The Gibson L-5 is a hollow body semi-acoustic guitar first produced in 1923 by the Gibson Guitar Corporation, then of Kalamazoo, Michigan. The first guitar to feature F-holes, the L-5 was designed under the direction of acoustical engineer and designer Lloyd Loar, and has been in production ever since. It was considered the premier guitar of the company during the big band era. It was originally offered as an acoustic instrument, with electric models not made available until the 1940s.

Design and construction
Worldwide, the L-5 was the first guitar to feature F-holes. Then as well as today, the construction of the L-5 is similar in construction, carving, bracing and tap-tuning, to building a cello. This guitar as well as the cello are similarly designed in order to amplify and project the acoustic vibration of strings throughout carved and tuned woods, using f-holes as the projection points. From 1922 to 1934 the L-5 was produced with a 16" lower bout width. In 1934 the lower bout was increased to 17"; this width is still used today. Also released in 1934 was the larger 18" archtop guitar named the "L5 Super", which was later renamed the Gibson Super 400. These two highly ornate acoustic guitars are Gibson's top-of-the-line carved archtop instruments. Since the 1930s there have been several other 17" archtops designed by Gibson, including variations introduced to be more affordable, less ornate models.

The Prewar years (1922-1940)
From its introduction in 1922-23 to the 1940s, the L-5 came in different configurations (all strictly acoustic):

 Type one 16" -  As it first appeared when originally introduced in Gibson's price list (April 1923), the L-5 sported a 16" body with a Cremona brown finish, birch or maple sides, a single-bound, 20-fret fingerboard with a pointed end, dot inlays, a slanted "The Gibson" script logo on the headstock, and silver-finish hardware. Most of these type-one L-5s also had a built-in Virzi Tone Producer; this was (essentially) an extra soundboard with an oval shape suspended within the body of the instrument. The primary outward distinguishing characteristic of these early Loar-era Gibsons is the unbound pickguard.
 Type two 16" - Between 1925 and 1929, the L-5 featured a 16" body, maple back and sides, a triple-bound fingerboard, no Virzi Tone Producer. Towards the end of this period, the headstock logo could either be slanted or horizontal. The hardware was gold-finished and the pickguard bound.
 Type three 16" - Between 1929 and 1935, the last iteration of the 16" L-5 had block abalone inlays on the fingerboard (which would henceforth become a signature feature of the model), and the headstock logo gradually transitioned to a horizontal "Gibson" script without the article "The." Several specimens of this period also do away with the point at the end of the fingerboard, which is squared off instead.
 The 17" L-5 Advanced - Starting in 1935, the L-5 was produced with a 17" body. In the first two years, the tailpiece was a slightly wider version of the previous iteration, adorned with the lettering "L 5." By 1937, the now-iconic art deco gold-finished tailpiece with the silver central element had become the norm. Also, starting in 1936 the F holes were bound. The 17" L-5 was also the first L-5 model to feature a natural, blonde finish, as well as a Venetian cutaway, as options. This model, more or less unvaried, also appears in the early postwar years (roughly to 1947).

The Postwar Years
When regular production resumed at Gibson after the war, the L-5 appeared more or less identical to the 17" acoustic instrument produced at the end of the previous decade. Apart from the switch from the script to the "block" Gibson logo on the headstock, the most significant change in subsequent years was the introduction of an electric L-5. In 1951, the 17" L-5 was outfitted with a pair of P-90 pickups to keep up with the musical requirements of the time. The designation of this version of the instrument was L-5 CES—standing for Cutaway Electric Spanish. This instrument could be had in the standard sunburst finish or with the blonde, natural finish. However, the all-acoustic version of the L-5 was not replaced by this new introduction, and remained available as a parallel option. Starting in 1958, the P-90 pickups were replaced by humbuckers.

The Late 1950s to Today
Today the standard model of the L-5 is the L-5 CES, the electric version designed to minimize the feedback that well-carved archtops are prone to when amplified.

Gibson periodically issues variations of the L-5 built in limited editions of varying size. One example is the thin-bodied "L-5 CT" (cutaway thin), which has the same overall specifications, with the exception of the body thickness. The CT model was first constructed for George Gobel, who wanted a less bulky guitar.

Another variation of the L-5 is the Wes Montgomery model, named for the popular 1950s and 1960s jazz guitarist. The Wes Montgomery model has a single "Classic 57" pickup in the neck position, and an parallel bracing supporting the top. Parallel bracing is the standard and more popular bracing is the slightly brighter sounding "parallel bracing", which is considered to project the sound farther than an X-braced archtop.

The 1955 Gibson Byrdland model is yet another L-5 variation, designed by Billy Byrd and Hank Garland. The Byrdland guitar has a thin L-5-style body and originally came with a narrower neck that featured a relatively short 23 1/2-inch scale length to aid in playing difficult chords.

Several different L-5 hollow-body models have appeared over the years, including the L-5 Signature and the L-5 Studio. The ES-5 was the first three pickup factory guitar model built. The ES-5 was inspired by the L-5, introduced in 1949, later modified as the Gibson ES-5 Switchmaster. Unlike the L-5 which had a solid carved spruce top and solid maple sides and back, the ES-5 body was constructed of pressed laminated wood to prevent feedback, Gibson also felt that the best tonewoods were not necessary in an electric model and pressed laminated wood would produce a more affordable to manufacture model and thus could land in many more players hands than the carved instruments.

The L-5 CES was a direct electric version of the L-5, introduced in 1951. These originally used P-90 pickups, but used humbucker pickups from 1958 on. From 1961 through 1969, most production L-5CES guitars featured a "florentine" (sharp) cutaway, replacing the "venetian" (rounded) cutaway design.

Notable performers
The L-5 has for multiple generations been seen in the hands of many performers. Much of the RCA fifties recordings of Wes Montgomery, Elvis Presley feature the sound of Scotty Moore's L-5. Nashville session guitarist Hank Garland, who also recorded acclaimed jazz albums before his near-fatal automobile accident, frequently played an L-5. A little known fact - the L-5 is the guitar that Groucho Marx kept by his side throughout his private life. Though not widely known, Marx played the guitar well. Contemporary guitarists who play and have played an L-5 on notable recordings as well as live include Tuck Andress from Tuck and Patti, Melvin Sparks, Lee Ritenour, George Van Eps, and Howard Roberts (who used his L-5 to record the opening bars of the iconic theme for The Twilight Zone). John Mayer uses one on his 2008 live CD/DVD Where the Light Is.  Eric Clapton used an L-5 to record Reptile (2001) and also used one on his 2002 live CD/DVD One More Car, One More Rider during the songs "Reptile", and "Somewhere Over the Rainbow".

Early players of the L-5 include Eddie Lang, and Maybelle Carter from The Carter Family, who played her now-famous 1928 model for the majority of her career. Maybelle Carter's L-5 is now kept in the Country Music Hall of Fame in Nashville, Tennessee. Django Reinhardt played an L-5 fitted with a DeArmond pickup during his tour with Duke Ellington November 1946. Groucho Marx is seen playing his L-5 in the 1932 Marx Brothers film Horse Feathers. Clint Eastwood featured an L-5 in the 1982 movie Honkytonk Man. This had a cutaway (introduced in 1939), unlikely in a story set during the Great Depression.

Comedian and singer George Gobel had a special version of the Gibson L-5 archtop guitar custom designed and gifted to him by his friend Milton Berle in 1958, the "L-5CT" (cutaway, thin), featuring diminished dimensions of neck scale (24 3/4") and body depth (2 3/8"), befitting his own small stature, and a cherry red finish (for optimal appearance on Gobel's new color TV show). About 45 L-5CT's were produced from 1958 to 1963, making them one of the rarest Gibson models. Most of these were acoustic guitars, although a few were shipped with pickups. The rarest L5 model was a close relative of the L-5CT. It was called the "Crest"*. It was conceived by Gibson employee Andy Nelson (who helped to design the L-5CT) in 1961. It featured the same thinline body of the L-5CT, but the new-for-1961 "florentine" cutaway shape, Super 400-style fretboard inlays, and a unique knight/shield crest design on the headstock. Only six Crests were produced (all in 1961), and no two were identical. Gibson produced another model called a "Crest" in 1969-70, but this was a different type of instrument, similar to an ES-330, but with a rosewood body and floating pickups.

In the 1970s, Gibson produced the L-5S, which was effectively a solid-body version of the L-5 archtop. It was used by Pat Martino, Paul Simon and, from 1973–76, by Mark Farner of Grand Funk Railroad (he is seen with the guitar in cover photographs on the band's 1975 live album Caught in the Act); and a custom-made single-pickup version was made for Ronnie Wood, who loaned it to Keith Richards for his 1988 tour with the X-Pensive Winos. A double cutaway version of the L-5 has recently been introduced to the market. The body depth has been reduced to 2 3/8". The upper cutaway is purely cosmetic, since the neck base or heel prevents higher access to the frets.

Gallery

Variation models mentioned above

References

Further reading

L5
Semi-acoustic guitars
L5
Products introduced in 1922
1922 in music

Gibson L-5


Igor Eškinja (Rijeka, 7. prosinca 1975.), hrvatski vizualni umjetnik. U svom radu koristi različite medije kao što su fotografija, video, crtež, i instalacija. Glavne značajke njegovog rada su upotreba galerijskog prostora kao okvira za definiranje umjetničkog rada te afirmacija imaginarnog kao autentičnog mjesta umjetnosti.

Životopis
Diplomirao je slikarstvo 2002. na Accademia di Belle Arti (Akademija lijepih umjetnosti) u Veneciji. Član je Hrvatskog društva likovnih umjetnika, Rijeka (HDLU) od 2001., te Hrvatske zajednice samostalnih umjetnika od 2005. do 2007.godine. Surađuje s talijanskom galerijom Federico Luger iz Milana od osnutka, 2005. godine.

Izlagao je na brojnim grupnim izložbama kao:
 Manifesta 7, Rovereto, Italija (2008)
 Complicity, Rena Bransten gallery, San Francisco, SAD (2009)
 28 Grafični Biennale, Ljubljana, Slovenija (2009)
 Photo I photo you, Calvert 22 Foundation, London, UK (2010)
 Fische hinterlassen keine spuren, Künstlerhaus Bremen, Njemačka (2010)
 Dirt: The filthy reality of everyday life''', Wellcome foundation, London, V. Britanija, (2011)
 Rearview Mirror, Power plant, Toronto, Kanada (2011)
 Ashes and Gold – a world tour, Marta Herford, Njemačka, (2012)
 Swept away, Museum of Arts and Design, New York, SAD (2012)
 2nd Ural Industrial Biennale, Ekaterinburg, Rusija (2012)
 Star-Dust, FRAC Pays de la Loire, Nantes, Francuska (2012)
 8 ways to overcome space and time, Muzej savremene umetnosti, Beograd, Srbija, (2013) kao i na samostalnim izložbama:
 Imagineering, MMSU, Rijeka (2007)
 CAB, Centro de Arte, Caja de Burgos, Španjolska (2008)
 Project for unsuccessful gathering, Casino Luxembourg, Luksemburg (2009)
 Inhabitants of generic places, Kunstforum, BankAustia, Beč (2011)
 The Day After, Federico Luger gallery, Milano, Italija (2011)
 Interieur captivant, MAC/VAL muzej, Vitry, Francuska (2012)
 Quixote, MUWA, Graz, Austrija (2014)

Živi i radi u Rijeci.

 Izbor radova

 Nagrade
 T-HT nagrada, prva nagrada, Muzej Suvremene Umjetnosti, Zagreb, 2016.
 Blumm prize, finalist nagrade, Bruxelles, 2013.
 T-HT nagrada, druga nagrada, Muzej Suvremene Umjetnosti, Zagreb, 2007.
 Youth Artist Prize - Henkel, Kulturkontakt, Beč, 2006.
 Nagrada Radoslav Putar, Institut za suvremenu umjetnost Zagreb,2004.
 Godišnja nagrada HDLU-a, Rijeka, 2003.
 Nuova Icona prize, 83° collettiva, Fondazione Bevilacqua la Masa, Venecija, 1999./00.
 Cassa di Risparmio di Venezia prize, 82° collettiva, Fondazione Bevilacqua la Masa, Venecija, 1998.

 Radovi u javnim kolekcijama
 MAC/VAL – Musée d'Art contemporain du Val-de-Marne, Pariz, Francuska
 Frac des Pays de la Loire, Carquefou/Nantes, Francuska
 MAXXI – Nacionalni muzej umjetnosti 21. stoljeća – Rim, Italija
 MSU – Muzej suvremene umjetnosti u Zagrebu, Zagreb
 MMSU – Muzej moderne i suvremene umjetnosti, Rijeka
 Galerija umjetnina Split
 CAB – Centro de Arte Contemporáneo de Caja de Burgos, Španjolska
 Department of culture - Madid''', Španjolska

Tekstovi o radu
 http://www.zarez.hr/clanci/istina-slike-i-vizualni-obrat
 "Preživjeti sliku", Krešimir Purgar, izdavač: Meandarmedia, Zagreb, 2010.
 https://www.erudit.org/fr/revues/etc/2011-n93-etc1808840/64064ac/, Marius Tanasescu
 https://www.ipu.hr/content/zivot-umjetnosti/ZU_89-2011_004-009_Uvodnik_Introduction.pdf
 http://www.zarez.hr/clanci/izlozba-medij-galerijskog-sustava
 http://kontura.com.hr/art-magazin-kontura-broj-132/

Izvori

Hrvatski umjetnici
Životopisi, Rijeka

Igor Eškinja


Ruth Kalbermatten, née le  à Lalden (originaire de Baltschieder et Saas-Grund) et morte le , est une personnalité politique suisse du canton du Valais, membre du Parti démocrate-chrétien (PDC). Elle est brièvement conseillère nationale en 1999.

