Astakos () ist in der griechischen Mythologie ein thebanischer Krieger, dessen vier Söhne Ismaros, Leades, Melanippos und Amphidikos sich als tapfere Verteidiger der Stadt gegen die Sieben gegen Theben auszeichneten. Melanippos tötete den Mekisteus und verwundete den Tydeus tödlich, wurde jedoch dann von diesem noch erschlagen.

Nach Memnon von Herakleia ist Astakos einer der Sparten und eponymer Heros der Stadt Astakos in Bithynien, die wegen eines Orakelspruchs nach ihm benannt wurde. Bei Stephanos von Byzanz ist der namensgebende Gründer der Stadt ein Sohn von Zeus und der Nymphe Olbia.

Literatur

Einzelnachweise

Person der griechischen Mythologie

Astakos (Thebaner)


En liste over Amerikanske film udgivet i 1900

Eksterne henvisninger

 Amerikanske film udgivet i 1900 på Internet Movie Database

Lister over film efter årti og land

Amerikanske film fra 1900


කර්නලය යනු බොහෝ පරිගණක මෙහෙයුම් පද්ධතිවල ප්‍රධාන ඒකකයකි. මෙය යෙදවුම් මෘදුකාංග වලට පරිගණකයේ දෘඩාංග පද්ධති සමඟ තොරතුරු හුවමාරු කරගැනීමට පහසුකම් සපයන පරිගණක වැඩසටහනකි.
පරිගණක විද්‍යාව

කර්නලය (පරිගණක)


Snowdon ist eine U-Bahn-Station in Montreal. Sie befindet sich im Arrondissement Côte-des-Neiges–Notre-Dame-de-Grâce an der Kreuzung von Chemin Queen-Mary und Avenue de Westbury. Hier verkehren Züge der orangen Linie 2, außerdem ist Snowdon die westliche Endstation der blauen Linie 5. Im Jahr 2019 nutzten 4.510.487 Fahrgäste die Station, was dem 24. Rang unter den insgesamt 68 Stationen der Metro Montreal entspricht; die zahlreichen Umsteiger sind in dieser Zahl nicht enthalten.

Bauwerk

Die von Jean-Louis Beaulieu entworfene Station entstand in Form dreier nebeneinander liegender Tunnel mit je zwei Ebenen. Auf der oberen Ebene in 19,5 Metern Tiefe halten die stadtauswärts fahrenden Züge der orangen Linie, außerdem kommen hier die Züge der blauen Linie an. Auf der unteren Ebene in 24,6 Metern Tiefe halten die Züge auf der orangen Linie in Richtung Stadtzentrum, darüber hinaus fahren hier die Züge der blauen Linie ab. Diese Anordnung erwies sich als ungünstig, da die meisten Umsteigevorgänge das Benutzen der Treppen erfordern. Grund dafür ist der fehlende südliche Streckenast der blauen Linie, der in den ursprünglichen Planungen noch enthalten war.

Die Entfernungen zu den benachbarten Stationen (jeweils von Stationsende zu Stationsanfang gemessen) sind wie folgt:
 Orange Linie: 693,00 Meter bis Côte-Sainte-Catherine und 884,41 Meter bis Villa-Maria
 Blaue Linie: 959,60 Meter bis Côte-des-Neiges

Vom zentralen Verteilertunnel aus führen von Kronleuchtern beleuchtete Rolltreppen hinauf zur Eingangshalle. Diese ist in einem aus Ziegelsteinen errichteten, vierstöckiges Gebäude integriert, in dem sich Büros der Société de transport de Montréal (STM) befinden. Es bestehen Anschlüsse zu fünf Buslinien und zwei Nachtbuslinien der STM.

Kunst

Verziert werden die Bahnsteige durch den Wandbildzyklus Les quatres saisons ("Die vier Jahreszeiten") von Claude Guité. Er umfasst vier Bilder von 152,2 Metern Länge und 2,4 Metern Höhe, die jeweils aus 50 bunt besprayten Betonplatten bestehen. Die Bilder Printemps ("Frühling"), Été ("Sommer"), Automne ("Herbst") und Hiver ("Winter") stellen in abstrakter Weise das Laub und das Wetter in jeder der vier Jahreszeiten dar. Auch der Architekt Jean-Louis Beaulieu betätigte sich künstlerisch und steuerte abstrakt geformte Lüftungsgitter bei sowie ein ähnlich gestaltetes Tor zu einem Betriebseingang.

