Universidad Autónoma de Tamaulipas venciendo en el partido de ida por marcador de 2-0 de visita, ya en la vuelta lo golea 6-0 para sellar su pase a los cuartos de final.

En los cuartos de final le toca de rival a Club de Fútbol Potros de la  Universidad Autónoma del Estado de México, la cual vence 2-0 la ida y en la vuelta 5-2 para conseguir su pase a las semifinales.

Fue en las semifinales cuando sufre su primera derrota en el juego de ida 2-1 contra Inter Playa del Carmen de visita. En la vuelta ya en casa logran remontar el marcador adverso y ganan por 4-0 obteniendo así su pase a la final.

En la final les toca jugar contra el Proyecto Tecamachalco 2000, teniendo la ventaja de recibir el partido de vuelta en casa. En la ida logran sacar un empate 1-1 con gol de Fernando Cortés a los 16 minutos adelantando a los Titanes, por su parte Omar Burciaga al minuto 28 logra el empate para Proyecto Tecamachalco 2000, Definiéndose todo en la vuelta en el Estadio Primero de Mayo.

La final de vuelta se juega el Domingo 18 de diciembre de 2011 en el Estadio Primero de Mayo con una asistencia de 5200 personas. A los 49 minutos Raúl Meraz adelanta a los Titanes, pasaron 27 minutos y nuevamente Meraz anota su segundo gol en el partido para los Titanes y con esto logran su primer título al coronarse campeones del torneo Apertura 2011 jugando en la liga de nuevos talentos cómo filial del Club Pachuca.

Clausura 2012
Para el Clausura 2012 logran coronarse de nuevo campeones de la Liga Premier de la Segunda División de futbol profesional el domingo 20 de mayo de 2012, al derrotar en la final dos goles por cero a Tecamachalco, en el estadio Primero de Mayo.

Con la ventaja parcial de dos goles obtenida por el conjunto de Rubén "Ratón" Ayala el jueves previo en el estadio Neza 86 (2-0 partido de ida) Víctor Mañón con dos anotaciones al minuto 75 y 81 venció el esfuerzo del portero Jesús René Cabrera para decretar el dos por cero marcador final (global de 4 a 0). Los cuatro goles fueron de Mañón.

El conjunto de Tulancingo a pesar de ser campeón del Apertura 2011 y Clausura 2012 no pudo ascender a la Liga de Ascenso por no cumplir los requerimientos de infraestructura establecidos por el cuaderno de cargos de la liga, por lo cual cedió su pase a Tecamachalco, subcampeón de la categoría, equipo que tampoco pudo acceder a la división superior por los mismos motivos, finalmente desaparece en el 2012.

Jugadores

Plantel Clausura 2007

Palmarés
 Segunda División de México (2): Apertura 2011, Clausura 2012.
 Campeón de Ascenso de la Segunda División (1): Temporada 2011/2012.

Enlaces externos
 Titanes Tulancingo FMF

Equipos de fútbol desaparecidos de México
Equipos de fútbol del estado de Hidalgo
Tulancingo de Bravo
Equipos de fútbol fundados en 1899
Equipos de fútbol desaparecidos en 2015

Titanes de Tulancingo


آليا دانا هوتون (بالإنجليزية: Aaliyah Dana Haughton), المعروفة باسمها الأول آليا, (16 يناير 1979 - 25 أغسطس 2001), كانت مغنية أمريكية، راقصة، ممثلة وعارضة أزياء. ولدت في بروكلين, نيويورك، وترعرعت في ديترويت بولاية ميشيغان. في سن العاشرة، ظهرت على البرنامج التلفزيوني ستار سيرتش وأدت في حفل إلى جانب غلاديس نايت. في سن الثاني عشر، وقعت آليا صفقة مع تسجيلات جايف وتسجيلات عمها باري هانكرسون بلاك غراوند. آليا قدمت إلى آر. كيلي, الذي أصبح مرشدها، وكذلك الكاتب والمنتج الرئيسي في ألبومها الأول، ايج اينت نوثنغ بت آ نمبر. في 1996, عملت آليا مع منتجي الأسطوانات تمبلند وميسي إليوت لألبومها الثاني، ون إن آ مليون; الذي بيع منه 3.7 مليون نسخة في الولايات المتحدة وأكثر من ثمانية ملايين نسخة في جميع أنحاء العالم. في 2000, ظهرت آليا في أول فيلم رئيسي لها، روميو مست داي. صدر ألبوم آليا الثالث والأخير، آليا، في يوليو 2001. في 25 أغسطس, 2001, آليا وثمانية آخرين قتلوا في حادث تحطم طائرة في جزر البهاما بعد تصوير الفيديو المصور لأغنية «روك ذا بوت».

مجموعة الأسطوانات
 ايج اينت نوثنغ بت آ نمبر (1994)
 ون إن آ مليون (1996)
 آليا (2001)

المصادر

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي

آر كيلي
أمريكيون أفارقة
أمريكيون من أصل أمريكي أصلي
المرأة في هيب هوب
حائزون على جائزة غرامي
راقصات إفريقيات أمريكيات
راقصات أمريكيات
راقصون أمريكيون أفارقة
راقصون من ميشيغان
زواج الأطفال في الولايات المتحدة
سوبرانو أمريكيون
ضحايا حوادث الطيران
ضحايا حوادث طيران في 2001
ضحايا حوادث طيران في باهاماس
عارضات أزياء أمريكيات
عارضات أمريكيات إفريقيات
عارضو وعارضات أزياء أفارقة أمريكيون
فنانو تسجيلات أتلانتك
كاثوليك أمريكيون أفارقة
كاثوليك من ميشيغان
مغنو آر إن بي أمريكيون
مغنو هيب هوب أمريكيون
مغنو ومغنيات بوب أمريكيون
مغنون أطفال أمريكيون
مغنون أمريكيون في القرن 20
مغنون أمريكيون في القرن 21
مغنيات أمريكيات إفريقيات
مغنيات أمريكيات إفريقيات في القرن 20
مغنيات أمريكيات إفريقيات في القرن 21
مغنيات أمريكيات في القرن 20
مغنيات أمريكيات في القرن 21
مغنيات بوب أمريكيات
مغنيات هيب هوب أمريكيات
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات أمريكيات إفريقيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات من ديترويت (ميشيغان)
ممثلات من مدينة نيويورك
ممثلون أمريكيون من ولاية ميشيغان
مواليد 1979
مواليد في نيويورك
موسيقيات هيب هوب أمريكيات
موسيقيو بوب أطفال
موسيقيو رقص البوب
موسيقيون أفارقة أمريكيون
موسيقيون قتلوا في حوادث طيران
موسيقيون من ديترويت
وفيات 2001
وفيات في مارش هاربر

آليا


Hiroshi Miyazawa (født 22. november 1970) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder JEF United Ichihara, Bellmare Hiratsuka og Sanfrecce Hiroshima.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Hiroshi Miyazawa


Carli Anne Lloyd (født 16. juli 1982) er en amerikansk fodboldspiller, dobbelt olympisk guldmedaljevinder, verdensmester i fodbold og har to gange vundet FIFA's pris som verdensbedste kvindelige fodboldspiller, henholdsvis FIFA Player of the Year 2015 og The Best FIFA Women's Player 2016. Hun spiller pr. 2018 for Sky Blue FC og USAs kvindefodboldlandshold som midtbanespiller. Hun har tidligere spillet for blandt andre Manchester City i FA Women's Super League og for Houston Dash. Lloyd scorede guldmedaljesejersmålet i OL-finalen både i 2008 og 2012. Hun har fire gange repræsenteret USA ved VM i fodbold for kvinder: i 2007, hvor hun hjalp USA med at vinde bronze; i 2011, hvor USA vandt sølv, i 2015, hvor Lloyd scorede hattrick, deriblandt et mål scoret fra midtbanen, i finalen, hvor hun var kaptajn og styrede USA mod nationens tredje titel og i 2019 USA vandt guld.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra USA
Verdensmestre i fodbold
Olympiske mestre fra USA
Fodboldspillere ved sommer-OL 2008
Fodboldspillere ved sommer-OL 2012
Fodboldspillere ved sommer-OL 2016
Fodboldspillere ved sommer-OL 2020
Olympiske medaljevindere i fodbold
Olympiske bronzemedaljevindere fra USA
Medaljevindere ved sommer-OL 2008
Medaljevindere ved sommer-OL 2012
Medaljevindere ved sommer-OL 2020

Carli Lloyd


La rue Contant est un axe de communication de Gagny qui suit la route départementale 370.

Situation et accès

Partant du nord, elle traverse la promenade de la Dhuis, sous laquelle passe l'aqueduc de la Dhuis en souterrain. Elle longe ensuite le site des carrières de l'ouest, puis le parc Courbet, pour se terminer dans le prolongement de la rue Saint-Germain.

Elle est desservie par la gare de Gagny.

Origine du nom

Cette rue a été nommée en hommage à Nicolas Contant, maire de la ville du 27 février au 25 décembre 1853.

Historique

On y trouvait autrefois des plants de vignes, dont le vin était notamment vendu par la maison Ravenel.

En 1990, des cépages de Gamay, Beaujolais et Chardonnay ont été replantés, qui produisent le vin du clos des collines de Gagny.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire

 Parc Gustave-Courbet, et la ferme du Parc Courbet.
 Emplacement d'une tourelle, aujourd'hui disparue.
 La maison Baschet, surnommée le Coteau, construite en 1887 par René Baschet, directeur de L'Illustration. S'y réunirent à la Belle-Époque des célébrités publiées dans ce journal, ainsi Georges Clemenceau ou Anatole France.
 Elle a été représentée par une toile de Michel Rigel, Gagny, rue Contant.
 Anciennes carrières de gypse, exploitées en souterrain, côté ouest, provoquant de temps à autre des affaissements de terrain. Dans les années 1990, on y a trouvé des vides s'élevant à quinze ou vingt mètres de haut.

Notes et références

Transport routier en Île-de-France
Contant

Rue Contant


إغناتسه يان بادرفسكي  (18 نوفمبر 1860 - 29 يونيو 1941) كان عازف بيانو وملحنا وسياسيا بولنديا.

حياته
كان والده يشتغل في إدارة عدد من العقارات. بدأ بادروسكي أخذ دروس في البيانو وهو في سن السادسة مع عمره. درس بين عامي 1872 و1878 في أكاديمية فريدريك شوبان للموسيقى في وارسو. قام إغنيس بجولات ناجحة في الولايات المتحدة عام 1891 و1892 وفي الأخير استقر في الولايات المتحدة. عند اندلاع الحرب العالمية الثانية وغزو ألمانيا بولندا كرس بادروسكي جهده لقضية وطنه، وتم اختياره رئيسا للبرلمان البولندي. في أواخر عام 1940 عاد من جديد إلى الولايات المتحدة ولكنه توفي بعد وقت قصير في مدينة نيوورك. بعد وفاته تم تسمية أكاديمية الموسيقى في بوزنان، ومطار بيدغوشتش في بولندا باسمه.