Biographie
Ruth Kalbermatten effectue un apprentissage d'employée de commerce et travaille ensuite dans le commerce de ses parents à .

Après ses mandats politiques, elle s'engage dans les activités humanitaires, notamment en faveurs des nécessiteux au Zimbabwe. Elle fonde en 2004 la fondation Kasipiti, qui transforme en 2014 une ancienne prison en orphelinat.

Atteinte d'un cancer, Ruth Kalbermatten décède le , à 64 ans.

Parcours politique
Membre du Parti démocrate-chrétien du Haut-Valais (CVPO), Ruth Kalbermatten est élue en 1989 au conseil communal de Viège, au poste de vice-présidente. Quatre ans plus tard, elle remplace le chrétien-social Peter Bloetzer à la présidence de Viège et récupère ainsi le siège perdu par son parti 48 ans plus tôt.

Elle est également candidate aux élections fédérales de 1995, et finit première des viennent-ensuite avec . Lors des élections cantonales de 1997, son parti décide de la lancer dans l'élection au Conseil d'État pour remplacer le sortant Richard Gertschen. Toutefois, elle est défaite et se retire au premier tour, au profit du socialiste Peter Bodenmann.

À la suite de son emprisonnement, le conseiller national Otto G. Loretan est forcé de démissionner en . Ruth Kalbermatten lui succède lors de la session de printemps 1999. Elle prête serment en tenue traditionnelle valaisanne : c'est la première femme haut-valaisanne à occuper ce poste. Toutefois, elle n'est pas réélue lors des élections fédérales de 1999 et c'est le président de Salgesch Jean-Michel Cina qui la remplace. Elle se retire de la politique l'année suivante, ne se représentant pas à son poste de présidente communale.

Notes et références

Liens externes

Naissance dans le canton du Valais
Décès à Berne
Personnalité politique valaisanne
Personnalité du Parti démocrate-chrétien (Suisse)
Conseiller national suisse de la 45e législature

Ruth Kalbermatten


Consonne affriquée palato-alvéolaire sourde :
 Consonne affriquée palato-alvéolaire voisée :

Consonne affriquée palato-alvéolaire


لويس فان هيجي ، من مواليد 8 مايو 1889 في بروكسيل في بلجيكا، وتوفي في 1975، لاعب كرة قدم بلجيكي سابق وو حاصل على الميدالية الذهبية في الألعاب الأولمبية الصيفية 1920 مع منتخب بلاده.
بدأ مسيرته الكروية مع أحد أندية بلجيكا، وبعدها انتقل إلى إيه سي ميلان في موسم 1909\1910، ولعب مع الميلان سبعة مواسم سجل خلالها 98 هدفا.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية بلجيكيون
لاعبو كرة قدم رجالية بلجيكيون مغتربون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
بلجيكيون فازوا بالميدالية الذهبية الأولمبية
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1920
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
رياضيون بلجيكيون مغتربون في إيطاليا
كباتن إيه سي ميلان
لويس فان هيجي
لاعبو كرة قدم أولمبيون من بلجيكا
لاعبو كرة قدم بلجيكيون
لاعبو كرة قدم بلجيكيون مغتربون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1920
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1924
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم من بروكسل
لاعبو منتخب بلجيكا لكرة القدم
متزلجون جماعيون بلجيكيون
متزلجون جماعيون في الألعاب الأولمبية الشتوية 1932
لويس فان هيجي
لويس فان هيجي

لويس فان هيجي


La ligne Llobregat - Anoia est une ligne de chemin de fer espagnole appartenant aux Chemins de fer de la généralité de Catalogne (FGC) qui relie la ville de Barcelone aux comarques de l'Anoia et du Bages.

Elle débute à la gare de Barcelone-Plaça d'Espanya et se termine à deux endroits différents : la gare d'Igualada et la gare de Manresa Baixador.

La ligne est entièrement électrifiée, à écartement métrique et voie double ou simple selon les sections. Elle permet d'assurer les services d'une des douze lignes du métro de Barcelone et de huit lignes de train de banlieue.

Historique
La ligne est issue de la fusion de plusieurs lignes à écartement métrique ouvertes à la fin du  et au début du  : le chemin de fer de Manresa à Berga et Guardiola de Berguedà mis en service en , le chemin de fer central entre Martorell et Igualada inauguré en , et le chemin de fer du nord-est reliant Barcelone et Martorell dès .

À partir du , ces trois lignes sont gérées par une seule entreprise, la Compagnie générale des chemins de fer de Catalogne (CGFC). À partir de , l'infrastructure est progressivement enfouie et électrifiée. Plusieurs sections sont également doublées à compter de . L'électrification prend fin en .

En , les noms des différents services de la ligne sont dotés d'un code alphanumérique plutôt qu'utiliser leurs terminus pour les identifier tandis qu'est mis en service le , qui garantit une fréquence de passage plus élevée. La ligne S3, qui relie Barcelone-Plaça d'Espanya à Molí Nou | Ciutat Cooperativa prend sept ans plus tard le code L8 afin de respecter la nomenclature des lignes du métro de Barcelone.

Caractéristiques
La ligne parcourt au total , à double voie entre Barcelone et Olesa de Montserrat via Martorell et à simple voie sur le reste du tracé, et compte . Elle est entièrement électrifiée sur un courant continu de . Ses rails sont à écartement métrique. Elle permet d'assurer les services d'une des douze lignes du métro de Barcelone et de huit lignes de train de banlieue.

Elle est surnommée le métro du Bas Llobregat () sur la section entre Barcelone et Olesa de Montserrat.

Services ferroviaires

Exploitation

Matériel roulant
La ligne est servie par les rames de série 213 des FGC.

Horaires et tarification

Projets

Le plan directeur des infrastructures (PDI) - prévoit :
 la prolongation de la ligne 8 du métro de Barcelone à partir de Plaça d'Espanya jusqu'à Gràcia, où elle sera en correspondance avec la ligne Barcelone - Vallès, en passant par Hospital Clínic (L5) et Francesc Macià (Trambaix) ;
 la réalisation d'une étude informative concernant la construction d'un tronçon à travers Sant Boi de Llobregat comptant deux nouvelles stations.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Chemins de fer de la généralité de Catalogne
 Métro de Barcelone – Rodalies de Catalunya

Liens externes

Llobregat Anoia

Ligne Llobregat - Anoia


San Sebastián Coatán (San Sebastián en honor a San Sebastián Mártir) es un municipio del departamento de Huehuetenango de la región noroccidente de la República de Guatemala.  Se encuentra a una distancia de 107 km de la cabecera departamental Huehuetenango y a 377 km de la ciudad capital Guatemala. En el norte del municipio se encuentran los municipios de San Mateo Ixtatán y Nentón, al este se encuentran los municipios de San Rafael La Independencia y Santa Eulalia, al oeste se encuentran los municipios de San Miguel Acatán y Nentón y al sur se encuentran los municipios de San Miguel Acatán y San Rafael La Independencia.

Toponimia

Nombre castellano

Muchos de los nombres de los municipios y poblados de Guatemala constan de dos partes: el nombre del santo católico que se venera el día en que fueron fundados y una descripción con raíz náhuatl; esto se debe a que las tropas que invadieron la región en la década de 1520 al mando de Pedro de Alvarado estaban compuestas por soldados españoles y por indígenas tlaxcaltecas y cholultecas.

Según la obra Recordación Florida del cronista criollo guatemalteco Francisco Antonio de Fuentes y Guzmán en el año 1690, indica que el término es originario del idioma náhuatl y proviene de la palabra «Coatlán» que se divide entre los términos «Coat» que significa «Culebra» y «Tali» que significa «tierra», y quieren decir «Tierra de culebras».

Nombre en chuj

La versión local indica que el nombre Coatán es originario del idioma chuj y proviene de la palabra «Kotanh» que en español significa "ven".

Demografía
El municipio tiene, en 2022, una población aproximada de 25 935 habitantes según proyecciones basadas en el Censo de población de 2018, equivalente a  154 personas por kilómetro cuadrado. Existe una población superior de gente de etnia maya Chuj representando el 99.2 % de la población total, y el 0.8 % es de gente ladina.

División administrativa
El municipio cuenta con un total de cincuenta y tres centros poblados sin contar su cabecera municipal. Se divide en treinta y cuatro aldeas y diecinueve caseríos que son:

{| class="mw-collapsible wikitable" width=70% align=center style='font-size:0.9em'
|+style="color:black";|División administrativa
|- style="color:white;"
!style="background:#659ec7;" align=center width=10%|División
!style="background:#659ec7;" align=center|Listado
|-
!style=background:lemonchiffon;|Aldeas
|

Yoljul
Yolhuitzon
Poy
Hiss
Ixquebaj
Quiquilum
Yolaxito
Ixtenam Tzunucap
Tzununcap
Chenen
Namtetac
Quecna
Biltac
San José Pueblo Nuevo Jucup
Ticolal
Bolontaj
Jolomtenam I
Jolomtenam II
Yalancamposanto
Yichucun
Taaj
Xoncol
Calhuitz
Jolombojop
Lolbatzam
Yoxacla
Tiqueen
Joom
Cajbaquil
Sactenam
Santo Domingo Xeen
Ulna
Yalanculuz I
Yalanculuz II
Tiajaila
|-
!style=background:lemonchiffon;|Caseríos
|Tzula
Yolaquisis
Ixtenam Ixquín
Cojom
Nueva Reforma
Yuch`an
Yotzk`ojoltaj
Nuevo Progreso Xeen
Plan Quenchul
Timacap
Nueva Esperanza Tecopton
Tiqueen
Nannalte
B`astier
Julutz - Chamwakax
Nuevo San Juan Yaxtlajaw
Latac
Baireco
|}

Geografía física

El municipio de San Sebastián Coatán tiene una extensión territorial de 168 km².

Clima

La cabecera municipal de San Sebastián Coatán tiene clima templado (Clasificación de Köppen: Csb).

Ubicación geográfica

Se encuentra a una distancia de 107 km de la cabecera departamental Huehuetenango y a 377 km de la ciudad capital Guatemala.  Está rodeado por municipios del departamento de Huehuetenango:

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos, tributos destinados para los mismos; esta legislación se encuentra dispersa en diversos niveles.  Ahora bien, que exista legislación específica para los municipios no significa que a estos no les sean aplicables las normas contenidas en otros cuerpos normativos, pues aunque se trata de entidades autónomas, las mismas se encuentran sujetas, al igual que todas las entidades de tal naturaleza, a la legislación nacional.

Específicamente, las principales leyes que rigen a los municipios en Guatemala desde 1985 son:

El gobierno de los municipios de Guatemala está a cargo de un Concejo Municipal, de conformidad con el artículo 254 de la Constitución Política de la República de Guatemala, que establece que «el gobierno municipal será ejercido por un concejo municipal». A su vez, el código municipal —que tiene carácter de ley ordinaria y contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios de Guatemala— establece en su artículo 9 que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal». Por último, el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra de conformidad con lo que establece la Constitución en su artículo 254, es decir «se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos». Al respecto, el código municipal en el artículo 9 establece «que se integra por el alcalde, los síndicos y los concejales, todos electos directa y popularmente en cada municipio de conformidad con la ley de la materia».

Los alcaldes que ha habido en el municipio son:

 2012-2016: Juan Sebastián Nicolás Diego Juan, y de 2016-2020 Domingo Diego Francisco

Historia

San Sebastián Coatán es un poblado cuyos orígenes se remontan a la época precolombina.

Época colonial

En 1600 es mencionado aparece como un lugar turístico y de visita que dependía del convento de Nuestra Señora de Candelaria de Chiantla, el cual estaba a cargo de los misioneros de la orden de Nuestra Señora de la Merced, o mercedarios.

En 1690 tenía una población de cuatrocientas personas que acostumbraban a sembrar y cosechar, y por eso era un pueblo muy próspero económicamente hablando, pero años después fueron perdiendo poco a poco sus riquezas debido a que en años anteriores obtenían ingresos por la venta de goma llamada Tecomahaca que era mezclada con copal y otros elementos ordinarios, pero ese mercado fue perdiendo importancia en Europa.

Cuando el arzobispo Pedro Cortés y Larraz, recorrió su diócesis de Guatemala entre 1768 y 1770 y visitó el poblado en 1770, indicando que el pueblo formaba parte de la parroquia de San Pedro Zulumá; además mencionó que tenía un total de 385 habitantes e hizo hincapié en el mal estado de los caminos, y que la comunicación entre un pueblo y otro se dificulta por eminentísimos cerros; agrega que las tierras de cultivo estaban bastante alejadas del pueblo, aproximadamente ocho leguas, en zonas de clima cálido, cerca de las selvas habitadas por indígenas lacandones.

Según la relación del obispo Juan de las Cabezas en 1613 y las actas de visita pastoral del arzobispo Pedro Cortés y Larraz en 1770, los mercedarios llegaron a tener a su cargo nueve doctrinas en el área, y sus muchos anexos, que eran: Santa Ana de Malacatán, Concepción de Huehuetenango, San Pedro de Solomá, Nuestra Señora de la Purificación de Jacaltenango, Nuestra Señora de la Candelaria de Chiantla, San Andrés de Cuilco, Santiago de Tejutla, San Pedro de Sacatepéquez, y San Juan de Ostuncalco.