Geschichte
Die Eröffnung der Station erfolgte am 7. September 1981, als das Teilstück Place-Saint-Henri–Snowdon der orangen Linie in Betrieb ging. Knapp vier Monate später, am 4. Januar 1982, folgte das Teilstück nach Côte-Sainte-Catherine. Der Umsteigeknoten ging am 4. Januar 1988 mit der Eröffnung des Teilstücks Snowdon–Parc der blauen Linie in Betrieb. Auf unbestimmte Zeit zurückgestellt wurde die Verlängerung der blauen Linie von Snowdon aus südwestwärts nach Côte-Saint-Luc, Montréal-Ouest, Lachine und zum Flughafen Montreal-Trudeau. Namensgeber der Station ist der Stadtteil Snowdon, benannt nach einem lokalen Grundbesitzer.

Weblinks

 Seite der STM über die Station Snowdon (französisch)
 Detaillierte Informationen zur Station Snowdon (französisch)

Einzelnachweise

Station der Metro Montreal
Erbaut in den 1980er Jahren

Snowdon (Metro Montreal)


Expoziția artiștilor în viață din anul 1872 a fost a patra manifestare artistică care s-a inaugurat ulterior înființării din anul 1864 a Școlii de Arte Frumoase din București, ai cărei fondatori au fost Theodor Aman și Gheorghe Tattarescu. Expoziția a făcut parte dintr-un lung șir de astfel de evenimente artistice care s-au derulat în ultimele patru decenii ale secolului al XIX-lea, ele fiind organizate de Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice în parteneriat cu Școala de Arte Frumoase. La expoziția din anul 1872, pictorul Nicolae Grigorescu nu a participat, faptul fiind comentat pe larg în presa vremii.

Manifestarea a beneficiat de o prezență satisfăcătoare în publicațiile de atunci, însă slaba organizare și participare a dus la o amploare mai redusă. Festivitatea de premiere nu a mai fost adusă la cunoștința publicului, ca altă dată, în mai multe numere ale Monitorului Oficial și după închiderea ei, nu a mai fost tipărită o dare de seamă a modului cum s-a desfășurat. Din cercetările lui Adrian-Silvan Ionescu, a reieșit că nu ar mai fi fost nici discursuri ale reprezentanților forului tutelar sau a lui Theodor Aman. Dacă ar fi existat, acestea ar fi fost publicate în presa acelui an.

O dovadă a celor afirmate de Silvan Ionescu, a fost susținută de acesta prin faptul că ministrul Cultelor și Instrucțiunii nu a participat la premiere, ci l-a delegat pe Alexandru Orăscu să îl reprezinte. Acest mod de abordare este adus ca argument forte că manifestării nu i s-a acordat o importanță deosebită.

Theodor Aman și Constantin I. Stăncescu, unul director și celălalt profesor la Belle Arte, primul fiind și președintele expoziției, aveau dublă calitate de expozanți și membri ai juriului. Alexandru Orăscu a prezidat ceremonia de premiere și tot el era și expozant. Exceptând pe cei trei, pe simezele evenimentului și-au prezentat lucrările absolvenți și elevi ai Școlii de Belle Arte de la București. În opinia lui Silvan Ionescu, întreaga manifestare a fost, fie accidental, fie premeditat, o expoziție de familie. Ca urmare, ea nu a beneficiat de o concurență stimulatoare și astfel riscul ca medaliile să fie date altor concurenți, decât celor care au organizat expoziția, era aproape zero.

Medalia de clasa I-a să-i revină lu Theodor Aman pentru tablourile Izgonirea turcilor la Călugăreni, Moartea Lăpușneanului și Femeie cu narghilea. Primele două picturi au fost propuse pentru achiziționarea de către stat cu suma de 7000 de franci, respectiv 5000 de franci. Medalia de clasa a II-a a revenit lui Constantin I. Stăncescu pentru desenul intitulat Cugetătorul. Lucrarea a fost și ea propusă pentru achiziții pentru un cuantum de 350 de franci. Medalia de clasa a III-a a fost acordată lui Mihail Dan pentru Portretul doctorului Staicovici.