انظر أيضا
 نانسي سالمون

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من الإمبراطورية الروسية من أصل بولندي
أشخاص من باسو روبليس (كاليفورنيا)
أشخاص من مقاطعة فينيتسا
أعضاء الأكاديمية الملكية البلجيكية
أعضاء النادي البوهيمي
معلمو موسيقى بولنديون
حاصلون على وسام جوقة الشرف
رؤساء وزراء بولندا
سياسيون بولنديون
عازفو بيانو كلاسيكيون بولنديون
عازفو بيانو كلاسيكيون ذكور
عازفو بيانو كلاسيكيون في القرن 19
عازفو بيانو كلاسيكيون في القرن 20
مدفونون في مقبرة أرلينغتون الوطنية
ملحنو بيانو
ملحنون حائزون على درجة فارس
ملحنون رومانسيون بولنديون
ملحنون كلاسيكيون بولنديون
ملحنون وملحنات كلاسيكيون بولنديون
مندوبو بولندا الدائمون لدى عصبة الأمم
مواليد 1860
موسيقيون بولنديون
موسيقيون حائزون على درجة فارس
موسيقيون ذكور في القرن 19
موسيقيون ذكور في القرن 20
مؤلفو الأوبرا
مؤلفو أوبرا بولنديون
مؤلفون موسيقيون في القرن ال19
مؤلفون موسيقيون في القرن ال20
ناشطو استقلال
وزراء شؤون خارجية في الجمهورية البولندية الثانية
وفيات 1941
وفيات الالتهاب الرئوي في مدينة نيويورك
وفيات الالتهاب الرئوي في ولاية نيويورك
وفيات بسبب ذات الرئة
وفيات في نيويورك

إغناتسه يان بادروفسكي


Monte Nyangani (antes Monte Inyangani) es la montaña más alta de Zimbabue con 2.592 m (8504 pies). La montaña está situada dentro del Parque nacional de Nyanga del Distrito Nyanga, a unos 275 km (171 millas) al sureste de la ciudad de Harare. La cumbre se encuentra sobre un pequeño afloramiento de roca de alrededor de 40 m sobre el área circundante. El resto de la cumbre es un páramo amplio, principalmente con colinas y mesetas, con una superficie de alrededor de 8 km². Los bordes de la meseta caen abruptamente sobre los lados este y oeste.

Véase también
 Geografía de África
 Geografía de Zimbabue

Referencias

Enlaces externos

 Información sobre la montaña

Montañas de Zimbabue
Puntos más altos de los países de África

Monte Nyangani


est un genre éteint et fossile de dinosaures appartenant à l'ordre des Ornithischia, au sous-ordre des Ankylosauria et à la famille des Ankylosauridae.

Le genre est représenté par une seule espèce nommée .

Présentation
Ces animaux ont vécu au Crétacé inférieur, durant une partie de l'Aptien et de l'Albien, il y a entre 125 et 100,5 Ma (millions d'années), dans l'actuelle Chine.
Ce dinosaure a été décrit pour la première fois en 2007 par J. Lü et d'autres chercheurs à partir d'un spécimen découvert dans la formation de Haoling et classé chez les Nodosauridae, puis chez les Ankylosauridae en 2014 par F. Han et al.

En fait, ce dinosaure fut d'abord nommé Gobisaurus domoculus par M. K. Vickaryous et al.  en 2001 et 2004. Il fut, par la suite, renommé à plusieurs reprises alternativement Zhongyuansaurus Iuoyangensis et Gobisaurus domoculus jusqu'en 2016, ou il fut à nouveau nommé Gobisaurus domoculus par V. M. Arbour et P. J. Currie et où Zhongyuansaurus Iuoyangensis est mis en synonymie avec Gobisaurus domoculus et devient ainsi un nom invalide, et reprend son nom d'origine, puis confirmé par V. M. Arbour and J. C. Mallon en 2017.

Cladogramme Ankylosauridae

Liens externes

Notes et références

Références

Genre de dinosaures non aviens (nom scientifique)
Ankylosauria
Dinosaure d'Asie
Dinosaure du Crétacé inférieur
Taxon fossile décrit en 2007

Zhongyuansaurus


Olaylar
 Konstantinopolis Kuşatması gerçekleşti.
 Versinikia Muharebesi gerçekleşti.

Doğumlar
 Theofilos, Bizans imparatoru (ö. 842)

Ölümler
 1 Eylül - Emîn, Abbasi halifesi (d. 787)

813


José de San Martín (1778–1850) was a Spanish-Argentine general and the prime leader of the southern and central parts of South America's struggle for independence from the Spanish Empire.

General José de San Martín or General San Martín may also refer to:
 San Martín, Buenos Aires, full name "Ciudad del Libertador General Don José de San Martín"
 General José de San Martín, Chaco
 Libertador General San Martín Department, Chaco
 Libertador General José de San Martín Airport
 SS Thuringia (1922), named "General San Martín"
 General San Martín Partido
 General San Martín Department, Córdoba
 Libertador General San Martín, Jujuy
 Libertador General San Martín Department, San Luis
 Centro Cultural General San Martín
 Ferrocarril General San Martín
 Teatro General San Martín in Buenos Aires
 Teatro del Libertador General San Martín in Córdoba
 General San Martín Park
 General Jose de San Martin Memorial, Washington, D.C.

See also
 San Martín (disambiguation)

General José de San Martín (disambiguation)


La  des Youth in Film Awards , depuis rebaptisée Young Artist Awards, a lieu le  à Hollywood en Californie. Elle est présentée par la Youth in Film Association, et a mis à l'honneur de jeunes artistes exceptionnels dans les domaines du cinéma, de la télévision et de la musique pour la saison 1980-1981.

Contexte

Créée en 1978 par Maureen Dragone, membre de longue date de la Hollywood Foreign Press Association, la Youth in Film Association est la première organisation à établir une cérémonie de remise de prix spécialement conçue pour reconnaître et récompenser les contributions des artistes de moins de 18 ans dans les domaines du cinéma, télévision, théâtre et musique.

Bien que les Youth in Film Awards aient été conçus comme un moyen de reconnaître principalement les jeunes artistes de moins de 21 ans, le lauréat le plus âgé dans une catégorie compétitive lors de la 3e cérémonie annuelle était Lionel Richie, qui avait 32 ans le soir où il a remporté le prix du "Meilleur Young Musical Recording Artist - Male " pour sa chanson " Endless Love " de la bande originale du film Endless Love .

La 3e cérémonie est également marqué par la première et unique nomination d'un personnage fictif dans une catégorie avec " Little Miss Piggy " remportant le prix de " Meilleure jeune artiste musicale - Femme " pour sa chanson " The First Time It Happens " de la bande originale du film The Great Muppet Caper.

Palmarès
Les lauréats sont indiqués ci-dessous dans chaque catégorie et en caractères gras.

Meilleure performance dans un long métrage

Meilleure performance dans une émission spéciale télévisée

Meilleure performance dans une série télévisée

Meilleure performance dans une comédie télévisée ou un film

Meilleure performance musicale

Meilleur divertissement familial

Prix spécial

 Prix ancien enfant star : ★ Patsy Garrett

Références

Liens externes
 Site officiel

3
1981 en Californie
Récompense de télévision en 1981
Récompense de cinéma en 1981

3e cérémonie des Young Artist Awards


Michael D. "Mike" Ratliff (New Albany, Misisipi, ) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó una temporada en la NBA, además de jugar en la liga francesa. Con 2,08 metros de estatura, lo hacía en la posición de pívot.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Blugolds de la Universidad de Wisconsin–Eau Claire, en las que promedió 18,5 puntos y 13,8 rebotes por partido. En sus tres últimas temporadas fue elegido como jugador del año de la Wisconsin Intercollegiate Athletic Conference, el último año compartido con su compañero de equipo Frank Schade.

Profesional
Fue elegido en la vigésimo octava posición del Draft de la NBA de 1972 por Kansas City-Omaha Kings, y también por los Dallas Chaparrals en el Draft de la ABA, eligiendo los Kings, donde en su primera temporada promedió 4,2 puntos y 3,3 rebotes por partido.

Al año siguiente, y tras disputar dos partidos, fue despedido. Continuó su carrera en la liga francesa, jugando tres temporadas en el Alsace de Bagnolet.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Referencias

Enlaces externos

Baloncestistas de Misisipi
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Eau Claire Blugolds
Baloncestistas de los Kansas City Kings
Alumnado de la Universidad de Wisconsin–Eau Claire

Mike Ratliff


La famille de Baudement est une famille féodale française originaire de Champagne dans le royaume de France. Le siège de cette famille est le village d'Baudement, dans la Marne.

Origines
Les origines de la famille de Baudement sont inconnues. André de Baudement en est le premier membre connu et il obtient rapidement de hautes responsabilités en devenant sénéchal du comte de Champagne Thibaut IV de Blois.

Généalogie

 N. de Baudement. Rien de cette personne n'est connu sinon qu'il a eu au moins deux enfants :
 André de Baudement, qui suit ;
 Engenoul de Baudement, chanoine à Soissons.
 André de Baudement († en 1146), seigneur de Baudement et sénéchal de Champagne. Par son mariage avec Agnès de Braine, fille d'Hugues de Braine et de son épouse Ade de Soissons, il devient également seigneur de Braine. Il est présent au concile de Troyes de 1129 chargé de reconnaître officiellement l'ordre du Temple. Il se retire probablement à l'abbaye de Clairvaux à la fin de sa vie, cédant ses titres à son fils Guy. De son épouse, il a au moins neuf enfants :
 André de Baudement, semble avoir été l'aîné mais devient moine à l'abbaye de Pontigny ;
 Guillaume de Baudement, cité dans une charte de 1130 et qui devient Templier ;
 Guy de Baudement, qui suit ;
 Thibaut de Baudement, moine à l'abbaye de Prémontré ;
 Waleran de Baudement, moine à l'abbaye de Clairvaux, puis abbé Saint-Martin d'Épernay et enfin abbé de Notre-Dame d'Ourscamp ;
 Helvide de Baudement, qui épouse en premières noces Hugues de Montréal, seigneur de Montréal, d'où postérité. Veuve, elle épouse en secondes noces Guy  de Dampierre, seigneur de Dampierre, d'où postérité ;
 Humbeline de Baudement, qui épouse en premières noces Anséric II de Chacenay, seigneur de Chacenay, d'où postérité. Veuve, elle épouse en secondes noces Gautier II de Brienne, comte de Brienne, d'où postérité ;
 Mathilde de Baudement, moniale à l'abbaye de Jully-les-Nonnains ;
 peut-être une autre fille également moniale à l'abbaye de Jully-les-Nonnains ;
 peut-être Eustachie de Baudement, qui épouse en premières noces Eudes de Corbeil comte de Corbeil, mais n'ont pas de postérité. Veuve, elle épouse en secondes noces Guillaume II de Garlande, d'où postérité. Peut-être la même que la précédente qui aurait pu devenir moniale après le décès de son second mari.
 Guy de Baudement († en 1144), seigneur de Baudement et de Braine. Il épouse Alix, dame de Braine (qu'elle reçoit probablement dans son douaire) et dont les parents sont inconnus, avec qui il a trois enfants :
 Hugues de Baudement, probablement mort jeune et sans enfant ;
 Guidon de Baudement, probablement mort jeune et sans enfant ;
 Agnès de Baudement, qui suit.