Tras la independencia de Centroamérica

El 27 de septiembre de 1821 el Ayuntamiento firmó su adhesión a la independencia de Centroamérica, erigiendo un monumento conmemorativo. La constitución de 1825 también dividió el territorio en diez distritos con varios circuitos cada uno para la impartición de justicia. Jacaltenango fue sede del circuito del mismo nombre en el distrito N.º 9 (Totonicapán) al que pertenecían también Santa Ana Huista, San Antonio Huista, San Andrés, San Marcos, Concepción, Nentón, Petatán, Acatán, San Juan Ixcoy, San Sebastián Coatán, Santa Eulalia, Istatán, Ishcán, Ixcacao, Sajnabac, Paduano, Cajtavi, Lo de Alvarado, Tierra Negra y Montenegro, esta última ahora parte de México.

El efímero Estado de Los Altos

A partir del 3 de abril de 1838, San Sebastián Coatán fue parte de la región que formó el efímero Estado de Los Altos y que forzó a que el Estado de Guatemala se reorganizara en siete departamentos y dos distritos independientes el 12 de septiembre de 1839:

 Departamentos: Chimaltenango, Chiquimula, Escuintla, Guatemala, Mita, Sacatepéquez, y Verapaz
 Distritos: Izabal y Petén

La región occidental de la actual Guatemala había mostrado intenciones de obtener mayor autonomía con respecto a las autoridades de la ciudad de Guatemala desde la época colonial, pues los criollos de la localidad consideraban que los criollos capitalinos que tenían el monopolio comercial con España no les daban un trato justo.  Pero este intento de secesión fue aplastado por el general Rafael Carrera, quien reintegró al Estado de Los Altos al Estado de Guatemala en 1840.

Economía
La agricultura es la principal actividad productiva y medio de subsistencia de los coatanecos. La mayoría de las personas económicamente activas se consideran agricultores, sin embargo en los últimos años, a causa del crecimiento acelerado de la población, las familias ya no cuentan con suficiente terreno para cultivar por lo que se han visto en la obligación de buscar otra ocupación y dejar en segundo plano la agricultura. Además, con el paso del tiempo la tierra se ha vuelto poco fértil ocasionando baja en la producción.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2023
 Mercedarios en Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Información sobre el municipio de San Sebastián Coatán

Doctrinas coloniales de los mercedarios en Guatemala
Municipios de Huehuetenango
Coatán
Poblados del extinguido Estado de Los Altos
Coatán

San Sebastián Coatán


Krzysztof Piątek (; n. 1 iulie 1995) este un fotbalist polonez care joacă pe postul de atacant pentru clubul german  Hertha Berlin și pentru echipa națională a Poloniei.

Și-a început cariera de jucător profesionist la Zagłębie Lubin din Ekstraklasa. Pe parcursul a patru sezoane, a marcat 15 goluri în 72 de meciuri, urmând să joace la Cracovia în 2016, pentru care a marcat 32 goluri în doua sezoane. În 2018, Piątek a semnat cu echipa italiană Genoa din Serie A, fiind vândut de polonezi pentru 4.000.000 de euro. După 19 goluri în 21 de meciuri oficiale jucate în tur, el a fost cumpărat de AC Milano în ianuarie 2019 pentru suma de 35 de milioane de euro, fiind cel mai scump jucător vândut de Genoa până în prezent.

Cariera pe echipe

Primii ani
Piątek și-a început cariera la Dziewiątka Dzierżoniów în 2006. Ulterior, el s-a mutat la Lechia Dzierżoniów din Liga III în 2011.

Zagłębie Lubin
Piątek a semnat cu Zagłębie Lubin în 2013 și a jucat inițial la grupele de juniori și la echipa a doua a clubului. După venirea noului antrenor Piotr Stokowiec, Piątek a fost rapid promovat în prima echipă la 14 mai 2014  și apoi a debutat la Ekstraklasa la 18 mai 2014 într-un meci împotriva lui Cracovia. Pe parcursul sezonului următor, a devenit titular pentru Zagłębie, care  juca în I Liga, al doilea eșalon al fotbalului polonez. A marcat primul său gol din carieră pe 12 septembrie 2014, într-o victorie cu 1-0 cu Chrobry Głogów și a marcat prima sa dublă la 31 octombrie 2014 cu Widzew Łódź. După ce echipa sa a promovat în prima ligă, Piątek a marcat primul său gol în acest eșalon la 14 august 2015 într-o victorie cu 2-1 împotriva lui Lech Poznań și-a ajutat echipa să termine pe locul trei în sezonul 2015-2016 de Ekstraklasa, calificându-se pentru prima dată în cupele europene de după echipa care a câștigat campionatul în sezonul 2006-2007.

Cracovia
În 2016, Piątek a ajuns la Cracovia, iar în cursul următoarelor două sezoane a marcat 32 de goluri în 65 de meciuri pentru club. A marcat 21 de goluri în cel de-al doilea sezon, terminând pe locul al treiela în clasamentul golgheterilor din sezonul de Ekstraklasa 2017-2018.

Genoa
La 8 iunie 2018, Piątek a semnat un contract pe patru ani cu clubul italian Genoa, care a plătit în schimbul lui 4.000.000 de euro. El a marcat patru goluri la debut, realizând hat-trickul până în minutul 19, într-o victorie cu 4-0 din Coppa Italia cu Lecce. El și-a făcut debutul în Serie A pe 26 august, înscriind în primele șase minute ale meciului într-o victorie scor 2-1 cu Empoli. În următoarea săptămână, a marcat prima sa dublă într-un meci pierdut cu 5-3 cu Sassuolo, care a fost urmat de o altă înfrângere scor 4-1 cu Lazio, în care a marcat, devenind astfel primul jucător de la Andrei Șevcenko în 1999 care a marcat cinci goluri în primele patru meciuri de Seriei A.

În timpul următorului său meci, o victorie cu 2-0 asupra lui Chievo, el a marcat cel al zecelea gol în toate competițiile și a devenit primul jucător din toate ligile europene, care a ajuns la această cifră. Pe 30 septembrie, Piątek a înscris o dublă în trei minute într-o victorie scor 2-1 cu Frosinone ajungând opt goluri marcate în șase meciuri, cel mai bun început de sezon făcut de către un debutant de la Karl Aage Hansen din sezonul 1949-1950. În următorul său meci, el a devenit primul jucător de la Gabriel Batistuta în sezonul 1994-1995 care a înscris în fiecare dintre primele șapte meciuri de Serie A, când echipa sa a reușit să câștige cu 3-1 cu Parma.

AC Milan
Pe 23 ianuarie 2019, AC Milan a anunțat faptul că Piątek a semnat un contract valabil până pe 30 iunie 2023, iar suma de transfer era raportată la 35 de milioane de euro. El a fost adus în locul lui Gonzalo Higuaín, care a semnat cu Chelsea și a primit tricoul cu numărul 19.

Piątek și-a făcut debutul la AC Milan pe 26 ianuarie, într-o remiză fără goluri împotriva lui Napoli, intrând în minutul 71 în locul lui Patrick Cutrone. Trei zile mai târziu, împotriva aceluiași adversar, tot pe San Siro, a marcat ambele goluri într-o victorie cu 2-0 în sferturile de finală ale Coppei Italia, și a primit ovații în picioare când a fost înlocuit cu Cutrone. El a fost votat ca cel mai valoros jucător al echipei în meci și cel mai bun fotbalist din lume de către fani. La 3 februarie 2019 Piątek a marcat primul său gol în deplasare cu AS Roma, meci care s-a încheiat cu scorul de 1-1. Apoi a marcat trei goluri în următoarele două meciuri: unul împotriva lui Cagliari Calcio și două împotriva lui Atalanta, fiind jucătorul care a înscris cel mai rapid șase goluri pentru club în toate competițiile, depășindu-l pe Nils Liedholm. De asemenea, a devenit primul jucător de la Milan care a înscris în primele trei etape de campionat de la Mario Balotelli în 2013.

La națională
Fără să fie convocat până atunci, Piątek a fost inclus în lotul lărgit de 35 de jucători al Poloniei pentru Campionatul Mondială din 2018 dar a fost unul dintre cei 12 jucători care nu au făcut parte din lotul definitiv pentru turneul din Rusia.

El și-a făcut debutul la națională pe 11 septembrie 2018, într-un meci amical cu Irlanda la Wrocław, încheiat la egalitate scor  1-1, dându-i o pasă de gol lui Mateusz Klich în minutul 61. Exact peste o lună, el și-a făcut debutul la națională într-un meci oficial contând pentru grupele Ligii Națiunilor UEFA împotriva Portugaliei și a primul gol al partidei pierdute de polonezi cu scorul de 3-2. La 21 martie 2019, a marcat cel de-al doilea gol la națională într-o victorie ci 1-0 asupra Austriei.

Viața personală
El se află într-o relație cu Paulina Procyk.

Referințe

Legături externe

Fotbaliști ai lui AC Milan
Fotbaliști ai Genoa CFC
Fotbaliști ai Zagłębie Lubin
Atacanți
Fotbaliști internaționali polonezi
Fotbaliști polonezi
Oameni în viață
Nașteri în 1995

Krzysztof Piątek


كريستوفر هيوستن كارسون  المعروف باسم كيت كارسون (24 ديسمبر 1809 – 23 مايو 1868) حارس حدود أمريكي، اشتهر كصياد ماهر، علاوة على شهرته كمرشد وجندي.

حياته الأولى

ولد في مقاطعة ماديسون في كنتاكي في 24 ديسمبر 1809، وانتقلت عائلته إلى مقاطعة هوارد في ميسوري عندما كان عمره سنة، والتي كانت وقتها مستوطنة على الحدود، فتعوّد وهو صغير على كل متطلبات وصعوبات حياة الرواد. وعمل لفترة كمعاون لصانع سروج وفي عام 1826 .

كارسون الكشاف

أصبح مرشدا وصيادا محترفا وكان صيادا لحامية بينت فورت على نهر أركانساس والتي أصبحت الآن مقاطعة بينت في كولورادو بين عامي 1832 – 1840 ورافق جون فريمونت في رحلته الاستكشافية أعوام 1842 و 1843 – 44 وكذلك رحلته نحو كاليفورنيا أعوام 1845 – 46.

اشترك كارسون في حرب المكسيك، وعند بدء حمى الذهب على ساحل المحيط الهادئ أصبح مرشدا ومرافقا للمهاجرين ومربي الماشية عبر السهول والجبال. في عام 1854 أصبح عميلا هنديا في تاوس، نيومكسيكو وبموقعه قمع الجماعات المحاربة من الأباتشي وغيرها رغم أنه كان عارفا بالعادات واللغات الهندية.

الحرب الأهلية وسنواته الأخيرة

شارك مع الشماليين في الجنوب الغربي خلال الحرب الأهلية، وفي مارس 1865 تمت ترقيته إلى عميد للمتطوعين بعد شجاعته في معركة فالفيردي في 21 فبراير 1862 وخدمته في نيومكسيكو، وبعد الحرب رجع إلى منصبه كعميل هندي والذي ظلّ فيه في فورت ليون، كولورادو حتى موته 23 مايو 1868 عن 58 عاما .

صورة كارسون

احتل كيت كارسون مكانة في تاريخ الرواد مثل التي احتلها دانييل بون وديفد كروكيت، حيث كون صورته كمحارب للهنود وهروبه من الخطر الوشيك وشجاعته والتي تحدثت عنها حكايات كثيرة. وسميت عليه كارسون سيتي، نيفادا. لكن صورته اليوم لم تعد تحكي عنه كبطل حيث بدا يظهر كمجرم ساهم في حرب إبادة الهنود.

كتابات عن كارسون
 تشارلز بورديت – حياة كيت كارسون، المرشد والصياد العظيم من الغرب (1859، وظهر بطبعة أخرى عام 1877).
 دي ويت بيترز – حياة ومغامرات كيت كارسون نستور جبال الروكي من حقائق رواها بنفسه (1858).

انظر أيضا
 سلخ فروة الرأس.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص الغرب الأمريكي القديم
أشخاص من ضم عسكري في كاليفورنيا
أشخاص من مقاطعة ماديسون (كنتاكي)
أشخاص من مقاطعة هاورد (ميزوري)
أشخاص من نيومكسيكو في الحرب الأهلية الأمريكية
أمريكيون شاركوا في الحروب الهندية
أمريكيون في الحرب المكسيكية الأمريكية
أمريكيون من أصل إسكتلندي أيرلندي
الإبادة الجماعية في كاليفورنيا
الحروب الأباتشية
تاريخ جبال روكي
تجار فراء أمريكيون
جنرالات جيش الاتحاد
رواد أمريكيون
رومان كاثوليك أمريكيون
صيادون أمريكيون
تراث شعبي أمريكي
مدافن في نيومكسيكو
مستكشفون أمريكيون
مواليد 1809
مواليد في مقاطعة ماديسون (كنتاكي)
وفيات 1868
وفيات بسبب تمدد الشريان الأبهر البطني

كيت كارسون


Oroville may refer to:

 Oroville, California, United States
 Oroville, Washington, United States

Other uses
 Lake Oroville, in Butte County, California, USA
 Oroville Dam, in Butte County, California, USA
 Oroville Municipal Airport, in Butte County, California, USA

See also
Oraville (disambiguation)
Orville (disambiguation)
Auroville, experimental community in India

Oroville


Robert Alton Gammage (* 13. März 1938 in Houston, Texas; † 10. September 2012 in Austin, Texas) war ein US-amerikanischer Jurist und Politiker. Zwischen 1977 und 1979 vertrat er den Bundesstaat Texas im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Robert Gammage besuchte die öffentlichen Schulen seiner Heimat und danach bis 1958 das Del Mar College in Corpus Christi. Zwischen 1959 und 1960 war er Soldat in der US Army. Anschließend studierte er bis 1963 an der University of Corpus Christi und dann bis 1965 an der Sam Houston State University in Huntsville. Nach einem Jurastudium an der University of Texas in Austin und seiner 1969 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt arbeitete er bis 1979 in Houston in diesem Beruf. Von 1965 bis 1995 gehörte Gammage der Reserve der US Navy an. In den 1960er Jahren war er an verschiedenen Universitäten in Texas als Dozent tätig. Zuletzt hielt er zwischen 1971 und 1973 juristische Vorlesungen am South Texas College of Law in Houston. Gleichzeitig schlug er als Mitglied der Demokratischen Partei eine politische Laufbahn ein. In den Jahren 1971 und 1973 war er Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Texas; zwischen 1973 und 1976 gehörte er dem Staatssenat an.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1976 wurde Gammage im 22. Wahlbezirk von Texas in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 3. Januar 1977 die Nachfolge von Robert R. Casey antrat. Da er im Jahr 1978 nicht bestätigt wurde, konnte er bis zum 3. Januar 1979 nur eine Legislaturperiode im Kongress absolvieren. In den Jahren 1979 und 1980 war Gammage stellvertretender Attorney General des Staates Texas. Damals war er auch Sonderberater des Bundesenergieministeriums. Von 1980 bis 1982 praktizierte er in Austin als Anwalt; danach war er dort bis 1991 als Richter am Berufungsgericht tätig. Anschließend gehörte er bis 1995 dem Supreme Court of Texas an. Im Jahr 2006 strebte er erfolglos die Nominierung seiner Partei für die anstehenden Gouverneurswahlen an. Ansonsten arbeitete er zuletzt als Anwalt und juristischer Berater.