Istoria manifestării expoziționale

O dată cu revenirea în deceniul al șaselea al secolului al XIX-lea de la studiile pe care le făcuseră în străinătate a lui Gheorghe Panaiteanu-Bardasare și Gheorghe Năstăseanu în Moldova și Theodor Aman și Gheorghe Tattarescu în Muntenia, s-a produs în România o adevărată efervescență artistică. Tineri progresiști și entuziaști, aceștia au contribuit la închegarea mișcării artistice pe plan local și mai apoi la nivel național.

Pe de altă parte, primii au fost fondatorii Școlii de Arte Frumoase din Iași din data de 26 octombrie 1860 și ultimii, fondatorii Școlii de Arte Frumoase din București din data de 5 octombrie 1864. Ei au fost pionierii învățământului de specialitate și au fost organizatorii primei Pinacoteci din Iași și din București. Toți patru au contribuit într-un mod capital la cizelarea gustului publicului precum și la diversificarea genurilor plastice prin intermediul Expoziției artiștilor în viață, ai căror promotori au fost.

La sfârșitul anului 1863, Dimitrie Bolintineanu aflat în acel moment deținător al portofoliului Cultelor și Instrucțiunii Publice, a venit cu ideea de a da un imbold mișcării artistice românești. Ideea urmărea două scopuri principale. Primul era obișnuirea publicului cu manifestările artistice și al doilea era dorința de a achiziționa lucrări pentru Galeria de Tablouri. Ca urmare în anul 1864 s-a ținut o expoziție pentru testarea publicului pentru arte și în același an s-a făcut primul Regulament al Expoziției artiștilor în viață. Acesta a fost promulgat în 4 decembrie 1864 de domnitorul Alexandru Ioan I și în 13/25 decembrie 1864 a fost publicat în Monitorul Oficial. Conform Regulamentului, Expozițiile artiștilor în viață urmau să se țină anual, alternativ la București și Iași. Această prevedere din regulament nu a fost respectată niciodată, singura oară când s-a încercat să se facă la Iași - în anul 1866, epoziția nu s-a organizat din diverse motive. Regulamentul din 1864 a fost amendat de două ori cu modificări, în anul 1881 și 1894.

Prima Expoziție a artiștilor în viață a avut loc în anul 1865 la București. Expoziția din anul 1866 de la Iași a fost una eșuată. A doua Expoziție a avut loc în anul 1868 la București. În anul 1869 a avut loc în sălile Academiei (Universitate) de la București o expoziție domnească, prin care Carol I și-a prezentat propria colecție de artă, iar în anul 1870 a avut loc tot la București a treia Expoziție a artiștilor în viață.

Frământări organizatorice

Eșuarea deschiderii expoziției din anul 1871 de la Iași
Conform primului articol al Regulamentului Expozițiilor artiștilor în viață din anul 1864, Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice a hotărât în primăvara anului 1871 ca manifestarea artistică să se desfășoare în acel an la Iași. Această decizie a venit pe fondul nemulțumirilor pe care le aveau artiștii din Moldova, frustrați fiind de faptul că ei nu beneficiau de o expoziție de renume național. După cum se știe, aceștia nu au mai avut o manifestare expozițională de asemenea anvergură și nici nu participaseră la ultimile două ediții ale acesteia. Pe lângă aceste motivații se suprapunea și insatisfacția lui Gheorghe Panaiteanu-Bardasare referitoare la numărul mic de lucrări pe care reușise să le vândă la Expoziția artiștilor în viață din anul 1865. Ca urmare a nemulțumirilor personale din anul 1865, Bardassare nu a mai trimis niciun alt tablou la vreo astfel de manifestare.