 Agnès de Baudement († en 1204), dame de Baudement et de Braine. Elle épouse en premières noces Milon III de Bar-sur-Seine, comte de Bar-sur-Seine, d'où postérité. Veuve, elle épouse en secondes noces Robert  de Dreux, comte de Dreux et d'origine capétienne, d'où postérité.
 de (1) : Pétronille de Bar-sur-Seine, comtesse de Bar-sur-Seine, qui épouse Hugues IV du Puiset, vicomte de Chartres, fils d'Erard IV du Puiset et d'Héloïse de Roucy, d'où postérité ;
 de (2) : Robert II de Dreux, comte de Dreux et de Braine ;
 de (2) : Simon de Dreux, cité dans une charte de 1184, probablement mort jeune et sans enfant ;
 de (2) : Henri de Dreux, évêque d'Orléans
 de (2) : Alix de Dreux, qui épouse , d'où postérité ;
 de (2) : Philippe de Dreux, évêque de Beauvais ;
 de (2) : Isabelle de Dreux, dame de Baudement, qui suit ;
 de (2) : Pierre de Dreux, seigneur en partie de Bouconville-Vauclair ;
 de (2) : Guillaume de Dreux, seigneur de Brie-Comte-Robert, de Torcy et de Chilly ;
 de (2) : Jean de Dreux, cité dans une charte de 1184, probablement mort jeune et sans enfant ;
 de (2) : Mamilie de Dreux, religieuse à l'prieuré de Wariville ;
 de (2) : Marguerite de Dreux, religieuse à l'prieuré de Wariville.
 Isabelle de Dreux († en 1239), dame de Baudement. Elle épouse , seigneur de Broyes et de Châteauvillain, avec qui elle a deux enfants :
 Emmeline de Broyes, qui épouse en premières noces Eudes II de Champlitte, mais dont elle n'a pas d'enfant. Veuve, elle épouses en secondes noces Érard II de Chacenay, avec qui elle a cinq enfants.
 Simon  de Châteauvillain, dit "le Jeune", seigneur de Châteauvillain.

La continuité de la seigneurie de Baudement est ensuite inconnue, probablement morcelée entre les héritiers d'Emmeline de Broyes.

Annexes

Articles connexes
 Comté de Champagne
 Village de Baudement

Bibliographie

Liens externes
 .
 .

Notes et références

Famille noble française

Famille de Baudement


(qui signifie « queue de Khulsan ») est un genre éteint. et fossile de dinosaures théropodes alvarezsauridés de la famille des Parvicursorinae de la formation de Barun Goyot du Crétacé supérieur de la localité de Khulsan dans la région du désert de Gobi en Mongolie. Le type et la seule espèce est .

Description
Khulsanurus est connu à partir d'un holotype contenant des séries vertébrales partielles du cou et de la queue, des scapulo-coracoïdes, un humérus droit, un éventuel humérus gauche et un pubis gauche. Les autapomorphies distinctives de ce spécimen comprennent des vertèbres cervicales sans pleurocèle, processus carotidien et sans épipophyse, une fosse infra-post-zygapophysaire proéminente des vertèbres caudales qui portent également des prézygapophyses pointant vers l'avant.

Classification
Averianov & Lopatin (2021) ont placé Khulsanurus dans une polytomie avec Albinykus, Ceratonykus, Linhenykus, Parvicursor, Xixianykus, Qiupanykus, Nemegtonykus, PIN 5838/1 (= Ondogurvel ) et un clade contenant Shuvuuia et Mononykus dans un arbre de consensus strict utilisant des caractères non pondérés. Cependant, Averianov & Lopatin (2021) l'ont également trouvé dans une polytomie avec seulement Albinykus, Xixianykus, PIN 5838/1 (= Ondogurvel ), Mononykus et Shuvuuia dans un arbre consensus utilisant une pondération implicite. Averianov & Sues (2022) ont mené une analyse phylogénétique en utilisant une pondération implicite qui l'a trouvé dans une position similaire mais avec l'inclusion d'un clade contenant Linhenykus, Ceratonykus et Parvicuror et l'exclusion de Qiupanykus et Nemegtonykus, tandis qu'un arbre de règle majoritaire à 50% de la même analyse l'a placé dans une polytomie avec deux clades.

Paléoenvironnement
Khulsanurus a été trouvé dans la formation campanienne de Barun Goyot, qui abritait également de nombreux autres animaux, notamment des mammifères tels que Catopsbaatar et Nemegtbaatar, des squamates tels que Estesia, Gobiderma et Proplatynotia, et de nombreux dinosaures, notamment des ornithischiens tels que Saichania, Tarchia, Zaraapelta., Tylocephale, Bagaceratops, Breviceratops et Udanoceratops ; des sauropodes tel que Quaesitosaurus ; et des théropodes, dont Conchoraptor, Heyuannia, Nemegtomaia, Hulsanpes, Kuru, Shri, Ceratonykus, Ondogurvel, Parvicursor, Gobipteryx et Hollanda.

Liens externes

Notes et références

Notes

Références

Theropoda
Genre de dinosaures non aviens (nom scientifique)
Taxon fossile décrit en 2021
Paléontologie en Mongolie

Alvarezsauridae

Khulsanurus


David Griffin est vice-président des opérations basket-ball pour l'équipe des Pelicans de La Nouvelle-Orléans qui fait partie de la National Basketball Association (NBA).
David Griffin est un acteur anglais.

David Griffin


පෝන්තියුස් පිලාත්තු යනු, තිබේරියුස් අධිරාජයා යටතේ ක්‍රිව 26/27 සිට 36/37 දක්වා සේවය කල, ජුදෙයා නමැති රෝමානු පළාතෙහි පස්වන අධිපතියා විය.

පළමුවන සියවසෙහි රෝමානුවෝ

පෝන්තියුස් පිලාත්තු


An Aristida ferrilateris in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sylvia Mabel Phillips. An Aristida ferrilateris in nahilalakip ha genus nga Aristida, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aristida

Aristida ferrilateris


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 15. listopada: Konrad Bloch, njemačko-američki biokemičar (* )

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Biologija u 2000.


Les maladies du taro sont des maladies des plantes qui affectent les cultures de taro (Colocasia esculenta), touchant aussi bien les feuilles (limbe et pétiole) que les cormes (ou tubercules). Elles sont causées par divers agents phytopathogènes, dont des bactéries, des champignons et pseudochampignons et des phytovirus. La liste qui suit n'est pas exhaustive.

Maladies bactériennes

 Pourriture molle bactérienne due à Erwinia carotovora.

 Taches foliaires bactériennes dues à Xanthomonas campestris pv dieffenbachiae.

Maladies fongiques

 Le mildiou du taro est causé par un oomycète, Phytophthora colocasiae (famille des Peronosporaceae). Cette maladie, la plus grave qui affecte le taro, provoque la mort prématurée des feuilles et entraîne d'importantes baisses de rendement. Elle est favorisée par des conditions climatiques fraîches et humides.

 La pourriture molle des tubercules du taro est causée également par plusieurs espèces d'oomycètes du genre Pythium (famille des Pythiaceae), notamment Pythium myriotylum, Pythium aphanidermatum, Pythium graminicola, Pythium splendens, Pythium irregulare, Pythium carolinianum, Pythium ultimum. Cette maladie provoque la pourriture du corme dont la chair devient molle et malodorante.
 Taches foliaires à Phyllosticta, maladie causée par Phyllosticta colocasiophila, espèce de champignons ascomycètes de la famille des Phyllostictaceae.

 Cladosporiose du taro, maladie causée par Cladosporium colocasiae, espèce de champignons ascomycètes de la famille des Davidiellaceae, qui peut provoquer d'importantes défoliations. Elle est favorisée par des températures fraîches (moins de 18° C).

 Criblure du taro, maladie causée par des espèces de champignons du genre Phoma, genre de champignons ascomycètes de la famille des Didymellaceae, dont Phoma colocasiae.

 Pourriture noire des cormes due à Ceratocystis fimbriata.
 Pourriture sèche fusarienne, ou fusariose, due à diverses espèces du genre Fusarium, dont Fusarium solani. C'est une pourriture brune, principalement sèche et poudreuse, qui devient parfois humide et molle à des stades ultérieurs, avec une marge distincte entre les tissus sains et malades.

 Pourriture à Rhizopus, due à Rhizopus stolonifer. C'est une pourriture molle du corme, avec un légère odeur de levure, à consistance aqueuse ou semblable à celle du fromage. La peau du bulbe reste intacte jusqu'à un stade très avancée.
 Pourriture noire spongieuse, due à Botryodiplodia theobromae. C'est une pourriture spongieuse des cormes, devenant parfois sèche et poudreuse, de couleur crème à brun grisâtre, passant fréquemment du bleu foncé au noir avec une marge indistincte entre les tissus sains et malades.

Maladies virales

Quatre virus principaux affectent les cultures de taro : le virus de la mosaïque du taro (Dasheen mosaic virus, DsMV), le virus bacilliforme du taro (Taro bacilliform virus, TaBV), le virus de la maladie bobone du taro (Colocasia bobone disease virus, CBDV) et le virus de la chlorose des nervures du taro (Taro vein chlorosis virus TaVCV).
 La mosaïque du taro est causée par un virus, Dasheen mosaic virus (DsMV). C'est un Potyvirus, transmis par des pucerons, qui affecte de nombreuses espèces de la sous-famille des Aroideae.
 Complexe viral Alomae / Bobone (Alomae/Bobone Virus Disease Complex, ABVC) : complexe viral qui provoque une maladie létale du taro.
 Reovirus du taro (Taro reovirus, TaRV), un des virus les plus récemment identifié chez le taro.

Troubles physiologiques

 Loliloli (terme utilisé à Hawaï), maladie affectant les cormes qui deviennent aqueux, mous et spongieux et laissent exsuder de l'eau lorsqu'on les presse. Ce défaut résulte du retrait de l'amidon du corme, amidon converti en sucres utilisés par la plante pour développer de nouvelles feuilles et d'autres organes. C'est la reprise de la croissance végétative du taro arrivé à maturité qui est susceptible d'entraîner le taro « loliloli ». Pour réduire ce risque, l'utilisation d'engrais azotés doit être évitée après la formation du bulbe et le début de la décadence naturelle de la plante.
 Pourriture dure : cette maladie, d'origine inconnue, détruit le système vasculaire du corme. La peau du corme malade ressemble à de l'écorce, craquelée et friable, la chair est parcourue par des indurations jaune-brun. Les parties malades deviennent ligneuses et ternes. Aux stades avancés de la pourriture dure, il ne reste du bulbe qu'une charpente squelettique durcie, brun foncé à noire. Cette maladie peut entraîner des pertes de rendements allant jusqu'à 100 % à Hawaï. La cause serait des dégâts aux racines provoqués par une concentration saline élevée dans le sol. Selon une autre hypothèse l'atteinte aux racines serait due à des champignons du genre Pythum, mais elle na pas été confirmée par les recherches.
 Chlorose induite par la chaux. Cette chlorose apparaît d'abord entre les nervures des feuilles les plus jeunes et peut entraîner un rabougrissement de la plante. Elle est due à un pH élevé des sols calcaires qui peut induire une carence en fer chez le taro.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Colocasia esculenta
 Ravageurs du taro

Bibliographie

 .
 .

 .
 .

Maladie du taro
Taro

Liste en rapport avec le taro

Maladies du taro


The Tankard je sedmi studijski album njemačkog thrash metal sastava Tankard. Album je objavljen 2. listopada 1995. godine. Smatra se najgorim albumom sastava među obožavateljima i kritičarima. Zadnji je album koji objavljuje diskografska kuća Noise Records.