Weblinks

Einzelnachweise

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Texas
Mitglied des Senats von Texas
Mitglied des Repräsentantenhauses von Texas
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Richter (Supreme Court of Texas)
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
Person (Houston)
US-Amerikaner
Geboren 1938
Gestorben 2012
Mann

Robert Gammage


George Roter (born October 20, 1976) is the co-founder and former CEO of Engineers Without Borders (Canada). He and Parker Mitchell founded the Canadian organization in 2000.

Roter received a bachelor's degree in mechanical engineering from the University of Waterloo and left part-way through his master's degree to focus full-time on Engineers Without Borders. His area of research was orthopaedic tribology, particularly studying hip implants under John B. Medley.

Roter lives in Toronto. In 2004, he was selected to be on Canada's Top 40 Under 40 list.

See also
 List of University of Waterloo people

References

1976 births
Living people
Businesspeople from Montreal
University of Waterloo alumni
21st-century Canadian businesspeople

George Roter


Dumha Éige (anglisiert: Dooega) ist ein Dorf im Südwesten der Insel Achill Island in der Grafschaft Mayo an der Westküste Irlands. Der Ort gehörte bis vor kurzer Zeit zu der irischsprachigen Gaeltacht, beherbergt aber noch heute das Coláiste Acla, eine irischsprachige Sommerschule. Der Ort liegt am Atlantic Drive, einer Küstenstraße mit sehenswerten Ausblicken bis hin zur Insel Clare Island. Dumha Éige/Dooega verfügt über einen anerkannten Badestrand (Blue Flag beach), eine Kirche, einen Pub plus Herberge (bekannt unter dem Namen "Mickey's") und soll des Weiteren von gastfreundlichen Menschen bewohnt sein.

Das Dorf wird wegen der Namensähnlichkeit leicht mit dem Ort Dumha Acha/Dooagh verwechselt, einem im Nordwesten der Insel gelegenen Dorf.

Einzelnachweise

Ort im County Mayo

Dumha Éige


Köprülü Kanyon, Isparta'nın Sütçüler ilçesinde başlayan ve Antalya'da denize dökülen, rafting yapmaya uygun bir Köprüçay'ın vadisi.

Rafting yapılabilen bölgenin başlangıcında iki adet de tarihi köprü bulunmaktadır, küçüğü asıl usta tarafından, kemerli büyük köprü ise ustanın kalfası tarafından inşa edilmiştir. Köprülü Kanyon ismini de bu köprülerden almıştır.

Yaz aylarında günde 7 bin kişiye rafting imkânı sağlayan bu temiz nehrin suyu da kaynağından rahatlıkla içilebilir. Çevrenin tabii güzelliği iyi bir sayfiye yeri olmasında önemli rol oynamaktadır. Bu nedenle kanyon aynı zamanda turistik bir yerdir.

Köprülü Kanyonun başlangıcı Ispartanın güney doğusunda bulunan Kasımlar beldesidir. Nehrin asıl kaynağını Ispartanın ilçesi olan Aksudan gelen ırmak ve yine Ispartaya bağlı Karacahisar köyünden çıkan su oluşturmaktadır. Kanyon Kasımlardan Antalyanın Değirmenözü köyüne kadar yaklaşık 25 km boyunca dar vadilerden oluşmaktadır. Bu kısımda özellikle suyun yükseldiği zamanlarda yürüyerek geçiş zordur. Ama yaz aylarında yürüyerek geçiş yapılabilir . Değirmenözü köyünden sonra nehir tamamen açık alanda akar. Daha sonra nehir tekrar dar vadilere girer. Bu ikinci kısım Köprülü Kanyon Antik Köprüsüne kadar devam eder.Yine bu bölümde dik vadiler zor geçişler ve doğal güzellikler vardır. Akarsu çevresinde 1973 yılında, 36.614 ha büyüklüğünde Köprülü Kanyon Millî Parkı oluşturulmuştur.

Ayrıca bakınız
 Ağaçlandırma
 Türkiye'deki millî parklar listesi
 Türkiye'deki tabiat parkları listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkiye'nin kanyonları
Sütçüler
Antalya ilindeki yeryüzü şekilleri

Köprülü Kanyon


Aimer est un single sorti en . Il est interprété par Damien Sargue et Cécilia Cara.

C'est le premier extrait de la comédie musicale Roméo et Juliette, de la haine à l'amour qui sera lancée l'année suivante.

La chanson scelle le mariage secret de Roméo et Juliette et le premier acte de la comédie musicale.

Cinq versions sont enregistrées avant d'aboutir à la version finale.

Aimer se classe  dans les meilleures ventes deux semaines après sa sortie. Elle est souvent jouée lors des mariages et c'est la  vente de l'année en France.

Dans la reprise du spectacle en 2010, Roméo et Juliette : Les Enfants de Vérone, la chanson est toujours interprétée par Damien Sargue mais en duo avec Joy Esther qui a repris le rôle de Juliette.

Versions internationales
La comédie musicale et sa chanson phare ont été traduites en plusieurs langues. Si l'idée générale (le grand duo romantique qui vient clôturer le premier acte) est commune à chaque version, les paroles diffèrent souvent radicalement.
 Andrew Bevis et Lorna Want — These Are my Rivers (anglais)
 Ángelo Saláis et Melissa Barrera — Te amo (espagnol / Mexique)
 Lukas Perman et Marjan Shaki — Liebe (allemand / Autriche)
 Davy Gilles et Veerle Casteleyn — Liefde (néerlandais)
 Attila Dolhai et Dóra Szinetár — Szívből szeretni (hongrois)
 Andrey Alexandrin et Sopho Nijaradze — Благословение (russe)
 Shirota Yu et Rina Frank — エメ (japonais)
 Davide Merlini et Giulia Luzi — Ama e cambia il mondo (italien)
 Im Tae-Kyung et Kim So-Hyun — Salanghandaneungeon / 사랑한다는건 (coréen)

Notes et références

Single musical sorti en 2000
Chanson française
Chanson en français
Chanson de comédie musicale

Aimer (chanson)


Olga Sofia Ravn (nascida em 27 de setembro de 1986)  é uma poetisa e romancista dinamarquesa. Começou por publicar poesia, sendo aclamada pela crítica. O seu primeiro romance, Celestine (2015), também recebeu aplausos. É tradutora e trabalhou como crítica literária para o Politiken e várias outras publicações dinamarquesas. Em 2020, o seu romance Os Funcionários foi finalista do International Booker Prize.

Infância e educação
Olga Ravn nasceu e cresceu em Copenhaga, filha da cantora Anne Dorte Michelsen e do artista visual e designer Peter Ravn. Em 2010, graduou-se pela Escola Dinamarquesa de Autores, na mesma cidade.

Percurso
Ravn publicou o seu primeiro poema, em 2008, na revista literária de Copenhaga . Desde então, a sua poesia apareceu no ,  , ,  e . A sua poesia inicial, descrita como "rítmica, divertida, sensual e rica em imagens", ganhou uma receção crítica positiva.

Em 2012 Ravn publicou a sua primeira coleção de poesia,  ("Eu como-me como Heather"). A coleção explora como os corpos das mulheres jovens reagem à amizade, sexo e amor. Em 2013 a coleção foi traduzida para sueco.

Em 2014, Ravn publicou um livro de poesia intitulado Mean Girl, consistindo de folhas de papel coloridas e pedaços brilhantes. Apenas 250 cópias foram lançadas, cada uma preparada com atenção individual para que nenhuma fosse idêntica.   Mean Girl (et utdrag), uma seleção de Mean Girl traduzida para o norueguês, foi publicada pela Flamme Forlag em 2015.

Ravn foi editora do livro de 2015  ("Eu queria ser uma viúva, e eu queria ser um poeta: textos esquecidos por Tove Ditlevsen").

Em 2015, publicou o seu primeiro romance, Celestine, sobre a obsessão de uma professora de um internato por um fantasma que tem muito em comum com ela. A principal diferença entre os dois, ressalta a professora, é que ela ainda não está morta.

Ravn publica regularmente textos curtos, vídeos e fotos em seu blog e também no Tumblr.

Obra publicada

Livros
  (Romance)
  (Poemas)

  (Poemas)
  (Poemas)
  (romance)

Referências

Críticos literários da Dinamarca
Pessoas vivas
Nascidos em 1986
Escritores da Dinamarca
Mulheres na literatura

Olga Ravn


Cenova Cumhuriyeti (İtalyanca: Repubblica di Genova, Liguryaca: Repúbrica de Zêna, Latince: Res Publica Ianuensis) veya kısaca Cenevizliler, 1005 yılından 1797 yılına kadar İtalya Yarımadası'nın kuzey batısında, Ligurya olarak bilinen bölgede, bugünkü Cenova merkezli olarak hüküm sürmüş bir denizci cumhuriyeti. 1100 yılına kadar bir şehir devleti olarak varlığını sürdürmüş devlet, büyüyerek ve güçlenerek Avrupa'da önemli bir konuma gelmiş, Venedik Cumhuriyeti'nin büyük bir rakibi olmuştur.

Devlet 14. yüzyılda Korsika Adası'nı topraklarına katmış, ilerleyen zamanlarda Akdeniz ve Karadeniz'de kurduğu pek çok koloni ile bu bölgelerdeki en kuvvetli Avrupa devletlerinden biri haline gelmiştir. 16. ve 17. yüzyıllarda Avrupa'nın finans merkezi haline gelen devlet, 18. yüzyılın sonlarında Napolyon'un kontrolü altındaki Birinci Fransız Cumhuriyeti tarafından fethedilmiş, yerine Ligurya Cumhuriyeti adlı Fransız uydu devleti kurulmuştur. Daha önce Korsika'yı da Fransa'ya vermek zorunda kalmış Cenevizliler ve Ligurya Cumhuriyeti, 1805'te Fransa tarafından tamamen ilhak edilmiştir. Napolyon'un 1814'te yenilmesi üzerine tekrar kurulan devletin 1815'te Sardinya Krallığı tarafından varlığına son verilmiştir.

Etimoloji ve isimlendirme
Ceneviz, esasında Genoese sözcüğünün Anadolu genelindeki telaffuzudur ve 1815 senesine kadar hüküm süren Cenova Cumhuriyeti uyrukluları tanımlamak için kullanılır. Ancak yakın dönemlerde hatalı olarak Cenova ile eş anlamlı bir yer adı gibi algılanıp öyle kullanılması yazılı dil üzerinden bilinçsizce yaygınlaştırılmıştır. Oysa aynı terim Anadolu'da özellikle sahil bölgelerinin halk dilinde doğru anlamıyla bilinmekte ve kullanılmaktadır.

Tarihçe

İlk dönemler
Aslen bir şehir devleti olarak 1005 yılında kurulmuş Cenevizliler, denizcilik yoluyla gelişmiş, Doğu'da birçok ayrıcalık elde etmiş, deniz kuvvetlerinin güçlü olması sebebiyle de birçok devleti hakimiyetleri altına almıştır. Akdeniz'de tarih boyunca en büyük rakipleri olan Venedik Cumhuriyeti ile devamlı savaş halinde bulunmuş devlet, Bizans İmparatoru VII. Mihail'e yaptıkları yardımlar karşılığında Konstantinopolis'in Galata semtinde koloni kurma ve İzmir limanından faydalanma konusunda ayrıcalıklar elde etmiştir. Cenevizliler, ayrıca Boğazlar üzerinde bazı haklarla birlikte Karadeniz'de Amasra, Samsun ve Kefe gibi bazı önemli limanları kontrolleri altına almıştır.

Osmanlı ile ilişkiler
Osmanlı Devleti sınırları içerisinde ticaret özgürlüğü elde etmek için kuruluş devrinde harekete geçen Cenovalılara ilk Kapitülasyonlar 1387'de Sultan I. Murad tarafından verilmiştir. 1396 yılında Fransa hakimiyeti altına giren Cenevizliler, Fransız baskısıyla Osmanlılara karşı aleyhte hareketlerde bulunmuşlardır. Daha sonra tekrar Osmanlılarla diplomatik ilişki kuran Cenevizliler, I. Mehmed ile Foça şap madenlerinin işletme hakkı karşılığında yıllık 2000 düka altın ödemeyi taahhüt eden anlaşmayı 1416'da imzalamıştır.