Decizia Ministerului bazată pe Regulamentul din 1864 și nu pe cel amendat în anul 1868 care nu mai prevedea alternanța București - Iași ca loc al organizării. Argumentul aceasta, în opinia lui Adrian-Silvan Ionescu, a dus de fapt la o menajare a naționalismului local moldovenesc. Ca urmare, Constantin Esarcu ce îndeplinea funcția de director în Ministerul Cultelor, a trimis în ziua de 3 mai 1871 o adresă telegrafiată lui Panaiteanu prin care l-a informat că bugetul alocat de minister pentru organizarea expoziției era de 5000 de lei. În aceeași adresă, Esarcu îl roagă pe Panaiteanu să convoace Comitetul Academic de Belle-Arte pentru stabilirea  oportunității de organizare și data de începere a manifestării culturale. Cum Panaiteanu nu a răspuns invitației lui Esarcu, Ministerul a mai trimis o telegramă în data de 20 mai 1871 prin care a cerut urgentarea deliberărilor, cerând un răspuns de urgență. De această dată, Panaiteanu a răspuns anunțând că s-a întrunit Comitetul Academic și manifestarea ar putea începe în ziua de 15 octombrie, dată la care clădirea Universității va fi gata și toți artiștii vor fi anunțați, urmând ca detaliile finale să fie anunțate printr-o scrisoare ulterioară. Cu toate insistențele lui Esarcu, Panaiteanu nu a mai transmis nicio informare până la începutul lunii octombrie când a trimis un raport Nr. 70/4 octombrie prin care informează Ministerul că a cheltuit personal 300 de lei, bani împrumutați de la Gheorghe Șiller, pentru aranjarea expoziției - frunze de stejar pentru ghirlande, cheltuieli cu tâmplarii și pânză pentru acoperirea pereților și stelajelor celor trei săli. Văzând raportul lui Panaiteanu, ministrul Christian Tell a refuzat decontarea cheltuielilor argumentând că bugetul nu prevedea o sumă pentru așa ceva.

Adrian-Silvan Ionescu a socotit că Gheorghe Panaiteanu-Bardasare se aflase în imposibilitatea de a procura lucrări de la artiștii profesioniști și ca urmare, a organizat expoziția Școlii de Belle Arte din localitate. În mod logic, el nu putea beneficia de bugetul alocat de Minister pentru organizarea Salonului. În acest fel, Expoziția artiștilor în viață din anul 1871 a eșuat lamentabil și din acest an înainte nimeni nu a mai făcut vreo tentativă pentru deschiderea unei manifestări oficiale în capitala Moldovei.

Diligențele logistice ale manifestării din anul 1872

Începând de la mijlocul lunii octombrie a anului 1871, a devenit evident că la Iași nu se va mai putea deschide vreo expoziție. Theodor Aman a înțeles acest lucru și ca urmare, a depus o întâmpinare la Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice pentru organizarea unei expoziții în anul 1872 și a cerut, în plus, dublarea bugetului alocat:

 "... Potrivitu art. 1 din Regulamentul Esposițiunei urmând a se ține una Esposițiune la 5 Maiu Bine Voiți Domnule Ministru de încuviințați a ordona ca alăturatului anunciu a i se da cea mai întinsă publicațiune spre a putea fi cunoscutu Artiștiloru ce aru voi să espună. Pe lângă acesta dați-mi voe Domnule Ministru a espune la cunosciința Domniei Vostre că unu fondu cellu puțin de zece mii lei noi este indispensabilu spre acoperirea cerințeloru prevezute în Regulamentul Esposițiuniloru, căci numai cându Artiștii se voru vedea recompensați voru spori lucrările loru care facu parte din progresul la care aspiră țerra în generalu."

Ca răspuns a adresei lui Aman, Christian Tell a trimis anunțul spre publicare prin Monitorul Oficial și a anunțat pe directorul acestuia.

Venind luna aprilie a anului 1872, același Theodor Aman, a depus o solicitare în numele expozanților, de această dată, prin care a cerut amânarea vernisajului pentru ziua de 15 mai 1872. A explicat în adresă că, lucrările artiștilor vor fi depuse la Palatul Academiei (clădirea Universității de astăzi) în perioada 1 - 15 mai. Spre sfârșitul lunii aprilie și începutul lui mai, Aman trimite succesiv mai multe cereri. Astfel, în data de 21 aprilie a solicitat implicarea Ministerului pe lângă administrația Academiei pentru a se aloca sala unde în anul 1870 s-a ținut aceeași manifestare culturală "... fiind cea mai bine dispusă ca lumină." În ziua de 25 aprilie trimite o adresă oficială în acest sens și rectorului Universității. În data de 5 mai, Theodor Aman trimite forului tutelar data de 15 mai ca fiind definitivă ca zi de deschidere a expoziției dorind ca mesajul să fie tipărit pe foi volante pentru o mai ușoară difuzare către publicul amator. Directorul de la Ministerul Instrucțiunii a considerat că această ultimă cerere nu trebuie a fi acceptată deoarece erau suficiente anunțurile din presă. În data de 11 mai, cu doar patru zile înainte de deschiderea expoziției, Ministerul a solocitat Imprimeriei Statului tipărirea a 100 de afișe. În 12 mai s-a înaintat Imprimeriei cererea de tipărire a 300 de exemplare a unui catalog cu 19 file conceput de Theodor Aman.