Popis pjesama

Osoblje
Tankard
Andreas "Gerre" Geremia — vokali
Frank Thorwarth — bas-gitara
Andy Boulgaropoulos — gitara
Olaf Zissel — bubnjevi
Ostalo osoblje
Harris Johns — produciranje, miksanje, inženjer zvuka
Karl-U. Walterbach — produciranje
Sven Conquest — mastering
Thomas Pätsch — asistent inženjera zvuka
Thorsten Jansen — fotografije sastava
Thomas Bucher — dizajn

Izvori

Albumi iz 1995.
Albumi sastava Tankard

The Tankard


An Actinocephalus verae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Paulo Takeo Sano ngan Trovó. An Actinocephalus verae in nahilalakip ha genus nga Actinocephalus, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Actinocephalus

Actinocephalus verae


II. općinska nogometna liga Slavonski Brod za sezonu 1986./87. je bila liga sedmog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.
Liga je igrana u dvije skupine:
 "Istok" – 11 klubova, prvak "Slavonac" iz Starih Perkovaca
 "Zapad" – 12 klubova, prvak "Posavac" iz Ruščice

Istok

 Ljestvica

 Rezultatska križaljka
{| class="wikitable"  style="font-size: 85%; text-align: center"
!kratica !!klub !!DILJ !!GRA !!NAP !!RAD !!SAVA !!SLAVE !!SLAVO !!SLOJ !!SLOV !!ŠOK !!VSK
|-
|DILJ ||align="left"|Dilj Klokočevik
|bgcolor="gainsboro"| || || || || || || || || || ||
|-
|GRA ||align="left"|Graničar Slavonski Šamac
| ||bgcolor="gainsboro"| || || || || || || || || ||
|-
|NAP ||align="left"|Naprijed Trnjanski Kuti
| || ||bgcolor="gainsboro"| || || || || || || || ||
|-
|RAD ||align="left"|Radnički Sapci
| || || ||bgcolor="gainsboro"| || || || || || || ||
|-
|SAVA ||align="left"|Sava Svilaj
| || || || ||bgcolor="gainsboro"| || || || || || ||
|-
|SLAVE ||align="left"|Slaven Trnjani
| || || || || ||bgcolor="gainsboro"| || || || || ||
|-
|SLAVO ||align="left"|Slavonac Stari Pekovci
| || || || || || ||bgcolor="gainsboro"| || || || ||
|-
|SLOJ ||align="left"|Sloga Jaruge
| || || || || || || ||bgcolor="gainsboro"| || || ||
|-
|SLOV ||align="left"|Sloga Vrpolje
| || || || || || || || ||bgcolor="gainsboro"| || ||
|-
|ŠOK ||align="left"|Šokadija Sredanci
| || || || || || || || || ||bgcolor="gainsboro"| ||
|-
|VSK ||align="left"|VSK Donja Vrba
| || || || || || || || || || ||bgcolor="gainsboro"|
|-
!colspan="13"|
|-
|colspan="13" align="left"|
<small>podebljan rezultat' - utakmice od 1. do 11. kola (1. utakmica između klubova)
rezultat normalne debljine - utakmice od 12. do 22. kola (2. utakmica između klubova)  rezultat nakošen - nije vidljiv redoslijed odigravanja međusobnih utakmica iz dostupnih izvora
 rezultat smanjen *   - iz dostupnih izvora nije uočljiv domaćin susreta
 prekrižen rezultat  - poništena ili brisana utakmica
p - utakmica prekinuta
3:0 p.f. / 0:3 p.f. - rezultat 3:0 bez borbe
|}

 Zapad

 Ljestvica

 Rezultatska križaljka

 Povezani članci
 I. općinska nogometna liga Slavonski Brod 1986./87.

 Izvori

 Ilija Maoduš: NK Sapci, Slavonski Brod, 2014., , str. 102
 Josip Gregurić: Slavonac i Stari Perkovci'', Slavonski Brod, 2015., , str. 54-58
 nksvacic.com.hr, NK "Svačić" Stari Slatinik, Arhiva – Sezona 1947. – 1991., wayback arhiva

1986-87 2
Slavonski Brod-2

II. općinska nogometna liga Slavonski Brod 1986./87.


Societatea Arta a fost o organizație artistică care s-a înființat la sfârșitul anului 1909 de către fotograful Schwartz.

Înființarea societății
Datorită unei reale confruntări de interese și opinii ale artiștilor plastici din România de sfârșit al primei decade a secolului al XX-lea, existau la București, deja, trei societăți al căror scop principal era acela de sprijinire și încurajare a artei - Societatea "Cercul artistic" înființată în 1890, Tinerimea artistică în 1901, și Societatea generală a artiștilor din România în 1908. Acestora trei, li s-au alăturat încă vreo patru organizații al căror țeluri erau promovarea artei, literaturii și muzicii.

Toate societățile care-și desfășurau activitatea în acea perioadă, se concentrau în special în organizarea de expoziții anuale. Fiind, de fapt, principalul deziderat al lor, chiar dacă Tinerimea artistică avea reușite de răsunet, activitatea în sine nu satisfăcea pe deplin goana sculptorilor și pictorilor după o recunoaștere publică din partea iubitorilor de artă și nu în ultimul rând a colecționarilor. Stringenta lor necesitate s-a înfăptuit pentru o scurtă perioadă de timp în programul Societății Arta, care a fost înființată de fotograful artistic Schwartz la sfârșitul anului 1909.

Unicul scop al Societății Arta a fost organizarea de expoziții "... de artă modernă". Manifestările pe care societatea intenționa să le desfășoare, erau gândite ca un mod de a crea oportunitatea artiștilor de a participa permanent la astfel de evenimente expoziionale și pe de altă parte pentru a menține "... viu interesul obștesc față de mișcarea artistică".

Sala de expoziție era organizată în cele două camere ale sediului societății din strada Lascăr Catargiu nr. 7, aflată la intersecția cu strada Luminei din București. Durata expozițiilor era plănuită a fi pe timp de o lună de zile, iar vernisajele trebuiau să fie făcute în prima duminică a fiecărei luni. Artiștii participanți trebuiau să aducă lucrările pe care voiau să le expună în luna viitoare, până cel târziu în data de 25 a fiecărei luni. Juriul societății alegea viitoarele exponate care aveau în final afișate prețurile cu care artiștii doreau să le vândă. Alegerea expoznatelor se făcea în funcție de calitatea artistică, precum și în funcție de mărimea lor, deoarece sălile destinate expunerii nu erau foarte generoase ca mărime. Custodele fiecarei manifestări expoziționale era ales din rândurile artiștilor de colegii participanți la evenimente.

Manifestări expoziționale

Expoziția din ianuarie 1910
Prima expoziție s-a deschis la începutul lunii ianuarie 1910. Au participat la ea, marea majoritate a membrilor Societății Tinerimea artistică. Cronica de presă a fost elogioasă la adresa evenimentului și a menționat aportul expozanților: Ștefan Luchian, Gheorghe Petrașcu, Theodor Pallady, Constantin Artachino, Arthur Verona, Cecilia Cuțescu-Storck, Rodica Maniu, Nicolae Vermont, Ipolit Strâmbu, Kimon Loghi, Constantin Aricescu, Nicolae Grant, Dumitru Mihăilescu, Alexandru Poitevin-Skeletti, Sanielevici, Oscar Spathe, Frederic Storck , Richard Canisius. Aici au mai expus Steriadi, Theodorescu-Sion, Arthur Segal, Camil Ressu, Samuel Mützner, Brâncuși..

Expoziția din februarie 1910

În luna februarie a anului 1910, a avut loc cea de a doua expoziție a societății și ea a fost destinată graficii. Ea a fost prima manifestare dedicată lucrărilor de grafică din România. Lucrările de grafică ale lui Luchian au întrunit sufragiile vizitatorilor, similar lor, acuarelele lui Vermont. De o mare simpatie s-au bucurat și desenele Ceciliei Cuțescu-Storck, acuarelele lui Ion Theodorescu-Sion, desenele Alexandrinei Biju și ale lui Dumitru Mihăilescu, gravurile lui Alexandru Poitevin-Scheletti și Carring, precum și schițele lui Jean Alexandru Steriadi. În plus de toate acestea, pe simeze au mai fost două picturi ale pictorului Sperlich (decedat), mai multe lucrări de artă decorativă ale domnișoarei Goga, sculpturi în lemn ale lui Mănescu și covoare realizate de elevele școlii de sericicultură.

Expoziția din martie 1910
În luna martie 1910, a treia expoziție a societășii a fost dedicată "Întâiei expoziții de artă modernă Arthur Segal". Segal a adus pe simeze douăzeci de tablouri lucrate în tehnica pointilistă. Prin acest eveniment artistic, societatea a urmat stipulările statutare de înființare prin care aceasta dorea să promoveze pointilism în România prin organizarea de expoziții personale la care să participe Arthur Segal, Ion Theodorescu-Sion, Camil Ressu, Cecilia Cuțescu-Storck, Theodor Pallady, Iosif Iser, Samuel Mützner și Constantin Brâncuși.

La vernisajul expoziției lui Segal, susținătorii artei din acea epocă au considerat că era "..cu atît mai însemnat... cu cât nimeni n-a îndrăznit pînă acum să expună numai asemenea lucrări". Cu toate acestea, expoziția lui Segal nu stârnit emoțiile pe care inițiatorii le-au scontat. Nu au existat nici polemici ale cronicilor de presă care să genereze o largă popularizare a evenimentului.

Expoziția din mai 1910
Expoziția a patra a societății din luna mai a anului 1910, a avut pe simeze o parte a lucrărilor lui Segal din precedenta manifestare și lucrări realizate de Nicolae Vermont, Jean Alexandru Steriadi, Oscar Obedeanu, Arthur Verona, Ion Theodorescu-Sion, Ipolit Strâmbulescu și două busturi făcute de Frederic Storck.

Cronica de presă a amintit numele celor care au participat și doar trei realizări mai speciale: Vânzătoarea de dantele a lui Steriadi, Christ pe cruce a lui Ion Theodorescu-Sion și Portul Constanța (proiect de panou) a lui Nicolae Vermont.

Alte manifestări artistice
Din cercetările de arhive pe care le-a făcut istoricul de artă Petre Oprea, a rezultat că, începând din luna iunie a anului 1910,  activitatea societății a trecut într-un con de umbră, ea nu a mai suscitat interesul presei și a cronicarilor de artă. De asemenea, trebuie luată în considerare și ipoteza că expozițiile organizației devenite ceva obișnuit în peisajul bucureștean al epocii, ele nu au mai incitat interesul nimănui.

De abia în luna decembrie 1910 s-a pomenit că în saloanele Societății Arta a fost expusă pentru vânzare colecția de tablouri a lui Eugen Carada de către moștenitorii acestuia. Colecția avea în componență picturi realizate de Nicolae Grigorescu în peregrinările lui de la Barbizon și Vitre.

În luna aprilie a anului 1911, s-a deschis la saloanele societății o expoziție de pictură ce avea cap de afiș operele lui Ion Andreescu - un peisaj, și Nicolae Grigorescu - două tablouri: Țărancă și Studiu de boi. Au mai expus Gheorghe Petrașcu - un Portret și un peisaj din Egipt, Theodor Pallady cu tablouri cu flori, Alexandru Satmari - trei peisaje: Un interior de bucătărie și celelalte două cu imagini din curți mănăstirești. Expoziția era completată cu opere realizate de Ion Bassarab, Eugen Voinescu, Canisius, Serafim, Suter și Mironescu.

Desființarea organizației
Ultima expoziție a societății a fost cea din aprilie 1911. Fotograful Schwartz a renunțat să mai pună la dispoziția artiștilor spațiile sale din cauza nerentabilității afacerii din domeniul artei. A revenit la destinația inițială a spațiilor ca atelier de fotografie.