Cenevizlilerin Doğu Akdeniz ve Yakın Doğu'da yer alan toprakları, Osmanlı Devleti'nin genişlemesiyle birlikte Ceneviz kontrolünden çıkmıştır. İstanbul'un Fatih Sultan Mehmed tarafından fethi esnasında Galatalı Cenevizliler tarafsızlık sözü vermelerine rağmen, sözlerinde durmamaları üzerine ellerindeki kapitülasyonlardan bazıları alınmıştır. Zağanos Paşa ile Osmanlı Devleti arasında 3 Haziran 1453'te imzalanan ve Galata'da Osmanlı hakimiyetini kabul eden anlaşmaya göre, Cenevizlilerin yıllık vergi ödemesi kararlaştırılmış, eskiden sahip oldukları kilise kurma ve gayrimenkul hakları ise ellerinden alınmıştır.

Limni, Amasra ve Feodosya'daki Ceneviz kolonileri birkaç sene daha varlıklarını sürdürse de, Fatih Sultan Mehmed tarafından bu yerleşimler ele geçirilmiştir. Sakız Adası 1566'ya kadar Giustiniani ailesinin kontrolündeki bir Maona'nın idaresi altında bağımsızlığını sürdürmüş, bu tarihten sonra ise Piyale Paşa'nın fethi sonucunda ada Osmanlı'ya bağlanmıştır. Doğu Akdeniz'de ticaretlerine devam eden Cenevizlilere Sultan III. Mehmed bazı ticari ayrıcalıklar tanımış, 1665'te ise diğer Avrupa devletlerine tanınan ekonomik ayrıcalıklar Cenevizlilere de verilmiştir.

15. ve 16. yüzyılda her ne kadar toprak açısından küçülse ve bazı zamanlarda İspanya ve Fransa gibi devletlerin uydu devleti konumuna gelse de, Cenevizli bankacılar büyük bir refah ve zenginliğe kavuşmuştur. Ceneviz hakimiyeti altındaki bölgeler zenginleşmiş ve pek çok sanatçı ile bilim insanını çekmiştir. Aynı zamanda Amerika'nın keşfi ile pek çok bilimsel ilerlemenin finanse edilmesi, San Giorgio Bankası gibi Cenevizliler tarafından açılmış kuruluşlar ile gerçekleştirilebilmiştir. Kristof Kolomb da bir Ceneviz yerlisi olup, İspanyol İmparatorluğu adına yaptığı seferler Cenevizli bankacılar tarafından finanse edilmiştir.

Gerileme ve yıkılış
17. yüzyılda Ceneviz Cumhuriyeti politik gücünü kaybetmeye başlamıştır. Kara Ölüm ile ilişkili bir veba sonucunda Cenova şehri nüfusunun yaklaşık yarısı 1656-57 yılları arasında ölmüştür. Devletin 1745'te Avusturya Veraset Savaşı'na katılması ve savaşı kaybedecek Fransa Krallığı tarafında yer alması da devleti büyük zarar uğratmıştır. Cumhuriyet, Tabarka'nın Tunus Beyliği tarafından ele geçirilmesi üzerine son Akdeniz kolonisini 1742'de kaybetmiştir. Ülkenin en eski topraklarından biri olan Korsika'da Korsika Cumhuriyeti bağımsızlığını 1755'te ilan etmiş, kısa bir süre sonra da Fransa topraklarına katılmıştır.

Tüm bunlara rağmen Ceneviz Cumhuriyeti'nin bağımsızlığı, Birinci Fransız Cumhuriyeti'nin Napolyon kontrolü altında bulunan ordularının Cenova'yı işgaline kadar sürmüştür. 1797'de Ligurya Cumhuriyeti Napolyon tarafından kurulmuş, ancak bu uydu devlet 1805'te Fransa topraklarına katılmıştır. 1815'te Sardinya Krallığı tarafından ilhak edilen Ligurya, 1849'dan sonra İtalya'nın bir parçası haline gelmiştir.

Günümüzde Cenova şehri İtalya'nın en önemli ve yoğun limanı olan Cenova Limanı'nı barındırır ve Ligurya İtalya'nın ekonomik açıdan en güçlü bölgelerinden biridir.

Ayrıca bakınız
Denizci cumhuriyetler
Venedik Cumhuriyeti
İtalyan şehir devletleri
Ceneviz-Venedik savaşları

Kaynakça

Ceneviz Cumhuriyeti
Denizci cumhuriyetler

Ceneviz Cumhuriyeti


Yaylapınar, Adana ilinin Feke ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Adana iline 137 km, Feke ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Feke'nin mahalleleri

Yaylapınar, Feke


Kudruküla ist ein Dorf (estnisch küla) in der Stadtgemeinde Narva-Jõesuu (bis 2017 Landgemeinde Vaivara). Es liegt im Kreis Ida-Viru (Ost-Wierland) im Nordosten Estlands.

Beschreibung und Geschichte
Das Dorf hat 100 Einwohner (Stand 1. Januar 2012). Es liegt am Fluss Narva, kurz vor seiner Mündung in die Ostsee.

Heute umfasst das Territorium des Ortes auch das Gebiet des während des Zweiten Weltkriegs zerstörten Dorfes Riigiküla.

Dort wurden seit 1951 drei Siedlungen der steinzeitlichen Narva-Kultur freigelegt.

Weblinks
 Steinzeitliche Funde bei Riigiküla (englisch)
 Formation and development of the stone age stettlement at Riigiküla, Northeastern Estonia

Einzelnachweise

Ort in Estland
Vaivara
Geographie (Narva-Jõesuu)

Kudruküla


Cazul O. J. Simpson, caz de crimă (oficial Statul California contra lui Orenthal James Simpson) a fost un proces penal care a avut loc la Curtea Supremă din Los Angeles, în care fostului star de cinema și jucător în Liga Națională de Fotbal O. J. Simpson i s-au adus două capete de acuzare de crimă în 12 iunie 1994, și anume uciderea fostei lui soții, Nicole Brown Simpson și a unui prieten de-al ei, un chelner, Ron Goldman. Procesul a durat din 9 noiembrie 1994 până în 3 octombrie 1995, când Simpson a fost achitat. Cazul a fost descris ca fiind cel mai mediatizat proces din istoria Americii.

Simpson a angajat o echipa de apărare super calificată, care a și fost supranumită "Echipa de vis", care a fost inițial condusă de Robert Shapiro și, ulterior de Johnnie Cochran, și includea și pe F. Lee Bailey, Alan Dershowitz, Robert Kardashian, Shawn Holley, Carl E. Douglas și Gerald Uelmen, plus doi avocați specializați în probe ADN: Barry Scheck și Peter Neufeld. Procurorii lui Los Angeles County credeau că au un caz foarte bine instrumentat, dar Cochran a fost capabil să convingă jurații că există o îndoială rezonabilă privind proba de ADN (o formă relativ nouă de probe la vremea aceea) – inclusiv că ar fi dovezi că proba de sânge ar fi fost viciată, împreună cu alte probe prezentate de acuzare. Cochran și echipa de apărare au menționat, de asemenea, și abateri ale Departamentului de Poliție din Los Angeles. Celebritatea lui Simpson și lunga durată a procesului televizat au îndreptat atenția spectatorilor la nivel național cu privire la așa-numitul "proces al secolului". Până la sfârșitul procesului penal, sondaje naționale au arătat diferențe dramatice în evaluarea  vinovăției sau nevinovăției lui Simpson între cetățenii americani albi și cetățenii americani negri .

Familiile Brown și Goldman  au deschis proces împotriva lui Simpson, și pe 4 februarie 1997, juriul l-a găsit "responsabil" pentru cele două decese.  Familiilor le-au fost acordate daune compensatorii și punitive în valoare totală de 33,5 milioane de dolari.

Precedent

Menajul Brown–Simpson
Nicole Brown și O. J. Simpson s-au căsătorit pe 2 februarie 1985, cinci ani după retragerea lui Simpson din fotbalul profesionist. Cuplul a avut doi copii, Sydney Brooke Simpson (născut la 17 octombrie 1985) și Justin Ryan Simpson (născut la data de 6 august 1988). Căsătoria a durat șapte ani, timp în care Simpson a fost investigat de către poliție pentru violență în familie de mai multe ori și a pledat vinovat pentru violență în familie în 1989. Nicole Brown a depus actele de divorț pe 25 februarie 1992, invocând "diferențe ireconciliabile".

Cele două crime concomitente
La 12:10 a. m. pe 12 iunie 1994, Nicole Brown Simpson și Ronald Goldman au fost găsiți uciși în condominiul lui Nicole în Brentwood , Los Angeles. Nicole Brown a fost înjunghiată de mai multe ori în cap și în gât, și avea răni defensive pe mâini. Prin rana de la gât, se vedes laringele iar vertebra C3 era secționată. Ambele victime muriseră cu mai multe ore înainte de descoperirea lor. Printre dovezi, unul dintre primii doi ofițeri veniți la fața locului, Robert Riske, a descoperit o singură mănușă însângerată.

Detectivii s-au dus la proprietatea lui Simpson, Rockingham, pentru a-l informa că fosta lui soție a fost ucisă. În spatele casei sale, au descoperit un Ford Bronco alb cu sânge și pe el. Atunci detectivul Mark Fuhrman s-a urcat pe un zid exterior și a descuiat poarta, pentru a permite altor trei detectivi să intre în imobil. Detectivii au susținut că au intrat fără un mandat de percheziție de teamă să nu fie și Simpson rănit. Simpson nu a fost prezent când detectivii au sosit dimineața devreme; el luase un avion spre Chicago târziu în noaptea precedentă. Detectivi l-au intervievat pe scurt pe Kato Kaelin, care fusese cazat în casa de oaspeți a lui Simpson. Într-o plimbare prin jur a lui Fuhrman, acesta descoperă perechea mănușii, însângerată și ea. Prin test ADN, s-a determinat că sângele de pe mănuși provenea de la ambele victime. Acest lucru—împreună cu alte date colectate în ambele locuri—a determinat emiterea unui mandat de arestare pe numele lui Simpson.

Arestarea lui Simpson

Avocații i-au convins pe judecători să-i permită lui Simpson să se predea la ora 11 a. m. pe data de 17 iunie 1994,  chiar dacă dubla crimă elimina posibilitatea stabilirii unei cauțiuni. În plus, Simpson era pasibil de pedeapsa cu moartea pentru omor. Peste 1.000 de reporterii l-au așteptat pe Simpson la secția de poliție, dar el nu a mai apărut. La 2 p. m., Poliția din Los Angeles a emis un mandat general de urmărire. La ora 5 p. m., Robert Kardashian, un prieten de-al lui Simpson și unul dintre avocații apărării, a citit o scrisoare a lui Simpson pentru mass-media. În scrisoare Simpson a trimis salutări celor 24 de prieteni și a scris: "În primul rând, toată lumea înțelege că nu am avut nimic de-a face cu uciderea lui Nicole... Nu mă compătimiți. Am avut o viață minunată." Pentru mulți, acest lucru suna ca un bilet de adio înainte de sinucidere, iar reporterii    s-au alăturat căutării lui Simpson. Potrivit avocatului lui Simpson, Robert Shapiro, de asemenea prezent la conferința de presă a lui Kardashian, psihiatrii lui Simpson au fost de acord cu interpretarea bilețelului de adio. Prin intermediul televiziunii, Shapiro a apelat la Simpson să se predea.

În jurul orei 6:20 p. m., un automobilist din Orange County l-a văzut pe Simpson într-un  Ford Bronco alb, condus de un vechi prieten, Al Cowlings, și a anunțat poliția. Poliția a urmărit apoi apelurile lui Simpson de pe telefonul său mobil. La 6:45 p. m., un ofițer de poliție a văzut mașina, mergând spre nord pe Autostrada 405. Când ofițerul a abordat Fordul Bronco cu sirenele pornite, Al Cowlings a strigat că Simpson era pe bancheta din spate a vehiculului și că îndrepta o armă spre capul lui. Ofițerul s-a retras, dar a urmărit vehiculul cu , urmat de alte 20 de mașini de poliție.

În cele din urmă peste 9 elicoptere s-au alăturat urmăririi; a fost și un grad ridicat de participare a mass-mediei. Postul de Radio KNX , de asemenea, a furnizat în direct urmărirea. Crainicul sportiv Pete Arbogast de la USC și producătorul radio Oran Sampson l-au contactat pe fostul antrenor USC John McKay să intre în direct și să-l îndemne pe Simpson să pună capăt fugii. McKay a fost de acord și i-a cerut lui Simpson să tragă pe stânga și să se predea în loc să se sinucidă. Detectivul de la LAPD, Tom Lange, care anterior îl intervievase pe Simpson despre crimele din 13 iunie, și-a dat seama că avea  numărul de telefon celular al lui Simpson și l-a sunat în mod repetat. Un coleg a prins un reportofon la  telefonul lui Lange și interceptat o conversație între Lange și Simpson în care Lange în mod repetat l-a îndemnat pe Simpson "să arunce arma pe geamul mașinii" de dragul mamei sale și a copiilor săi. Simpson și-a cerut scuze pentru că nu s-a predat în cursul zilei și a răspuns că el a fost "singurul care a meritat să fie rănit" și că "doar urma să meargă cu Nicole." Al Cowlings poate fi auzit pe înregistrare (după ce Fordul Bronco-ul a ajuns la Simpson acasă înconjurat de poliție) rugându-l pe Simpson să se predea și să pună capăt urmăririi în mod pașnic.