Aflat la Paris, Sava Henția a trimis la București o lucrare intitulată Nuntă țărănească în Transilvania, lucrare care a fost admisă și la Salonul Oficial din capitala Franței. Henția a trimis și o adresă Ministerului prin care spunea că "... subiectul este extras din moravurile naționale Românești și reprezintă o nuntă țărănească în localitățile de pre lângă Sibiu". Aman a intervenit în favoarea tânărului bursier și prin recipisa nr. 111 din 11 mai 1872, a rugat ca Ministerul să achite taxele pentru ca tabloul lui Henția să poată fi ridicat de la magazia gării, unde se afla. Pentru a da greutate cererii sale, Aman a amintit faptul că bursierii germani sau francezi aflați în Italia, au acoperite cheltuielile pentru astfel de situații. Ca urmare, Christian Tell în postura de ministru, a cerut opinia Consiliului Permanent al Instrucțiunii Publice. Acesta din urmă a deliberat și a decis ca suma necesară scoaterii lucrării lui Henția de la magazia gării, să fie plătită. Această hotărâre a avut și un amendament pentru viitoarele situații de acest fel. Consiliul a hotărât ca din acea zi înainte, bursierii să-și plătească singuri taxele vamale și poștale pentru orice trimit în țară, excepție făcând cei care au fost solicitați în mod expres de Minister ca să le prezinte, dovadă a progreselor pe care le-au făcut în anii de studiu.

Polemica în jurul absenței de la eveniment a lui Nicolae Grigorescu
În ziarul Pressa, a apărut un anunț simplu prin care semnatarul articolului, probabil Constantin D. Aricescu, a încurajat vizitarea expoziției:
 ... "Această esposițiune atât de interesantă pentru noi mai ales cui suntem la începutul vieței artistice, și care se repetă în fiecare an, s'a dechis și anul acesca încă de la 15 Maiu curent în una din salele Academiei în aripa dreaptă. Comitetul a dispus operele de pictură și arhitectură după ordinea ce a crezut de cuviință și fiecare o poate vizita în toate zilele de la ora 11 de dimineață și până la 3 dupe amiază. De prisos a mai îndemna pe publicul nostru a visita această esposițiune, atât spre a judeca despre produsul artiștilor de la noi cât și spre a încuraja progresul în care trebuie să avem credință în viitor. Aci se pot vedea oarecare lucrări frumose atât ca arhitectură cât și ca pictură. Ne rezervăm cu altă ocasiune a vorbi în detaliu despre objectele espuse."----- Esposițiunea operilor artiștilor în viață pe anul 1872, în "Pressa" No. 109/18 Maiu 1872