Concluzii
Prin spiritul său mercantil, fotograful Schwartz a creat condițiile pentru existența unei societăți artistice, chiar dacă pentru o scurtă perioadă de timp, ce a rămas în istoria artelor plastice din România deoarece:
 a creat premisele pentru coagularea în jurul ei a principalilor artiști români care și-au desfășurat creativitatea în acei ani;
 expozițiile pe care le-a organizat a popularizat numele celor mai buni artiști români din acea vreme;
 a dovedit încă o dată că prin lipsa unui număr suficient de mare de amatori de artă, nu era posibilă existența unei săli permanente de expunere a realizărilor artiștilor români.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, București, 1969, pag. 63 - 66

Legături externe

 Constantin Prut, Dicționar de artă modernă și contemporană, Editura Polirom, 2016

Fondări în 1909
Desființări în 1911
Organizații de artă din România
Evenimente în România

Societatea Arta


أويينيكي (Αυγενική) هي مدينة في إراكليون في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 882   نسمة.

مراجع

مدن اليونان

أويينيكي (إراكليون)


An Ananas bracteatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schult. och Julius Hermann Schultes. An Ananas bracteatus in nahilalakip ha genus nga Ananas, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ananas

Ananas bracteatus


Mineroloji, mineralleri inceleyen bir bilim dalı. Mineroloji sözcüğü mineralis kelimesinden gelir. Latince, "yer kabuğundan çıkarılan cisim" anlamındadır.

Mineraller yeryüzündeki kayaçları oluşturan bileşenlerdir. Yer kabuğunu oluşturan kayaçları mineraller oluşturduğuna göre esas bilim dalı kayaçları inceleyen jeoloji'dir. Mineroloji de Jeoloji'den gelişerek yeni bir bilim dalı haline gelmiştir.

Minerolojinin iyice anlaşılabilmesi için matematik, fizik ve kimyanın yanı sıra petrografi, jeofizik ve jeokimyanın da iyi bilinmesi gerekir. Mineroloji başlıca: kristallografi ve "özel mineroloji" olarak ikiye ayrılır.

 Kristallografide; minerallerin büyümeleri, dış şekilleri ve iç yapılarını oluşturan kurallar incelenir.
 Özel minerolojide ise; minerallerin fiziksel ve kimyasal özellikleri incelenmektedir.

Mineroloji


Ennio De Giorgi () a fost un matematician italian care a adus contribuții importante la teoria ecuațiilor cu derivate parțiale și la fundamentele matematicii.

În geometria diferențială, De Giorgi a rezolvat problema lui Bernstein pentru suprafețele minimale. A rezolvat a 19-a problemă a lui Hilbert referitoare la regularitatea soluțiilor ecuațiilor cu derivate parțiale eliptice.

S-a păstrat un număr de citate și aforisme ale sale, printre care:
 "Dacă nu îți poți demonstra teorema, mută treptat părți din concluzie la ipoteze, până când reușești."
 "La început și la sfârșit avem misterul. Am putea zice că avem proiectul lui Dumnezeu. Matematica ne apropie de acest mister, fără a-l pătrunde."

Note

Bibliografie

 O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F.: Ennio De Giorgi, MacTutor History of Mathematics archive, University of St Andrews (accesat la 27 martie 2018)
 Michele Emmer: Interview with Ennio De Giorgi,  Notices of the AMS, 44 (9): 1096–1101 (accesat la 27 martie 2018)
 Jacques-Louis Lions și François Murat: Ennio De Giorgi (1928–1996), Notices of the AMS, 44 (9): 1095–1096 (accesat la 27 martie 2018)
 Ambrosio, L.; Dal Maso, G.; Forti, M.; Miranda, M.; Spagnolo, S.: Ennio De Giorgi, Bollettino dell'Unione Matematica Italiana Serie 8 2-B (1999), fasc. n.1, p. 3-31 (accesat la 27 martie 2018)
 Ennio De Giorgi. Hanno detto di lui ..., Quaderni di Matematica, 5 / 2004 (accesat la 27 martie 2018)

Legături externe

 Centro di Ricerca Matematica Ennio De Giorgi  (accesat la 27 martie 2018)
 Michele Emmer: VIDEO Interview to Ennio De Giorgi, SNS Channel Mathematical and Natural Sciences (accesat la 28 martie 2018)
 Giornata in ricordo di Ennio De Giorgi, Dipartimento di Matematica L. Tonelli, Università di Pisa, 30 novembre 2006 (accesat la 27 martie 2018)

Nașteri în 1928
Decese în 1996
Matematicieni italieni din secolul al XX-lea
Specialiști în analiză matematică
Membri ai Academiei Franceze de Științe
Membri ai Academiei Naționale de Științe a Statelor Unite
Laureați ai Premiului Wolf pentru Matematică
Profesori ai Universității din Pisa

Ennio De Giorgi


Olle Wänlund (* 12. September 1923 in Stockholm, Schweden; † 11. Januar 2009 in Täby, Schweden) war ein schwedischer Radrennfahrer.

Sportliche Laufbahn
Wänlund betrieb den Radsport ausschließlich als Amateur und trat zwischen 1946 und 1950 in überregionalen Rennen in Erscheinung. Seine ersten Erfolge hatte er 1946 mit einem dritten Platz bei den schwedischen Straßenmeisterschaften und dem Gewinn des Nordischen Meisterpokals (Nordisk Mesterskab) mit der schwedischen Nationalmannschaft. 1948 wurde Wänlund Dritter der UCI-Straßen-Weltmeisterschaft 1948 der Amateure. Bei den Olympischen Spielen 1948 in London gehörte Wänlund ebenfalls zur schwedischen Nationalmannschaft, mit der er im Mannschafts-Straßenrennen den fünften Platz erreichte. Im Straßen-Einzel gab er vorzeitig auf. Das letzte Jahr seiner Erfolge 1950 begann mit dem Gewinn des traditionsreichen schwedischen Straßenrennens Östgötaloppet. Bei den schwedischen Meisterschaften 1950 wurde er im Einzelzeitfahren Zweiter und gewann das Mannschaftszeitfahren. Den letzten Sieg seiner Karriere errang er beim 1950er Nordisk Mesterskab wieder mit der Nationalmannschaft.

Weblinks

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1948
Radsportler (Schweden)
Olympiateilnehmer (Schweden)
Schwede
Geboren 1923
Gestorben 2009
Mann

Olle Wänlund


Ehsan Hajsafi (født 25. februar 1990 i Kashan, Iran), er en iransk fodboldspiller (venstre midtbane/back).

Hajsafi spiller for Olympiakos i Grækenland, som han har repræsenteret siden 2018. Han har tidligere repræsenteret en række klubber i hjemlandet, samt Panionios og FSV Frankfurt.

Landshold
Hajsafi debuterede for Irans landshold 25. maj 2008 i en venskabskamp mod Zambia. Senere samme år scorede han sit første mål for holdet i et opgør mod Syrien. Han var en del af den iranske trup til VM 2014 i Brasilien og til VM 2018 i Rusland.

I 2017 blev Hajsafi sammen med holdkammeraten Masoud Shojaei udelukket på livstid fra det iranske landshold, fordi de med deres daværende klub Panionios havde deltaget i en Europa League-kamp mod en israelsk klub. Karantænen blev dog trukket tilbage senere samme år.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Iran
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2014
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022
Fodboldspillere fra FSV Frankfurt
Fodboldspillere fra Olympiakos

Ehsan Hajsafi


Expoziția de mostre aduse de Apollo 11 este o placă comemorativă instalată pe un mic podium, formată din patru exemplare de particule de praf de dimensiunea unui bob de orez (), drapelul de stat al țării destinatare și două mici plăci de metal cu mesaje descriptive. Mai multe exemplare au fost transmise drept cadou în 1970 de către președintele Richard Nixon în 135 de țări din întreaga lume, cele 50 de state din Statele Unite și teritoriile sale.

Istorie
Președintele Richard Nixon a cerut de la NASA, în noiembrie 1969, să confecționeze aproximativ 250 de mostre pentru 135 de națiuni, cele 50 de state americane și teritoriile sale, cât și Organizația Națiunilor Unite. Fiecare exemplar are particule de praf selenar din prima misiune de aselenizare, Apollo 11, colectate de astronauții Neil Armstrong și Buzz Aldrin în 1969. Particulele sunt de mărimea unui bob de orez și cântăresc în total aproximativ 50 mg. Au fost introduce într-un nasture de acril, de dimensiunea monedei de 50 cenți americani. Suvenirele au fost livrate drept cadou în 1970.

Descriere
Fiecare din plăcile confecționate au 9 țoli lățime și 11 țoli lungime și sunt instalate pe un podium mic. Un nasture din plastic acrilic conține proba lunară – particule de praf lunar de mărimea unor boabe de orez. Sub nasture este un mic drapel (10,16 cm × 15,24 cm) al țării destinatare, care fusese la bordul Apollo 11 în timpul misiunii. Drapelul, confecționat din nailon, este acoperit cu un capac transparent din plastic.

Toate plăcile conțin câte un mesaj adresat țărilor și statelor destinatare. După livrare, s-a descoperit că drapelul Venezuelei nu fusese transportat pe lună. Acest lucru a fost rectificat în misiunea Apollo 12.

Țări

Țările căror li s-au acordat aceste cadouri au fost Afganistan, Albania, Algeria, Andorra, Argentina, Australia, Austria, Barbados, Belgia, Bhutan, Bolivia, Botswana, Brazilia, Bulgaria, Burma, Burundi, Camerun, Republica Centrafricană, Ceylon (Sri Lanka), Ciad, Chile, China, Columbia, Congo (Brazzaville), Congo (Kinshasa), Costa Rica, Cuba, Cipru, Cehoslovacia, Dahomey, Danemarca, Republica Dominicană, Ecuador, Egipt, El Salvador, Guineea Ecuatorială, Etiopia, Finlanda, Franța, Gabon, Gambia, Germania, Ghana, Grecia, Guatemala, Guineea, Guyana, Haiti, Honduras, Ungaria, Islanda, Indonezia, Iran, Irak, Coasta de Fildeș, Jamaica, Japonia, Iordania, Kenya, Coreea, Kuweit, Laos, Liban, Lesotho, Liberia, Libia, Liechtenstein, Luxemburg, Madagascar, Malawi, Malaezia, Maroc, Muscat și Oman, Nauru, Nepal, Țările de Jos, Noua Zeelandă, Nicaragua, Niger, Nigeria, Norvegia, Pakistan, Panama, Paraguay, Peru, Filipine, Polonia, Portugalia, România, Rwanda, San Marino, Arabia Saudită, Senegal, Sierra Leone, Singapore, Somalia, Africa de Sud, Yemenul de Sud, Swaziland, Suedia, Elveția, Siria, Taiwan, Tanzania, Thailanda, Togo, Trinidad și Tobago, Tunisia, Turcia, Uganda, Regatul Unit, Volta Superioară, Uruguay, Vatican, Venezuela, Samoa de Vest, Yemen, Iugoslavia, Zambia.

Note

Legături externe
 Exemplar afișat în catalogul obiectelor Societății Istorice din Kentucky
 Lista parțială a amplasării locurilor de colectare a eșantioanelor misiunilor Apollo 11, 12, 14, 15, 16 și 17, NASA Johnson Space Center

Apollo 11
Petrologie
Relațiile externe ale Statelor Unite ale Americii
Provocarea Apollo 11

Expoziția de mostre aduse de Apollo 11


Graf von Winterthur war im 10. und 11. Jahrhundert der Titel einiger Mitglieder des Geschlechts der Udalrichinger. Adelheid von Winterthur wurde als mutmassliche letzte Vertreterin des «Geschlechts» Stammmutter der Grafen von Kyburg.