Toate cele Trei Mari rețele de televiziune și CNN-ul precum și presa locală au întrerupt programul obișnuit, cu 95 de milioane de telespectatori la nivel national. în Timp ce NBC a continuat să dea Partida 5 din Finala NBA dintre New York Knicks și Houston Rockets la Madison Square Garden, însă jocul a apărut într-o casetă mică în colțul ecranului, în timp ce Tom Brokaw prezenta urmărirea.Urmărirea a fost transmisă în direct de către prezentatorii de la ABC News, Peter Jennings și Barbara Walters, care au realizat unul dintre cele mai mari ratinguri în acea săptămână. Domino ' s Pizza a declarat că a livrat pizza ca în duminica Super Bowl-ului.

Mii de spectatori și privitori în grupuri mari se adunau pe pasarelele și podurile din calea procesiunii în așteptarea Fordului alb. Într-o atmosferă ca de festival, mulți făceau semne îndemnându-l pe Simpson să fugă. Ei și milioanele de telespectatori ai urmăririi s-au simțit parte a unei "experiențe  emoționale comune "; un autor a scris, că "se întrebau dacă O. J. Simpson se va sinucide, va evada, va fi arestat, sau se va angaja într-un fel de confruntare violentă. Oricare ar fi fost rezultatul, aventura împărtășită de milioane de telespectatori a creat un interes legitim, un sentiment de participare, sentimentul implicării active într-o dramă națională."

Simpson, potrivit surselor, a cerut să i se permită să vorbească cu mama lui, înainte de a se preda. Urmărirea s-a încheiat la 8:00 p. m. la casa din Brentwood. Jason, fiul său, a fugit afară din casă, "gesticulând nebunește." După ce a rămas în Bronco aproximativ 45 de minute, lui Simpson i s-a permis să meargă în casă pentru aproximativ o oră; un purtător de cuvânt al poliției a declarat că Simpson vorbit cu mama lui și a băut un pahar de suc de portocale, ceea ce a stârnit râsete în rândul reporterilor. Avocatul Shapiro a sosit și Simpson s-a predat autorităților câteva minute mai târziu. În Fordul Bronco poliția a găsit "8.000 de dolari în numerar, haine de schimb, un Magnum încărcat, un pașaport, fotografii de familie, și o barbă și mustață false." Nici filmul urmăririi Fordului, nici obiectele găsite nu au fost exhibate ca probe la proces.

Procesul
Pe 20 iunie, Simpson a fost acuzat și a pledat nevinovat la ambele acuzații de crimă. Cum era de așteptat, judecătorul a ordonat ca Simpson să stea în arest fără posibilitatea eliberării pe cauțiune. În ziua următoare, un juriu extinsa fost numit pentru a hotărî dacă să-l acuze pentru două crime. Două zile mai târziu, pe 23 iunie, juriul a fost demis ca urmare a excesivei prezențe a mass-mediei, ceea ce i-ar fi putut influența neutralitatea. Jill Shively, un rezident din Brentwood, care a declarat că l-a văzut pe Simpson circulând cu viteză departe de zona casei lui Nicole în noaptea crimelor, a mărturisit juraților că un Ford Bronco alb aproape s-a ciocnit cu un Nissan la intersecția dintre Bundy și Bulevardul San Vicente. Un alt martor, José Camacho, era un vânzător de cuțite de la Ross Cutlery care a susținut că, cu trei săptămâni înainte de săvârșirea crimelor, i-a vândut lui Simpson un cuțit german de 15-inch (380 mm), cuțit similar cu arma crimei . Shively și Camacho nu au fost prezentați de către partea acuzării în procesul penal, din cauză că au vândut relatări pentru presa de scandal. Shively a vorbit la emisiunea Hard Copy de 5.000 de dolari, iar Camacho și-a vândut povestea la National Enquirer pentru 12.500 de dolari.

 După o săptămână de deliberări, judecătoarea Kathleen Kennedy-Powell de la Curtea Superioară din California  a decis pe 7 iulie, că există probe suficiente pentru ca Simpson  să fie judecat pentru crime. La a doua trimitere în judecată pe 22 iulie, când a fost întrebat cum pledează pentru crime, Simpson, încălcând practica judiciară care spune că inculpatul poate invoca folosind doar cuvintele "vinovat" sau "nevinovat", a declarat ferm: "Sigur, sută la sută, nevinovat."

Anchetatorul principal al crimelor a fost detectivul veteran de la LAPD, Tom Lange. În 1995, procesul penal al lui O. J. Simpson a fost televizat timp de 134 de zile. Acuzarea a ales să nu ceară pedeapsa cu moartea, în schimb, a solicitat o condamnare pe viață. Televizarea procesului i-a făcut celebri pe mulți dintre actorii acestui proces, inclusiv pe președintele completului de judecată, Lance Ito.

Televizat de Court TV și de rețeaua de canale de știri, procesul a început pe 24 ianuarie 1995. Procurorul Christopher Darden a susținut că Simpson și-a ucis fosta soție, într-un acces de gelozie. Procuratura a deschis cazul cu un apel telefonic la 911, apel pe care Nicole Brown Simpson l-a făcut la 1 ianuarie 1989. Ea își exprima teama că Simpson ar putea să o rănească fizic,  în fundal putând fi auzit Simpson cum strigă la ea. Acuzarea a prezentat, de asemenea, zeci de martori experți în diferite tipuri de probe (Adn, urme de sânge, urmele de pantofi etc.) pentru a-l plasa pe Simpson la locul crimei.

Acuzarea a prezentat timp de câteva săptămâni la rând probe care arătau că Simpson abuzat-o fizic de nenumărate ori pe soția sa Nicole. Avocatul lui Simpson, Alan Dershowitz, a susținut că doar o mică parte din femeile abuzate de către soții lor sunt ucise.
Dezbaterile au intrat încetul cu încetul, și asta în fața a milioane de telespectatori, pe făgașul unui tipic: nesfârșite întreruperi de o parte și de alta și chemarea "deoparte" de către judecător a celor două părți.

Juriul
Conform rapoartelor mass-media, procurorul Marsha Clark a crezut că femeile, indiferent de rasă, ar simpatiza cu victimele violenței domestice. Pe de altă parte, apărarea lui de cercetare a sugerat că femeile, în general, au mai multe șanse de a-l achita decât bărbații, că membrii juriului nu au răspuns bine la Clark combativ stil de litigii. Apărarea a speculat, de asemenea, că femeile de culoare nu ar fi la fel de simpatic ca femeile albe victimei. Ambele părți au acceptat un număr disproporționat de sex feminin jurați. De la un original juriul de 40% white, 28% negru, 17% Hispanici, și 15% din Asia, juriul final pentru proces a avut 10 femei și doi bărbați, dintre care au fost nouă persoane de culoare, doi oameni albi, și o persoană hispanică.

Descrierea faptelor făcută de acuzare
Chiar și cu nicio armă a crimei și fără martori la crime, procurorii credeau că au un caz solid.  Susținută cu dovezi ADN, se aștepta o condamnare. Prin probele colectate, acuzarea a susținut că Simpson a mers cu mașina acasă la Nicole Brown în seara zilei de 12 iunie, cu intenția de a o ucide. Ei au susținut că Nicole Brown, după ce și-a culcat cei doi copii și în timp ce se pregătea să meargă și ea la culcare, a deschis ușa casei, fie răspunzând la o bătaie la ușa din față sau auzind un zgomot afară, când brusc Simpson a înșfăcat-o înainte ca ea să țipe și a atacat-o cu un cuțit. Alte probe au sugerat că Ron Goldman, ajuns la poarta dinspre primărie probabil în timpul atacului asupra lui Nicole, a fost atacat și el, criminalul înjunghiindu-l în mod repetat, în gât și în piept, în timp ce cu celălalt braț îl strângea de gât. Potrivit raportului procuraturii, în timp ce Nicole Brown se găsea întinsă cu fața în jos, agresorul, după ce a terminat cu Goldman, i-a dat acesteia capul pe spate, trăgând de păr și, punând piciorul pe spatele victimei, după care i-a tăiat gâtul cu cuțitul, secționându-i artera carotidă. Apoi au susținut că Simpson a lăsat o "dâră de sânge" de la apartament până la aleea din spatele blocului; exista, de asemenea, proba a trei picături de sânge de-ale lui Simpson găsite pe aleea spre poarta casei lui din Rockingham Disk.

Potrivit procuraturii, Simpson a fost văzut ultima dată în public la 9:36 p. m. în seara când s-a întors la poarta din față a casei sale cu Brian "Kato" Kaelin, un actor și prieten de familie care a locuit cu Nicole
[clarificări necesare] până când i s-a dat spre utilizare casa de oaspeți a lui Simpson. Simpson nu a mai fost văzut până la 10:54 p. m., o oră și 18 minute mai târziu, când a ieșit pe ușa din față a casei sale unde-l aștepta un taxi chemat să-l ducă la Aeroportul Internațional din Los Angeles (LAX) pentru a zbura la o Convenție Hertz la Chicago. Atât apărarea cât și acuzarea au fost de acord că crimele au avut loc între orele 10:15 și 10:40 p. m., acuzarea spunând că Simpson a condus Fordul alb Bronco cinci minute spre și de la locul crimei. Au prezentat un martor din zona Bundy Drive care a văzut o mașină similară cu a lui Simpson îndepărtându-se cu viteză de zonă la 10:35 p. m.

Inițial, Simpson a pretins că el dormea în momentul crimei după care a dat alte depoziții, diferite. Potrivit avocatului apărării, Johnnie Cochran, Simpson nu a plecat nicio clipă de acasă în acea noapte și că era singur în casă, pregătindu-și lucrurile pentru călătoria la Chicago. Cochran a susținut că Simpson a ieșit afară prin ușa din spate să trimită câteva mingi de golf în lada cu nisip a copiilor în grădina din față, dintre care una sau mai multe au izbit peretele bungalowlui lui Kaelin. Cochran a adus un potențial martor al alibiului, pe Rosa Lopez, o menajeră spaniolă din vecini  care a depus mărturie că l-a văzut pe Simpson parcându-și mașina în fața casei sale, la momentul crimelor. Dar mărturia lui Lopez ,

[clarificări necesare] care nu a fost prezentată juriului, a fost tras în afară eliminată, întrucât Lopez a fost forțată să recunoască faptul că ea nu putea fi sigură de ora exactă la care l-a văzut pe Simpson cu Fordul alb în fața casei sale.

Apărarea a încercat ulterior să pretindă că Simpson nu a fost capabil fizic de a efectua crime, având în vedere că Goldman era un tânăr puternic care s-a luptat cu înverșunare cu atacatorul. Simpson avea 46 de ani, era un fost jucător de fotbal cu artrita cronică, care i-au lăsat cicatrici pe genunchi. Dar Clark a adus ca probă un video în care Simpson făcea exerciții fizice cu câteva luni înainte de crime intitulat O. J. Simpson întreținere minimă: fitness pentru bărbați care a arătat că, în ciuda unor probleme fizice, Simpson numai lipsit de vlagă nu era.

Procurorii au chemat-o, de asemenea, pe sora Nicolei Brown, pe Denise ca martor; aceasta, toată în lacrimi, a mărturisit că, în mai multe rânduri, în anii 80, ea a asistat cum Simpson o ridica pe soția lui și o arunca de perete, apoi o scotea afară din casă după ceartă. Mărturia ei a fost punctată de o rafală de obiecții ale apărării și de chemări deoparte de către judecător.

Apoi procurorii s-au întors la evenimentele din seara de 12 iunie 1994, despre care Karen Lee Crawford, manager al restaurantului  Mezzaluna unde a mâncat Nicole în acea duminică noapte, a fost chemat să depună mărturie. El a povestit că mama lui Nicole a sunat la restaurant la ora 9:37 p. m. spunând că și-a pierdut ochelarii; Crawford i-a găsit și i-a pus într-un plic alb, iar chelnerul Goldman a plecat de la restaurant după tura de noapte. El a plecat de la restaurant la ora 9:50 p. m., pentru a o conduce la locuința sa pe Nicole Brown.

Note

Infracțiuni nerezolvate în Statele Unite ale Americii
Litigii
1994 în Statele Unite ale Americii
Articole care necesită citări suplimentare

Cazul O. J. Simpson


مورغان دي سانكتس (Morgan De Sanctis) ، غواردياغريلي بمقاطعة كييتي، 26 مارس 1977 في في إيطاليا ، لاعب كرة قدم إيطالي.
بدأ باللعب مع منتخب إيطاليا لكرة القدم في عام 2005. يلعب مع نادي نابولي الإيطالي منذ عام 2009. وفي عام 2013 انتقل لنادي روما الإيطالي

مسيرته الكروية
لعب مورغان دي سانتيس خلال مسيرته الاحترافية مع 8 أندية في ثلاثة وعشرون موسمًا ولم يسجل خلالها أي هدف ضمن 533 مباراة. حيث فاز في موسم واحد بالكأس وفي موسمين بالدوري.