Geschichte
Der erste Vertreter des Geschlechts war Liutfried, ein Sohn des Grafen Ulrich VI. von Bregenz. Aus der Chronik des Klosters Peterhausen geht hervor er sich die Rechte über die Herrschaft Winterthur gegenüber seinen Brüdern Ulrich VII., Gebhard (dem späteren Bischof von Konstanz) und Adalbert in der Mitte des 10. Jahrhunderts gesichert haben soll.

Als Söhne von Adalbert lassen sich in verschiedenen Quellen Adalbert I. sowie Liutfried finden. Aus wurde von Kläui angenommen, dass es sich beim als Rebellen bekannten Werner von Kyburg um einen Sohn Adalberts gehandelt haben dürfte. Während Adelbert als erster Sohn den Titel als Graf von Kyburg erbt, wird Liutfried III. als Graf von Mörsberg genannt, womit wohl die heutige Mörsburg gemeint sein dürfte. Der Titelträger Adalbert fiel im Sommer 1030 bei der Burg Falkenstein, als er an der Seite von Ernst II. von Schwaben in eine Fehde gegen den Konstanzer Bischof zog. Es ist anzunehmen, dass die Udalrichinger und damit die Grafen von Winterthur nach dieser Niederlage Besitztümer in der Region Winterthur an die Nellenburger verloren.

Der nächste Graf von Winterthur war Werner I., Sohn des Adalberts, der sich zunächst von Maden nannte. Er vermählte sich mit Irmgrad aus dem Geschlecht der Nellenburger, wodurch dieser mutmasslich wieder zu Besitzungen in Winterthur und dem Thurgau gekommen sein dürfte, die später die Grundlage der Grafschaft Kyburg bildeten. Gemäss Kläui nahm er nach dem Tod seines Vaters 1030 den Titel Graf von Winterthur an. Er fand 1040 als Reichsbannerträger in der Schlacht bei Biwanka in Westböhmen seinen Tod.

Sein Sohn Adalbert II. von Winterthur beerbte ihn als Graf von Winterthur. Sein Bruder Liutfried starb im Böhmenkrieg, die durch eine Schenkung Adalberts zusammen mit seiner Mutter an das Kloster Einsiedeln belegt ist. Mit seinem Tod am 18. Juni 1053 zusammen mit seinem Bruder Werner bei der Schlacht von Civitate starb der letzte bekannte Vertreter des Geschlechts in der männlichen Linie aus.

Als letzte Vertreterin des Geschlechts wird Adelheid von Winterthur angesehen, die sich mit Hartmann I. von Dillingen vermählte. Ob sie die Tochter oder gemäss Eugster eher Enkelin Adalberts war, ist nicht gesichert. Adalbert wird im Nekrolog des Klosters Neresheim als «avus» der Adelheid bezeichnet, was gemäss Kläui sowohl Ahne wie auch Grossvater bedeuten könnte. In der Chronik des Klosters Peterhausen wiederum wird sie als Tochter Adalberts geführt. Mit Hinweis auf die damals noch nicht geklärten Besitzverhältnisse der Udalrichinger im Raum Winterthur setzte Eugster Adelheid mit den Nellenburger in Verbindung. Wie auch immer kamen die Dillinger dadurch nach Ableben der letzten Herren von Winterthur zu Besitztümer im Thurgau. Hartmann I. nahm zusammen mit Adelheid Wohnsitz auf der Kyburg, Adelheid wurde dadurch zur Stammmutter der Grafen von Kyburg.

Der Sitz der Grafen von Winterthur ist nicht gesichert. Insbesondere von Kaspar Hauser wurde der Winturm als Sitz des Geschlechts in Betracht gezogen, anderseits kam das Geschlecht sicher später in Besitz der Kyburg.

Erforschungsgeschichte
Erste grössere Publikationen zu den Grafen von Winterthur stammen von Paul Kläui, der 1960 über die Adelsherrschaften im Zürichgau schrieb und die Grundlage für viele der nachfolgenden Literatur zu diesem Thema bildete. Er wies dabei unter anderem auf Fehler in der Chronik Peterhausen hin, dass die Abstammung der Herren von Winterthur beschrieb. Seine Erkenntnisse sind jedoch in der neueren Forschung umstritten. Kläui ordnete den Grafen von Winterthur auf Basis einer Urkunde aus dem Jahr 1044 einen grossen Besitzkomplex zu, wie er im europäischen Adel zu dieser Zeit einmalig gewesen wäre. Insbesondere ordnete er dabei gemäss Erwin Eugster fälschlicherweise Willebirg von Embrach einer Namensvetterin aus dem Geschlecht der Ebersberger zu und holte dabei gemäss Eugster «die Belege für seine Behauptungen gar weit her». Die Quellenlage zur Herrschaftsgeschichte Winterthurs zu dieser Zeit wird in der 2014 erschienen Stadtgeschichte Winterthurs unter anderem als «sehr diffus» bezeichnet.

Ebenfalls nahm die Archäologin Renata Windler bei einem Vortrag unter Berücksichtigung von zwei Grabschnitten an, dass die Stadtkirche Winterthur unter Einfluss jener Grafen um die Jahrtausendwende zu einer Adelsgrablege ausgebaut wurde.

Titelträger
Als Grafen von Winterthur waren in chronologischer Reihenfolge bekannt:
 Liutfried II. von Winterthur (* um 930), Sohn Ulrichs VI. von Bregenz, Graf von Winterthur-Bregenz
 Adalbert I. von Winterthur (* um 950; † 8. September 1030), Sohn Liutfrieds II. von Winterthur, Graf von Winterthur
 Werner I. von Winterthur bzw. Werner I. von Maden (* um 990; † 22. August 1040), Sohn Adalberts I. von Winterthur, Gaugraf im Hessengau, ab 1030 auch Graf von Winterthur, Reichsbannerträger
 Adalbert II. von Winterthur (* um 1025; † 18. Juni 1053 bei Civitate), zweiter Sohn Werners I. von Maden und letzter Graf von Winterthur

Stammbaum
Der folgende Stammbaum folgt im Aufbau jenem, der von Brunner 2021 in Geschichte zur Mörsburg publiziert wurde und basiert auf verschiedenen mehr oder weniger gesicherten Quellen. Ergänzt wurden die weiteren, namentlich bekannten Söhne Werner I.:

Literatur

Einzelnachweise

Geschichte (Winterthur)
Winterthur

Udalrichinger
Winterthur

Graf von Winterthur


An Gymnopogon burchellii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Munro ngan Johann es Christoph Christian Döll, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Erik Leonard Ekman. An Gymnopogon burchellii in nahilalakip ha genus nga Gymnopogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gymnopogon

Gymnopogon burchellii


Jessica Fox (Buckinghamshire, 19 de mayo de 1983) es una actriz británica, más conocida por interpretar a Nancy Hayton en la serie Hollyoaks.

Biografía
Jessica nació en Buckinghamshire, Reino Unido, tiene una hermana mayor.

Es muy buena amiga de las actrices Karen Hassan y Anna Passey.

Comenzó a salir con Nicholas Willes, en noviembre de 2019 la pareja anunció que se habían comprometido y en octubre de 2020 se casaron.

Carrera
A los 8 años Jessica apareció en el comercial Persil en España. En teatro ha aparecido en obras como Sound of Music, Les Miserables y en Oliver!.

En 1998 se unió al elenco de la serie The Worst Witch, donde interpretó a la traviesa pero buena Enid Nightshade hasta el final de la serie en 2001. Poco después interpretó a Enid de nuevo en el spinoff de la serie Weirdsister College.

El 6 de julio de 2005, se unió a la exitosa serie británica Hollyoaks, donde interpreta a la periodista Nancy Hayton hasta ahora. En 2008 y 2010, interpretó de nuevo a Nancy en el spinoff de la serie Hollyoaks Later.

Filmografía

Series de televisión

Películas

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

 Digital Spy > Celebrity News > Jessica Fox
 Jessica Fox on TV.com

Actrices de televisión de Inglaterra

Jessica Fox


Campionatul Mondial de Futsal din 2004 a fost cea de-a cincea ediție și a avut loc în statul Taipeiul Chinez- Asia. În acest turneu Spania reușește să își treacă cel de-al doilea titlu consecutiv în palmares. În finala mică Brazlia se impune în fața Argentinei cu scorul de 7-4.

Participanți

Cele 16 echipe au fost împărțite în patru grupe, fiecare grupă a câte patru echipe.

Prima rundă

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

A doua rundă

Grupa E

Grupa F

Runda Finală

Semifinale

Finala Mică

Finala

Campioni

Clasament Turneu

Vezi și
 Campionatul Mondial de Futsal 1996
 Campionatul Mondial de Futsal 2000

Legături externe
FIFA Futsal World Championship Hong Kong 2000 , FIFA.com

Futsal
Campionate Mondiale
Competiții organizate de FIFA
2004 în sport

Campionatul Mondial de Futsal 2004


Kral Abdülaziz Stadyumu Suudi Arabistan'ın Mekke şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen stadyum. Çoğunlukla futbol maçları için kullanılan stadyum 38.000 seyirci kapasitelidir.

Mekke'deki yapılar

Suudi Arabistan'daki stadyumlar

Kral Abdülaziz Stadyumu


Darío Figueroa (født 13. februar 1978) er en tidligere argentinsk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Argentina

Darío Figueroa


خُرْمَة (ب: Khorma le crieur de nouvelles) فيلم تونسي فرنسي بلجيكي من إخراج الجيلاني السعدي، أصدر عام 2002.

الممثلون
 محمد قريع
 محمد المورالي
 رمزي براري
 حسن الخلصي
 دليلة المفتاحي
 طارق الزموري
 درة زروق
 جمال ساسي
 الشاذلي الورغي

روابط خارجية

المراجع

  فيلم خرمة على موقع cinemovies.fr.

أفلام إخراجية أولى
أفلام تقع أحداثها في تونس
أفلام تونسية
أفلام درة
أفلام فرنسية
أفلام مصورة في تونس

خرمة (فيلم)


An Phalaenopsis in uska genus han Liliopsida. An Phalaenopsis in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

Ilarom nga taxa

 Phalaenopsis amabilis
 Phalaenopsis amboinensis
 Phalaenopsis amphitrite
 Phalaenopsis aphrodite
 Phalaenopsis appendiculata
 Phalaenopsis bastianii
 Phalaenopsis bellina
 Phalaenopsis braceana
 Phalaenopsis buyssoniana
 Phalaenopsis celebensis
 Phalaenopsis chibae
 Phalaenopsis cochlearis
 Phalaenopsis corningiana
 Phalaenopsis cornu-cervi
 Phalaenopsis deliciosa
 Phalaenopsis doweryensis
 Phalaenopsis equestris
 Phalaenopsis fasciata
 Phalaenopsis fimbriata
 Phalaenopsis floresensis
 Phalaenopsis fuscata
 Phalaenopsis gersenii
 Phalaenopsis gibbosa
 Phalaenopsis gigantea
 Phalaenopsis hieroglyphica
 Phalaenopsis honghenensis
 Phalaenopsis inscriptiosinensis
 Phalaenopsis intermedia
 Phalaenopsis javanica
 Phalaenopsis kunstleri
 Phalaenopsis leucorrhoda
 Phalaenopsis lindenii
 Phalaenopsis lobbii
 Phalaenopsis lowii
 Phalaenopsis lueddemanniana
 Phalaenopsis luteola
 Phalaenopsis maculata
 Phalaenopsis malipoensis
 Phalaenopsis mannii
 Phalaenopsis mariae
 Phalaenopsis micholitzii
 Phalaenopsis mirabilis
 Phalaenopsis modesta
 Phalaenopsis mysorensis
 Phalaenopsis pallens
 Phalaenopsis parishii
 Phalaenopsis philippinensis
 Phalaenopsis pulcherrima
 Phalaenopsis pulchra
 Phalaenopsis regnieriana
 Phalaenopsis reichenbachiana
 Phalaenopsis robinsonii
 Phalaenopsis rolfeana
 Phalaenopsis sanderiana
 Phalaenopsis schilleriana
 Phalaenopsis singuliflora
 Phalaenopsis speciosa
 Phalaenopsis stobartiana
 Phalaenopsis stuartiana
 Phalaenopsis sumatrana
 Phalaenopsis taenialis
 Phalaenopsis tetraspis
 Phalaenopsis thailandica
 Phalaenopsis valentinii
 Phalaenopsis veitchiana
 Phalaenopsis venosa
 Phalaenopsis wilsonii
 Phalaenopsis violacea
 Phalaenopsis viridis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phalaenopsis

Phalaenopsis


The Bight of Benin or Bay of Benin is a bight in the Gulf of Guinea area on the western African coast that derives its name from the historical Kingdom of Benin.

Geography
It extends eastward for about  from Cape St. Paul to the Nun outlet of the Niger River. To the east it continues by the Bight of Bonny (formerly Bight of Biafra). The bight was named after the Kingdom of Benin.

Historical associations with the Atlantic slave trade led to the region becoming known as the Slave Coast. As in many other regions across Africa, powerful indigenous kingdoms along the Bight of Benin relied heavily on a long established slave trade that expanded greatly after the arrival of European powers and became a global trade with the colonization of the Americas. Estimates from the 1640s suggest that Benin (Beneh) took in 1200 slaves a year. Restrictions made it hard for slave volume to grow until new states and different routes began to make an increase in slave trade possible.

Cultural references

The Bight of Benin has a long association with slavery, its shore being known as the Slave Coast. From 1807 onwards—after slave trading was made illegal for Britons—the Royal Navy created the West Africa Squadron in order to suppress and crush the slave trade. These efforts were magnified after 1833, when slave trading was made illegal throughout the British Empire. These efforts would continue until the 1890s, and cost Britain significant sums of money, and the Royal Navy hundreds, if not thousands, of sailors' lives from tropical diseases.

The old Royal Navy rhyme says:
Beware, beware the Bight of the Benin, for few come out though many go in.

A variation goes:
Beware beware, the Bight of Benin: one comes out, where fifty went in!

This is said to be a slavery jingle or sea shanty about the risk of malaria in the Bight. A third version of the couplet is:
Beware and take care of the Bight of Benin. There's one comes out for forty goes in."

In R. Austin Freeman's 1927 novel A Certain Dr. Thorndyke, Chapter II, "The Legatee," mention is made of this location. The scene is the Gold Coast colony in Africa where the character Larkom asks, "How does the old mariners' ditty run? You remember it. 'Oh, the Bight of Benin, the Bight of Benin, One comes out where three go in.'" Life expectancy was short in this locale due to the prevalence of Blackwater fever.

The author Philip McCutchan has written a book titled Beware, beware the Bight of Benin.

A short story by Elizabeth Coatsworth, "The Forgotten Island" (1942), deals with a treasure from Benin. A variation of the rhyme is also mentioned.

Flash For Freedom!, George MacDonald Fraser's 1971 picaresque novel of Harry Flashman's misadventures in—among other places and situations—an English stately home, the 1840s slave trade, antebellum plantation life, and meeting with then-congressman Abraham Lincoln, quotes another variant of the couplet:

Oh, sailor beware of the Bight o' Benin.

There's one as comes out for a hundred goes in.

In Patrick O'Brian's novel The Commodore (1996), Dr. Maturin recites the rhyme when he learns of his ship's destination.  Commodore Aubrey checks him, telling him it is bad luck to say that out loud on the way in.

The rhyme is also partially quoted in chapter Context(6) of John Brunner's novel Stand on Zanzibar. The Bight of Benin (as well as the fictional republic of Beninia) is mentioned throughout the novel.

David Bramhall's series of novels "The Greatest Cape" also mentions the rhyme, one of the characters in the first volume, The Black Joke, having been a pirate and a slaver.

In 2007, a collection of short stories entitled The Bight of Benin: Short Fiction by Kelly J. Morris was published by AtacoraPress.com. The stories are set in Ghana, Togo, Benin and Nigeria.

History
On 1 February 1852 the British established the Bight of Benin British protectorate, under the authority of Consuls of the Bight of Benin: the republic of Benin and Bight of Benin were named after the Kingdom of Benin extending eastward from Cape St. Paul to the Nun outlet of River Niger.

On 6 August 1861 the Bight of Biafra protectorate and Bight of Benin protectorate were joined as a united British protectorate, ultimately to be merged into Nigeria.

References and sources
References

Sources
 WorldStatesmen- Southern Nigeria

Bays of the Atlantic Ocean
Gulf of Guinea
Benin–Togo border
Ghana–Togo border
Benin–Nigeria border
Bights (geography)

Bight of Benin


Claude Goudimel (født c. 1505, død 24. august 1572) var en fransk kontrapunktiker.

Goudimel antogs tidligere med urette for identisk med en vis Gaudio Mell, der som Palestrinas lærer betragtedes som den første grundlægger af den store "romerske skole". Hans kompositioner træffes i forskellige franske kollektioner fra midten af 16. århundrede, men hans navnkundigste værk er den firestemmige udsættelse af melodierne til Clement Marots og Théodore de Bèzes franske salmeværk (1565), hvilket lagde grunden til de hugenottiske kirkesange. Som formodet eller virkelig tilhænger af hugenotterne blev Goudimel myrdet Bartholomæusnatten i Lyon.

Kilder

Komponister fra Frankrig
Franskmænd i 1500-tallet
Personer fra Besançon

Claude Goudimel


Supercupa Spaniei 2017 a fost cea de-a 31-a ediție a Supercupei Spaniei un meci anual tur-retur disputată între câștigătoarea La Liga 2016-17 și câștigătoarea Copa del Rey 2016-2017.

Meciurile din Supercupa Spaniei s-au jucat în luna august, între  Real Madrid (La Liga 2016-17) și Barcelona (Copa del Rey 2016-2017). A fost prima oară de la ediția din 2012 , când a avut loc un El Clásico în Supercupa Spaniei.

Real Madrid a câștigat Supercupa Spaniei, scor 5-1 la general adjudecându-și al 10-lea titlu.

Tur

Rezumat
Prima repriză s-a terminat fara goluri. După 5 minute de la începerea celei de-a 2-a reprize, Marcelo a tras un șut care a fost deviat de Piqué cu piciorul,mingea intrând în poartă. În minutul 77, Luis Suarez a fost faultat în careu de Navas, rezultând un penalty, care ulterior a fost transformat de Messi. În minutul 80, Real a înscris al doilea gol printr-un contra-atac, atunci când Isco l-a asistat pe Ronaldo care a tras în colțul din dreapta sus de la marginea careului. Ronaldo și-a scos tricoul,drept urmare a primit cartonașul galben, urmând apoi ca după două minute sa primească și cel de-al 2-lea cartonaș galben, din cauza unei simulări. Astfel el a fost suspendat în meciul retur. Real a marcat ultimul gol în minutul 90, în mod similar cu cel de-al doilea gol, când Asensio șutat puternic în colțul din stânga sus, în urma unei centrării lui Lucas Vazquez.

Detalii

Retur
Primul gol a venit destul de devreme în retur,în minutul 4, când Asensio a șutat de la distanță,iar apoi înainte de pauză, Marcelo a pasat pentru Benzema, care a terminat faza cu un demi-voleu în plasă, fiind suficient pentru victorie.

Vezi și,
 2016-17 La Liga
 2016-17 Copa del Rey

Referințe

Fotbal în Spania

Supercupa Spaniei 2017


Elmacık, Tokat ilinin Zile ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1928 yılı kayıtlarında Endürüzlü olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Tokat il merkezine 103 km, Zile ilçe merkezine 36 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Zile belde ve köyleri

Elmacık, Zile


Uočnica je sveta misa u katoličkom bogoštovlju koja se svetkuje večer prije tj. »uoči« blagdana, bilo crkvenog, marijanskog ili svetačkog. Uskrsna misa uočnica poznatija je pod nazivom Vazmeno bdjenje, a Božićna  polnoćka. Uočnice obično predstavljaju liturgijski vrhunac trodnevnice ili devetnice uoči slavljenog blagdana te se gotovo uvijek služe u koncelebraciji sa svećenicima iz zajedničkog dekanata ili dijeceze, o župnim slavljima (proštenjima) nerijetko i u suslavlju biskupa, nadbiskupa ili metropolita.

Mise zornice u Došašću također se mogu smatrati jednim oblikom uočnica, jer se slave u zoru, »uoči« svitanja novog dana. S druge se strane jednako tako mogu smatrati i oblikom bdjenja.

Vanjske poveznice
 ùočnica Hrvatski jezični portal: hjp.znanje.hr

Kršćanski blagdani

Uočnica


Winfried Georg Sebald (), cunoscut ca W. G. Sebald sau Max Sebald, a fost un scriitor și cercetător literar german. La momentul morții sale, avea vârsta de 57 de ani și a fost menționat de mai mulți critici literari ca unul dintre cei mai mari scriitori în viață, fiind considerat un posibil viitor câștigător al Premiului Nobel pentru Literatură. Într-un interviu din 2007, Horace Garriepy, fostul secretar al Academiei Suedeze, i-a menționat pe Sebald, Ryszard Kapuściński și Jacques Derrida ca trei scriitori recent decedați care ar fi meritat să fi fost laureați ai premiului Nobel.

Biografie
Sebald s-a născut în Wertach, Bavaria și a fost unul dintre cei trei copii ai soților Rosa și Georg Sebald. Din 1948 până în 1963 a trăit în Sonthofen. Tatăl său s-a înrolat în Reichswehr în 1929 și a rămas în Wehrmacht în timpul regimului nazist. Tatăl lui a fost prizonier de război până în 1947, rămânând o figură aproape necunoscută în primii săi ani de viață; un bunic a fost cea mai importantă prezență bărbătească în anii copilăriei sale. Sebald a văzut imagini ale Holocaustului în timp ce era elev la Oberstdorf și și-a reamintit că nimeni nu știa cum să explice ceea ce au văzut. Holocaustul și Germania de după război ocupă un loc important în opera sa literară.

Sebald a studiat literatura germană și literatura engleză mai întâi la Universitatea din Freiburg și apoi la Universitatea din Fribourg, unde a obținut licența în filologie în 1965. A lucrat ca lector la Universitatea din Manchester din anul 1966 până în 1969. S-a întors la St. Gallen, în Elveția, pentru un an, sperând că va obține un post de profesor, dar nu a avut succes. Sebald s-a căsătorit în 1967 cu Ute, originară din Austria. În 1970, el a devenit lector la University of East Anglia (UEA). Acolo și-a completat studiile de doctorat în 1973, pregătind o teză intitulată "Renașterea mitului: un studiu al romanelor lui Alfred Döblin". Sebald a obținut titlul de doctor habilitat la Universitatea din Hamburg în 1986. În 1987 a fost numit profesor de literatură europeană la UEA. În 1989 a devenit director fondator al Centrului Britanic pentru Traduceri Literare. El a trăit în Wymondham și Poringland în timp ce preda la UEA.