خاض مورغان دي سانتيس مسيرته مع نادي بيسكارا في موسم 1994–95 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، مشاركًا في 74 مباراة ولم يسجل أي هدف. ثم انتقل إلى نادي يوفنتوس في موسم 1997–98 ولمدة موسمين، حيث شارك في 3 مباريات ولم يسجل أي هدف أيضًا. لينتقل بعدها إلى نادي أودينيزي في موسم 1999–00 ليلعب معه ثمانية مواسم، مشاركًا في 194 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ثم انتقل إلى نادي إشبيلية في موسم 2007–08 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 8 مباريات ولم يسجل أي هدف أيضًا. هذا وانتقل لاحقًا إلى نادي غلطة سراي في موسم 2008–09 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 31 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ثم انتقل بعدها إلى نادي نابولي في موسم 2009–10 ليلعب معه أربعة مواسم، مشاركًا في 147 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ليعود وينتقل من جديد، لكن هذه المرة إلى نادي روما في موسم 2013–14 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، مشاركًا في 75 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. لينتقل بعدها إلى نادي موناكو في موسم 2016–17 لمدة موسم واحد، مشاركًا في مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
حراس مرمى كرة قدم رجالية
رياضيون إيطاليون مغتربون في إسبانيا
رياضيون إيطاليون مغتربون في تركيا
رياضيون إيطاليون مغتربون في موناكو
طاقم نادي روما غير اللاعبين
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو أودينيزي
لاعبو إشبيلية
لاعبو بسكارا 1936
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2012
لاعبو روما
لاعبو غلطة سراي
لاعبو كأس العالم 2010
لاعبو كأس القارات 2009
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم إيطاليون أولمبيون
لاعبو كرة قدم إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في موناكو
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2000
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في موناكو
لاعبو كرة قدم من أبروتسو
لاعبو منتخب إيطاليا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو موناكو
لاعبو نابولي
لاعبو يوفنتوس
دي سانكتس
مواليد في غاردياغريلي

مورغان دي سانتيس


Antalya Atatürk Stadı Antalya'da 12 bin 453 koltuk kapasiteli olan ve bir dönem Antalyaspor'un maçlarını oynadığı stadyum.

1965'te açılan stadyum 2010 yılında çürük raporu alarak resmi maçlara kapatıldı. 2016 yılı Şubat ayında yıkılmıştır.

Tarihi
Fransız mimar Furet Turn  tarafından tasarlanan Antalya Şehir Stadyumu'nun temeli 1964'te atıldı ve ertesi yıl hizmete açıldı. Zaman içinde kısım kısım eklemelerle stadyumun kapasitesi 12 bin 453'e kadar çıkartıldı.

1998 yılında Antalyaspor'un maçlarını kentin kuzeyindeki Varsak Stadyumu'nda oynaması gündeme gelince kullanılmaması düşünüldü. Ancak Varsak Stadyumu'nun altyapı eksiklerinin tamamlanamaması sağlam raporu alınamaması sonucu Antalya Atatürk Stadı'nın genişletilmesine karar verildi. Antalya Büyükşehir Belediyesi'nin yaptığı çalışmayla çevresi SİT alanı olan stadyumda çalışma yapılabilmesi izni çıktı ve stadyuma kale arkası tribünleri eklendi.

Antalya Atatürk Stadyumu uzun yıllar Türkiye'deki milli bayramların kentte kutlandığı yer olarak kullanıldı.

Antalya Atatürk Stadyumu 23 Nisan 2003 tarihinde oynanan Türkiye Kupası finaline ev sahipliği yaptı. Finalde Trabzonspor, Gençlerbirliği'ni 3-1 yenip kupayı müzesine götürdü.

Stadyumda 2007'de çim yenileme çalışması yapıldı. 2010 yılında ise stadyumun taşıyıcı kolonlarında görülen çürüme nedeniyle Türkiye Futbol Federasyonu'ndan izin alınmadı ve Antalya Atatürk Stadyumu için 'maç oynanamaz' raporu verildi. Maçlarını oynamak için yeni stadyum arayışına giren Antalyaspor, 2012 yılına kadar Antalya Mardan Stadyumu'nu 2015 yılına kadar da Akdeniz Üniversitesi Stadyumu'nu kullandı.

Antalyaspor Onursal Başkanı Menderes Türel, Antalya Büyükşehir Belediyesi başkanı olarak 2014 yılında yaptığı açıklamada Antalya Atatürk Stadı'nın yıkılarak Karaalioğlu Parkı'na dahil olacağını söylemiş, 2016'daki yıkımın ardından stadın olduğu bölge Büyükşehir Belediyesi'nce Karaalioğlu Parkı ve Çevresi Kent Tasarım Projesi kapsamında gösteri alanı olarak düzenlenmiştir.

Teknik özellikler
11 bin 548 kapasiteli stadyumun sahası 105 metre uzunluğunda ve 68 metre genişliğindedir. Tümü koltuklu olan tribünlerde engelliler için ayrılan bir kısım bulunmaktadır. Stadyumun 170 kişilik protokol tribünü, 150 kişilik basın tribünü ve yayın odası bulunmaktadır.

Stadyum içinde boks, judo ve havalı silahlar atış salonu ile masa tenisi çalışma alanlarına da sahip.

Galeri

Kaynakça

Türkiye'deki yıkılmış stadyumlar
Antalya ilindeki stadyumlar

Antalya Atatürk Stadyumu


LHabitation-sucrerie Gissac est une ancienne plantation sucrière coloniale située sur la commune de Sainte-Anne en Guadeloupe, rue Hippolyte-Lafages. Elle est inscrite aux monuments historiques depuis le 4 septembre 2009.

Histoire

L'habitation-sucrerie de Gissac tient son nom de Gabriel d'Albis de Gissac, capitaine commandant des milices du quartier de Sainte-Anne en 1765, conseiller au Conseil supérieur de la Guadeloupe en 1788.

L'habitation de Gissac avait pour limite à l'ouest un chemin vicinal dit Poirier de Gissac, au sud, un chemin vicinal du littoral, à l'est l'habitation Bois-Jolan et au nord, l'habitation Douville. Elle s'étendait sur une superficie totale de 177,59 hectares.

En 1936, l'habitation devient la propriété de Hippolyte Lafages. Puis, en 1991, ses héritiers vendent 3 hectares du domaine à la commune de Sainte-Anne pour y construire le lycée Poirier de Gissac.

Il ne reste de nos jours de l'habitation-sucrerie que la tour du moulin à vent, laissée à l'abandon.

Galerie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Guadeloupe

 Habitation agricole coloniale
 Liste d'habitations dans les Antilles françaises

Liens externes

Monument historique inscrit en 2009
Monument historique en Guadeloupe
Sainte-Anne
Sainte-Anne (Guadeloupe)

Habitation-sucrerie Gissac


Pečat Pašupati je steatitni pečat otkriven na arheološkom nalazištu Mohendžo Daro civilizacije doline Inda. Na pečatu je prikazan sjedeći lik koji je moguće tricefalan (ima tri glave). Nekad se smatralo da je itifalična, interpretacija koja se danas uglavnom odbacuje. Muškarac ima rogato pokrivalo za glavu i okružen je životinjama. Možda predstavlja rogato božanstvo. Pečat se čuva u Nacionalnom muzeju Indije u New Delhiju.

Ima jedan od složenijih dizajna među tisućama pečata pronađenih iz civilizacije doline Inda, a neobičan je po tome što ima ljudski lik kao glavni i najveći element; dok je kod većine drugih pečata glavni lik životinja. Tvrdi se da je to jedan od najranijih prikaza hinduističkog boga Šive ili božanstva "proto-Šive". Ime dano pečatu, "pašupati", što znači "gospodar životinja", jedan je od Shivinih epiteta. Također je povezan s vedskim bogom Rudrom, koji se obično smatra ranim oblikom Šive. Rudra je povezana s asketizmom, jogom i lingom ; smatran gospodarom životinja; a Shiva se može prikazati s tri glave. Lik je često povezan sa široko rasprostranjenim motivom Gospodara životinja koji se nalazi u drevnoj bliskoistočnoj i mediteranskoj umjetnosti te mnogim drugim tradicijama rogatih božanstava.

Otkriće i opis

Pečat je otkriven 1928. – 29. U bloku 1, južni dio područja DK-G Mohenjo-daro, na dubini od 3,9 metara ispod površine. Ernest JH Mackay je usmjerio iskapanja na Mohenjo-daro, i datirao je pečat u Srednje I razdoblje (sada se smatra da pada oko 2350-2000. pr. Kr.) U svom izvještaju iz1937./38. u kojem je pečat pod brojem 420, dajući mu svoje zamjensko ime.

Pečat je isklesan u steatitu i mjeri 3,56 cm za 3,53 cm, a debljine je 0,76 cm. U središtu ima ljudski lik koji sjedi na platformi i okrenut je prema naprijed. Noge lika su savijene u koljenima dodirujući pete i prste usmjerene prema dolje. Ruke se pružaju prema van i lagano se oslanjaju na koljena, s palčevima okrenutim od tijela. Osam malih i tri velike narukvice pokrivaju ruke. Prsa su prekrivena ogrlicama, a dvostruka traka obavija se oko struka. Lik nosi visoko i složeno pokrivalo za glavu sa središnjom struktom u obliku lepeze, uz bok dva velika prugasta roga. Ljudsku figuru okružuju četiri divlje životinje: slon i tigar s jedne strane, te vodeni bivol i nosorog s druge strane. Ispod podijuma nalaze se dva jelena ili kozorog koji gledaju unatrag, tako da im rogovi gotovo dolaze u središte. Na vrhu pečata nalazi se sedam piktograma, a posljednji je očito pomaknut prema dolje zbog nedostatka vodoravnog prostora.

Tumačenja

Marshallovo povezivanje s proto-Shivom
Rani opis i analizu ikonografije pečata pružio je arheolog John Marshall koji je bio generalni direktor Arheološkog pregleda u Indiji i vodio iskapanja u nalazištima u dolini Inda. Uz gore opisane opće značajke pečata, također je središnju figuru vidio kao muško božanstvo; kao troličan, s mogućim četvrtim licem prema leđima; i, kao itifaličan, dok je priznavao da je ono što se činilo izloženim falusom umjesto toga moglo biti kićanka koja visi o pojasu. Najvažnije je da je pečat identificirao kao rani prototip hinduističkog boga Šive (ili, njegovog vedskog prethodnika Rudre), koji je u povijesnim vremenima bio poznat i pod naslovom Pašupati ('gospodar ili otac svih životinja'). U publikaciji 1928. – 29., Marshall je sažeo svoje razloge identifikacije kako slijedi:

Kasnije, 1931., svoje je razloge proširio na činjenicu da je Šiva povezan s falusom u obliku linge te da je u srednjovjekovnoj umjetnosti prikazan s jelenima ili kozorozima, kao što se vidi ispod prijestolja na pečatu. Marshallova analiza religije doline Inda, a posebno pečata Pašupati, bila je vrlo utjecajna i široko prihvaćena barem za sljedeće dvije generacije. Na primjer, Herbert Sullivan, napisao je 1964. da je Marshallova analiza "prihvaćena gotovo univerzalno i uvelike je utjecala na znanstveno razumijevanje povijesnog razvoja hinduizma". Pišući 1976. godine, Doris Meth Srinivasan predstavila je članak koji je kritičan prema Marshallovoj interpretaciji, primijetivši da "bez obzira na to kakav je stav zauzet u vezi s ikonografijom pečata, uvijek se temelji na Marshallovoj interpretaciji. Članak, s druge strane, prihvaća proto-Šiva karakter pečata." Thomas McEvilley primijetio je, u skladu s Marshalllom, da je središnja figura bila u joga pozi Mulabandhasana, citirajući opis Kalpa Sutrin položaj u čučnju, sa spojenim petama "koji se koriste meditacijom i postom za postizanje beskonačnog znanja (kevala). A Alf Hiltebeitel je 2011. primijetio da su, nakon Marshalove analize," gotovo svi napori u tumačenju religije doline Inda usredotočeni na raspravu oko lika s Pašupati pečata". O ovom pečatu vodilo se puno rasprava. Iako je Marshallov rad imao određenu podršku, mnogi kritičari, pa čak i pristaše, iznijeli su nekoliko prigovora.

Reinterpretacija Doris Srinivasan

Doris Srinivasan, profesorica indijskih studija, iznijela je prigovore na Marshallovu identifikaciju i pružila novo tumačenje figure, gdje je pretpostavila da su bočne projekcije uši kako kod krava, a ne lica. U razdoblju 1975. – 1976., u akademskom časopisu Archives of Asian Art objavila je članak u časopisu pod nazivom "Takozvani proto-šivin pečat iz Mohendžo Daroa: ikonološka procjena". 1997. godine ponovila je svoje stavove u knjizi pod naslovom Mnogo glava, ruku i očiju: podrijetlo, značenje i oblik mnogostrukosti u indijskoj umjetnosti.
Prema njezinim riječima, dva dodatna lica mogla bi se interpretirati kao moguće uši, a središnje lice ima prevladavajuća goveđa obilježja. Izvukla je sličnosti između središnjeg lika pečata 420 i drugih artefakata iz doline Inda, poput rogate maske iz Mohendžo Daroa, bika od terakote iz Kalibangana i prikaza rogatog božanstva na vrču s vode s arheološkog nalazišta od Kot Diji. Također je primijetila da se jogijsko držanje lika ponavlja na brojnim drugim pečatima i pečatima, od kojih neki ukazuju na to da lik prima štovanje. Na temelju ovih opažanja, ona sugerira da bi lik pečata 420 mogao biti božanski bivol-čovjek.

Dravidske interpretacije
Znanstvenici koji smatraju da je civilizacija doline Inda povezana s dravidskom kulturom ponudili su druga tumačenja. Prema Alfu Hiltebeitelu, profesoru religije, povijesti i društvenih znanosti na Sveučilištu George Washington, rogati lik mogao bi se identificirati kao Mahishasura, neprijateljem demona bivola hinduističke božice Durge. Također je tvrdio da bi tigar prikazan u pečatu mogao predstavljati božicu Durgu koja je često prikazana kako jaše tigra (ili lava) u hinduističkom panteonu. Također je sugerirao da bi okolne životinje mogle predstavljati vahane (vozila, nosače) božanstava za četiri kardinalna smjera.