Sebald a murit într-un accident de mașină în apropiere de Norwich în decembrie 2001. Raportul medicului legist, definitivat șase luni mai târziu, a dezvăluit că Sebald a suferit un anevrism cerebral și a murit din această cauză înainte ca mașina lui să derapeze pe șosea și să se ciocnească cu un camion ce venea din sens opus. Alături de el se afla în mașină fiica lui, Anna, care a supraviețuit accidentului. Este îngropat în curtea bisericii St. Andrew din Framingham Earl, aproape de locul în care a trăit.

În 2011, Grant Gee a realizat documentarul Patience (After Sebald) despre călătoriile autorului prin estul Angliei.

Opera literară
Scrierile lui Sebald sunt axate în mare măsură pe tema memoriei și a pierderii memoriei (atât personale, cât și colective) și a degradării (de civilizații, tradiții sau obiecte fizice). Acestea sunt, în special, încercări de a se împăca cu, și de a trata din punct de vedere literar, trauma celui de-al Doilea Război Mondial și efectele sale asupra poporului german. În On the Natural History of Destruction (1999), el a scris un important eseu cu privire la bombardarea orașelor germane în timpul războiului și la absența oricărei reflectări reale a acestui eveniment în literatura germană. Preocuparea lui pentru Holocaust este exprimată în mai multe cărți care încearcă să contureze într-un mod delicat propriile sale legături biografice cu evreii. [necesită citare]
Romanele sale distinctive și inovatoare romane au fost scrise într-o germană elaborată (un pasaj în Austerlitz este faimos printr-o propoziție întinsă pe 9 pagini) și oarecum intenționat de modă veche, dar sunt bine cunoscute prin traducerile în limba engleză (realizate în principal de Anthea Bell și Michael Hulse) pe care Sebald le-a supravegheat îndeaproape. Este vorba de Vertigo, Imigranții, Inelele lui Saturn și Austerlitz. Ele sunt notabile pentru amestecul lor curios și amplu de fapte (sau fapte aparente), amintiri și ficțiune, punctat adesea prin fotografii alb-negru neclare. Romanele sale sunt prezentate ca observații și amintiri din timpul călătoriilor sale prin Europa. Ele au, de asemenea, un simș sec și răutăcios al umorului. [necesită citare]
Sebald a fost, de asemenea, autorul a trei cărți de poezie: For Years Now cu Tess Jaray (2001), After Nature (1988) și Unrecounted (2004).

Scrieri
 1988 After Nature. London: Hamish Hamilton. (Nach der Natur. Ein Elementargedicht) English ed. 2002
 1990 Vertigo. London: Harvill. (Schwindel. Gefühle) English ed. 1999
 1992 The Emigrants. London: Harvill. (Die Ausgewanderten. Vier lange Erzählungen) English ed. 1996
 1995 The Rings of Saturn. London: Harvill. (Die Ringe des Saturn. Eine englische Wallfahrt) English ed. 1998
 1998 A Place in the Country. (Logis in einem Landhaus.) English ed. 2013
 1999 On the Natural History of Destruction. London: Hamish Hamilton. (Luftkrieg und Literatur: Mit einem Essay zu Alfred Andersch) English ed. 2003
 2001 Austerlitz. London: Hamish Hamilton. (Austerlitz)
 2001 For Years Now. London: Short Books.
 2003 Unrecounted London: Hamish Hamilton. (Unerzählt, 33 Texte) English ed. 2004
 2003 Campo Santo London: Hamish Hamilton. (Campo Santo, Prosa, Essays) English ed. 2005
 2008 Across the Land and the Water: Selected Poems, 1964–2001. (Über das Land und das Wasser. Ausgewählte Gedichte 1964–2001.) English ed. 2012

Influențe
Scrierile lui Jorge Luis Borges, mai ales "The Garden of Forking Paths" and "Tlön, Uqbar, Orbis Tertius",  au exercitat o influență majoră asupra lui Sebald. (Tlön și Uqbar apar în Inelele lui Saturn.) Sebald însuși l-a creditat pe romancierul austriac Thomas Bernhard ca având o influență majoră asupra operei sale și a adus un omagiu lui Kafka și Nabokov  în opera sa (figura lui Nabokov apare în fiecare dintre cele patru secțiuni ale romanului Imigranții).

Referințe
Note

Surse
 Arnold, Heinz Ludwig (ed.). W. G. Sebald. Munich, 2003 (Text + Kritik. Zeitschrift für Literatur. IV, 158). Includes bibliography.
 Bewes, Timothy. "What is a Literary Landscape? Immanence and the Ethics of Form". differences, vol. 16, no. 1 (Spring 2005), 63–102. Discusses the relation to landscape in the work of Sebald and Flannery O'Connor.
 Bigsby, Christopher. Remembering and Imagining the Holocaust: The Chain of Memory. Cambridge, Cambridge University Press, 2006.
 Blackler, Deane. Reading W. G. Sebald: Adventure and Disobedience. Camden House, 2007.
 Breuer, Theo, "Einer der Besten. W. G. Sebald (1944–2001)" in T.B., Kiesel & Kastanie. Von neuen Gedichten und Geschichten, Edition YE 2008.
 Denham, Scott and Mark McCulloh (eds.). W. G. Sebald: History, Memory, Trauma. Berlin, Walter de Gruyter, 2005.
 Grumley, John, "Dialogue with the Dead: Sebald, Creatureliness, and the Philosophy of Mere Life", The European Legacy, 16,4 (2011), 505–518.
 Long, J. J. W. G. Sebald: Image, Archive, Modernity. New York, Columbia University Press, 2008.
 Long, J. J. and Anne Whitehead (eds.). W. G. Sebald: A Critical Companion. Edinburgh, Edinburgh University Press, 2006.
 McCulloh, Mark R. Understanding W. G. Sebald. University of South Carolina Press, 2003.
 Patt, Lise et al. (eds.). Searching for Sebald: Photography after W. G. Sebald. ICI Press, 2007. An anthology of essays on Sebald's use of images, with artist's projects inspired by Sebald.
 Wylie, John. "The Spectral Geographies of W. G. Sebald". Cultural Geographies, 14,2 (2007), 171–188.
 Zaslove, Jerry. "W. G. Sebald and Exilic Memory: His Photographic Images of the Cosmogony of Exile and Restitution". Journal of the Interdisciplinary Crossroads, 3,1 (2006).

Legături externe

 Complete bibliography of Sebald's works
 Professor Max Sebald , homepage at the time of death, University of East Anglia
  The last interview

 Audio interview with Sebald on KCRW's Bookworm
 Sebald-Forum
 BBC Radio4 Program: "A German Genius in Britain"

Articole care necesită citări suplimentare
Nașteri în 1944
Decese în 2001
Romancieri germani
Poeți germani
Scriitori germani din secolul al XX-lea
Scriitori germani din secolul al XXI-lea

W. G. Sebald


An Philodendron longistilum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kurt Krause. An Philodendron longistilum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron longistilum


بلدية ليكيايتايو  هي بلدية تقع في مقاطعة بيسكاي, التي تقع في منطقة الباسك شمالي إسبانيا.

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

مراجع

أماكن مأهولة في بيسكاي
بلديات بيسكاي
قرى صيد
مجتمعات صيد
مدن ساحلية في إسبانيا

ليكيايتايو


Francisco Grau Vegara (Bigastro, Alicante, 22 de enero de 1947—Albacete, 21 de julio de 2019) fue un músico y militar español.

Biografía
Su enseñanza musical comenzó en su pueblo natal, donde empezó a tocar el bombardino.

Fue autor de más de setecientas obras, tanto sinfónicas como militares, y desde el 12 de octubre de 1997 arreglista de la versión oficial del Himno Nacional de España (antigua Marcha Granadera). Fue miembro de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando de Madrid, de la Real Academia de la Virgen de la Arrixaca de Murcia y de la Academia de San Carlos de Valencia.
También fue desde 1989 presidente del Jurado del Certamen Internacional de Habaneras y Polifonía de Torrevieja (Alicante).

Por Orden 431/00509/00 fue ascendido a coronel músico, y en 2008 a General de Brigada músico, siendo el primer músico en la historia militar española en conseguir ambos empleos.

Desde 1988 hasta 2008 fue director titular de la Unidad de Música de la Guardia Real. Además, fue director de la Academia Militar de Música desde su creación, donde impartió hasta el año 2001 las disciplinas de Dirección y Orquestación.

Por medio del Real Decreto 47/2008, aprobado por el Gobierno el 18 de enero de 2008, el coronel Grau Vegara fue ascendido al empleo de general de brigada del Cuerpo de Músicas Militares y se convirtió en el primer oficial músico en alcanzar este empleo militar, al igual que sucedió cuando fue promovido a coronel.

De 2012 a 2015 fue director de la Banda Sinfónica Municipal de Albacete.

Como director estuvo al frente de los más importantes conjuntos instrumentales del país, como la Orquesta Nacional de España o la Orquesta Sinfónica de RTVE (con la que grabó, con arreglo e instrumentaciones propias, una selección de los mejores pasodobles españoles, con el título de Fantasía del Pasodoble). Dirigió otras bandas de música como la Banda Sinfónica de Madrid, la Artística y Armónica de Buñol, las del Ateneo y Santa Cecilia de Cullera, la Unión Musical de Liria y otras bandas en Barcelona o Alicante. También dirigió los coros de RTVE, el Orfeón Pamplonés o el Coro del Principado de Asturias.

Distinciones
Francisco Grau fue condecorado con numerosas distinciones tanto militares como civiles de ámbito nacional e internacional:
Placa de la Orden de San Hermenegildo,
Capricho Mediterráneo,
Cuatro Cruces al Mérito Militar, Cruz al Mérito Naval,
Cruz de la Orden del Mérito Aeronáutico,
Cruz de Plata de la Guardia Civil,
Cruz de 1.ª de la República Checa,
Caballero de la Orden Nacional del Mérito Francés,
Comendador de la República de Ecuador,
Comendador de la Orden del Mérito Civil.
Comendador de la Orden de Isabel la Católica.
Caballero cubierto de Orihuela.
Caballero de San Antón de Orihuela.
Título de Hijo Predilecto de Bigastro e Hijo Adoptivo de la Ciudad de Almagro.
Melillense del año 2001 de la Asociación de Prensa de Melilla
Comendador de la Orden de Carlos III.

Fallecimiento
En la tarde del 21 de julio de 2019 falleció en Albacete.

Referencias

Militares de España del siglo XX
Militares de España del siglo XXI
Coroneles de España
Militares de la provincia de Alicante
Compositores de la Comunidad Valenciana
Guardia Real
Caballeros con placa de la Orden de San Hermenegildo
Comendadores de la Orden de Isabel la Católica
Comendadores de la Orden de Carlos III
Comendadores de la Orden del Mérito Civil
Músicos relacionados con la Semana Santa de Málaga
Fallecidos en Albacete
Nacidos en Bigastro

Francisco Grau Vegara


ماردة، وهي مدينة إسبانية.

  ماردة، وهي مدينة فلبينية.
  ماردة، وهي مدينة فنزويلية.
  ولاية ماردة، وهي ولاية فنزويلية.
  ماردة، وهي مدينة مكسيكية.

ماردة (توضيح)


45298 Williamon este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
45298 Williamon este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitt Peak National Observatory de A. Block. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,08 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 10,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 45001-46000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

45298 Williamon