Herbert Sullivan sa Sveučilišta Duke tumačio je lik kao žensku božicu s obrazloženjem da takozvani uspravni falus zapravo predstavlja pojas, obilježje koje je pronašao samo na ženskim figuricama. Američki arheolog Walter Fairservis pokušao je prevesti natpis koji je smatrao dravidskim i smatrao je da se pečat može poistovjetiti s Anilom, glavnim poglavarom četiriju klanova koje su životinje predstavljale. Finski indolog Asko Parpola sugerirao je da bi jogijska poza mogla biti imitacija protoelamitskog načina predstavljanja bikova koji sjede. Pokušao je prevesti natpis za koji smatra da je rani oblik Dravidijana i otkrio da lik predstavlja slugu vodenog božanstva. Otkrio je da životinje prikazane na pečatu najbolje podsjećaju na životinje povezane s hinduističkim bogom Varunom koje bi mogle biti povezane s vodenim temama koje su istaknute u induskoj religiji.

Vedske interpretacije

Postoje neki znanstvenici koji misle da pečat predstavlja vedsko božanstvo i vjeruju da to upućuje na indoarijski identitet civilizacije doline Inda. Indijski arheolog, SR Rao, koji je zaslužan za otkrića brojnih harapanskih nalazišta, lik u pečatu je identificirao kao vedsko božanstvo Agni. Pokušao je prevesti tekst i tvrdio je da dokazi upućuju na troglavog plamtećeg boga vatre Agnija koji pripada vedskom panteonu. Životinje predstavljaju različite klanove koji su prihvatili prevlast Agnija.

E. Richter-Ushanas identificirao je lik kao mudraca Rishyasringu koji je rođen s rogovima i koji je služio žrtvu kralja Dasarathe u drevnom indijskom epu Ramayana. Smatra da su četiri životinje prikaz četiri godišnja doba, a slične motive pronašli su na kotlu iz Gundestrup otkrivenom u Danskoj. Drugi znanstvenici, poput Talageri, Rajaram i Frawley, su pretpostavili da je kotao predstavlja uvjerljiv dokaz prema Indiji kao u kući od indoeuropskih naroda. SP Singh identificirao je lik kao hinduističkog boga Rudru koji je povezan s olujom i lovom. On je identificirao okolne životinje kao Maruti koji su olujna božanstva i sinovi Rudre. Njegov argument za ovu identifikaciju temelji se na himni 64 prve mandale (knjige) Rigvede koja uspoređuje Marute s različitim životinjama, uključujući bika, slona, lava, jelena i zmiju. MVN Krishna Rao identificirao je lik s hinduističkim bogom Indrom. Tvrdio je da se tigar može ignorirati jer je puno veći od ostalih životinja, a dva jelena također se mogu zanemariti jer su sjedili ispod stola. Zatim je kombinirao prvi fonem svake životinje i riječ 'nara' što znači čovjek, i došao do izraza 'makhanasana' koji je epitet Indre.

Poveznice
 Kotao iz Gundestrupa
 Cernunnos
 Gutasaga

Izvori

Literatura

Pretpovijesna umjetnost

Pečat Pašupati


Eskimóaþokan, einnig kölluð NGC 2392, er gasþoka sem finnst í Tvíburunum. Þokan lítur út eins og höfuð manns með anorakkshettu.

Gasþoka

Eskimóaþokan


Donizete Oliveira (født 21. februar 1968) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|1990||3||0
|-
|1991||2||0
|-
|1992||0||0
|-
|1993||0||0
|-
|1994||0||0
|-
|1995||0||0
|-
|1996||0||0
|-
|1997||0||0
|-
|1998||0||0
|-
|1999||0||0
|-
|2000||1||0
|-
!Total||6||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Donizete Oliveira


Sandøya er en skovklædt ø i Tvedestrand kommune, Aust-Agder fylke i Norge med et areal på 3,8 km². Sandøya har butik, børnehave, skole, gæstehus (i det gamle bedehus), bådbyggeri, keramikværksted og arkitektkontor. Den har færgeforbindelse fra Hagefjorden, til Sandøykilen, Haven og Hauketangen.

Komponisten Johan Halvorsen lejde et hus på Sandøya i sommerferierne 1926-29. Her komponerede han bl.a. sin Symfoni nr. 3 i C-dur.

Kilder og henvisninger

 Sandøya på Norgeskart.no fra Statens kartverk
 Sandøy Vels netsider

Tvedestrand
Øer i Norge

Sandøya (Tvedestrand)


Hypostominae é uma subfamília de bagres (ordem Siluriformes) da família Loricariidae. A maioria dos membros da subfamília está restrita à América do Sul tropical e subtropical, mas também existem várias espécies (nos gêneros Ancistrus, Chaetostoma, Lasiancistrus, Leptoancistrus e Hemiancistrus) no sul da América Central. Hypostomus plecostomus, que é popular no comércio de aquários, foi introduzido em várias regiões distantes de sua área de distribuição nativa.

Estudos realizados com representantes de alguns gêneros de Hypostominae mostraram, dentro desse grupo, o número diplóide varia de 2n = 52 a 2n = 80. No entanto, a suposta ampla diversidade cariotípica que a família Loricariidae ou a subfamília Hypostominae apresentaria é quase exclusivamente restrita ao gênero Hypostomus, e as espécies dos outros gêneros tiveram um número diplóide conservado.

Taxonomia

 Ancistrini (às vezes considerada uma subfamília separada como Ancistrinae)
 Acanthicus
 Ancistrus
 Araichthys
 Baryancistrus
 Chaetostoma
 Cordylancistrus
 Corymbophanes
 Dekeyseria
 Dolichancistrus
 Exastilithoxus
 Hemiancistrus
 Hopliancistrus
 Hypancistrus
 Lasiancistrus
 Leporacanthicus
 Lithoxus
 Megalancistrus
 Neblinichthys
 Panaque
 Parancistrus
 Pseudacanthicus
 Pseudancistrus
 Pseudolithoxus
 Spectracanthicus
 Yaluwak
 Hypostomini
 Aphanotorulus
 Hypostomus
 Isorineloricaria
 Pterygoplichthyini
 Pterygoplichthys
 Rhinelepini
 Pogonopoma
 Pseudorinelepis
 Rhinelepis
 Incertae sedis
 Leptoancistrus (provavelmente Ancistrini)
 Peckoltia (provavelmente Ancistrini)

Hypostominae


Tenesmo retal é uma sensação de defecação incompleta. É a sensação de incapacidade ou dificuldade de esvaziar o intestino ao defecar, mesmo que o conteúdo intestinal já tenha sido evacuado. O tenesmo reflete a sensação de resíduo e nem sempre está correlacionado com a presença real de matéria fecal residual no reto. Frequentemente, é doloroso e pode ser acompanhado por esforço involuntário e outros sintomas gastrointestinais. O tenesmo possui tanto um componente nociceptivo quanto neuropático.

Frequentemente, o tenesmo retal é simplesmente chamado de tenesmo. O termo tenesmo retal é um retrônimo para diferenciar o tenesmo relacionado à defecação do tenesmo vesical. O tenesmo vesical é uma condição semelhante, experimentada como uma sensação de esvaziamento incompleto, ainda que a bexiga tenha sido esvaziada.

O tenesmo é um tópico intimamente relacionado à obstrução intestinal. O termo tem origem , do grego   , de   esticar, tensionar.

Considerações
O tenesmo é caracterizado por uma sensação de necessidade de defecar, acompanhada de dor, cólicas e esforço. Apesar do esforço, poucas fezes são eliminadas. O tenesmo geralmente está associado a doenças inflamatórias do intestino, que podem ser causadas por condições infecciosas ou não infecciosas. As condições associadas ao tenesmo incluem:

 Amebíase
 Intoxicação por arsênico
 Doença celíaca
 Câncer colorretal
 Melanoma anal
 Cistocele
 Citomegalovírus (em pacientes imunocomprometidos)
 Doença diverticular
 Disenteria
 Hemorroida, quando prolapsada
 Hímen imperfurado
 Doença inflamatória intestinal
 Síndrome do intestino irritável
 Colite isquêmica
 Cálculo renal, quando o cálculo se aloja no ureter distal
 Prolapso de órgão pélvico
 Proctite actínica
 Gonorreia retal
 Linfogranuloma venéreo retal
 Infecção retal por parasitas, particularmente Trichuris trichiura (tricuríase)
 Retocele
 Shigelose
 Colite ulcerativa

O tenesmo (retal) também está associado à instalação de um estoma reversível ou não reversível, onde a doença retal pode ou não estar presente. Os pacientes que apresentam tenesmo como resultado da instalação do estoma podem apresentar os sintomas do tenesmo durante a presença do estoma. Como resultado, pode ser necessário considerar o controle da dor crônica.

Tratamento
O alívio da dor é administrado concomitantemente ao tratamento da doença primária causadora do tenesmo.

Ver também
 Constipação
 Encoprese
 Incontinência fecal

Ligações externas

Sintomas do sistema digestório

Tenesmo retal


Las lenguas bantúes centrales, centromeridionales o bantú de la sabana forman la mayor parte de la familia bantú y han desarrollada características lingüísticas peculiares que sugieren tratar a estas lenguas como un área lingüística diferenciada del resto de lenguas Benue-Congo.

Clasificación
El bantú central coincidiría básicamente con las áreas D a S de Guthrie (aunque el área S está formada por lenguas bantúes centrales influidas por el substrato y algunos autores consideran que han desarrollado rasgos típicos de otra área lingüística).

Descripción lingüística

Fonología
Para algunos autores la reconstrucción del proto-bantú de Guthrie y Meeusen, es de hecho la proto-lengua ancestral del bantú de la sabana (en lugar del genuino proto-bantú genuino ancestral también al grupo bantú noroccidental). Por tanto, el sistema fonológico del proto-bantú sabánico sería el reconstruido por Meeusen:
{| class="wikitable" style="text-align:center;"
|-
! colspan="2"|
! bilabial
! alveolar
! palatal
! velar
|-
! rowspan="3"| Obstruyentes
! sorda
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
|-
! sonora
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
|-
! nasal
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
| style="font-size:larger;" |
|
|}
Las obstruyentes sordas  parecen haber sido oclusivas, mientras que los sonidos designadas como  podrían ser oclusivas o como sucede en muchos de sus modernos descendientes continuantes . Las "palatales"  designadas como  podrían haber sido genuinas oclusivas palatales    o posiblemente africadas postalvelares  (de hecho muchas lenguas bantúes presentan las evoluciones /*c/ > /s/ y /*ɟ/ > /z/ lo cual refuerza su interpretación como africadas.)

Referencias

Bibliografía

Centrales

Lenguas bantúes centrales


هنري سورتيس  ولد في 18 فبراير 1991 وتوفي في 19 يوليو 2009 سائق فورمولا 2 توفي في حادث سباق على حلبة براندز هاتش في بريطانيا وهو ابن سائق الفورمولا 1 البطل العالمي جون سورتيس.

حادثة وفاته
تعرض هنري سورتيس لإصابة في رأسه نتيجة إطار أفلت من سيارة جاك كلارك نتيجة إصطدامه بحائط خلال إحدى جولات الفورمولا 2 التي أقيمت على حلبة براندز هاتش حيث تم نقل هنري سورتيس إلى مستشفى لندن الملكي بواسطة مروحية للعلاج حيث توفي هناك.

روابط خارجية

المصادر

سائقو سيارات سباق إنجليز
سائقو فورمولا 2
مقتل سائقو سباقات أثناء سباق
مواليد 1991
وفيات 2009
وفيات الرياضة في إنجلترا
وفيات في براندز هاتش
وفيات مصورة في ألعاب رياضية
وفيات مصورة في رياضة المحركات

هنري سورتيس


Simha Flapan () a fost un istoric și politician israelian. El este probabil cel mai bine cunoscut pentru cartea Nașterea Israelului: Mituri și realități, publicată în anul morții sale.

Biografie
Simha Flapan s-a născut în Polonia și a imigrat în Israel, unde a devenit Secretarul Național al partidului sionist de stânga Mapam și directorul Departamentului pentru Problemele Arabe al acestuia, din 1959 și până la jumătatea anilor 1970. De asemenea, el a fost editorul lui New Outlook — o revistă apolitică lunară care promova apropierea dintre arabi și evrei.

Vederile sale asupra sionismului
În prefața cărții "Sionismul și palestinienii" (1979) Flapan a scris:
Pentru a risipi neînțelegerile, vreau să clarific faptul că credința mea în justificarea morală și necesitatea istorică a sionismului nu este afectată de reevaluarea mea critică a conducerii sioniste. Istoria sionismului demonstrează măsura în care nevoia de a crea o nouă societate, încorporând valorile universale ale democrației și justiției sociale, a fost inerentă mișcării sioniste și responsabilă pentru progresul ei în condiții nefavorabile. Problema Israelului astăzi constă în dezintegrarea acestor valori, datorată în mare parte îmbătării cu succesul militar și credinței că superioritatea militară este un substitut al păcii. Dacă nu se vor restabili valorile liberale și progresive ale sionismului și nu se vor recunoaște drepturile palestiniene la autodeterminare într-un cadru de coexistență pașnică, căutarea păcii de către Israel este sortită eșecului. Cred cu tărie că aceste tendințe vor deveni, în cele din urmă, forța determinantă în Israel.

Lucrări publicate
 Zionism and the Palestinians ("Sionismul și palestinienii"), Croom and Helm, Londra, 1979.
 The Birth of Israel: Myths And Realities ("Nașterea Israelului: Mituri și realități"), Pantheon Books, New York; , august 1987.

Arhive
Arhivele personale și profesionale ale lui Flapan se află la Yad Yaari, Centrul de Studiu și Documentare Hașomer Hațair din Givat Haviva.

Note

Nașteri în 1911
Decese în 1987
Oameni din Tomaszów Mazowiecki
Istorici israelieni
Evrei israelieni
Istorici evrei
Evrei polonezi
Membri ai Mapam
Noii istorici israelieni
Istorici din secolul al XX-lea

Simha Flapan