Aricescu a revenit tot în Pressa, semnând cu inițialele C.D.A., cu un amplu comentariu atenționând asupra suspiciunii asupra corectitudinii jurizării. Mottoul articolului parafraza cuvintele lui Ammonius Saccas: "Amic mi'este Platon dar mai amic mi'este adevărul". Aricescu s-a mirat de absența de la eveniment a lui Carol Popp de Szathmári, Henric Trenk, Constantin Lecca, Gheorghe Tattarescu sau Petru Verussi și în special a lui Nicolae Grigorescu.  Dacă absența primilor s-ar fi putut explica prin faptul că aceștia nu au mai făcut noi lucrări, lipsa de la expoziție a lui Grigorescu a născut o vie polemică, mai ales că acesta era în plin avânt al creației. Cronicarul a considerat că dacă maestrul de la Câmpina ar fi participat, lucrările sale ar fi fost panotate într-o lumină defavorabilă fapt care ar fi dus la o acordare a premiilor într-un mod părtinitor. Autorul articolului a susținut cu probe credibile afirmațiile pe care le-a făcut:
 "... S'a observat, atât în anul acesta, cum și în cei trecuți, că membrii comitetului academic (care sunt și esposanți) reservă pentru tablourile d-lor păretele salonului cel mai favorabil pentru lumină ce trebuie să aibă un tablou; astfel că cel mai frumos tablou pierde mult fiind așezat astfel încât să fie sau prea multă lumină sau prea umbră. (...) Noi cari cunoaștem pe d-nii Aman, Stăncescu, etc. (celebrități în felul d-lor) nu credem că, prin așezarea numai a tablourilor d-lor pe păretele cel mai avantajos din salonul exposițiunei, ar fi voit să elimineze, în mod indirect, tablouri ca ale d. Grigorescu, mai ales triumful nu poate fi dorit de aceștia în concurență numai cu elevii d-lor. (...) (...) Juriul nu presintă destule garanții pentru scopul pentru care este format; adică: trei membri ce sunt și exposanți se pronunță singuri chiar asupra operilor lor, și trei membri ce pot fi amicii lor, pot să aibă aceleași vederi cu membrii exposanți; prin urmare, s'ar putea crede că majoritatea juriului este favorabilă mai ales tablourilor membrilor exposanți, ce fac parte din juriu. Nu bănuiesc de loc sinceritatea juriului actual; dar acest juriu este compus după art. X din regulamentul în chestiune, poate da bănuieli de parțialitate."----- C.D.A. - Exposițiunea operilor artiștilor în viață pe anul 1872, în "Pressa" No. 113/23 Maiu 1872

Cronicarul a propus la toate acestea o soluție prin iluminarea unitară a sălilor, precum și rezervarea de spații avantajoase pentru expozanții de marcă, nu numai pentru organizatorii care și participă la eveniment. În plus, Aricescu a propus amendarea articolului din Regulamentul Expoziției artiștilor în viață care prevedea modul de alcătuire a juriului. Acesta presupunea pe bună dreptate că laureații expoziției din acel an aveau să fie Theodor Aman și Constantin I. Stăncescu, tocmai prin prisma faptului că Nicolae Grigorescu lipsea. Autorul articolului a conchis la final că "... Nu este nici logic, nici just, nici în interesul artei și al scopului pentru care se fac exposițiunile ca aceleași persoane să fie și judecătorii și parte interesată." Articolul din Pressa s-a terminat într-un chip profetic: "... Va veni timpul când producțiunile geniale ale genialului nostru artist să se aprecieze după adevărata lor valoare iar artistul să fie recompensat depă cum merită, pentru onoarea artei și gloria Românilor."

Ca urmare, C.D. Aricescu i-a sugerat lui Grigorescu să organizeze o loterie cu tablourile "... pe care crede că un juriu imparțial le-ar fi medaliat și le-ar fi recomandat d-lui ministru pentru Museul național". Suspiciunile lui Aricescu s-au adeverit în ziua de 19 iunie 1872 când juriul după lungi deliberări a stabilit că Medalia de clasa I-a să fie acordată lui Theodor Aman și cea de clasa a II-a lui Stăncescu.

Juriul evenimentului
Juriul manifestării expoziționale a fost format din Theodor Aman, Constantin I. Stăncescu, arhitectul Dimitrie Berindei, sculptorul Karl Storck, pictorul Grigore C. Cantacuzino și încă o persoană apropiată lui Aman și Stăncescu. Consiliul Permanent al Expoziției a aprobat componența juriului care avea prerogativele de primire a lucrărilor de la artiștii expozanți și de a stabili prin deliberare premiile care urmau să fie decernate.

Artiști și lucrări expuse
Participarea la acest eveniment cultural a fost foarte redusă prin comparație cu manifestările precedente, chiar dacă au existat anunțuri în periodicele care a apărut în acel an. În principal au fost prezente doar lucrări din Secțiunea de Pictură provenind de la Aman, Stăncescu și de la elevii lor de la Școala de Belle Arte din București. La Secțiunea de Sculptură nu a existat decât un expozant - Ion Sălceanu, cu o lucrare nesemnificativă. La Secțiunea de Arhitectură au participat aceiași Alexandru Orăscu, Filip Montoreanu și Alexandru Freiwald.

Lucrările Secțiunii de Pictură

 Theodor Aman - Izgonirea turcilor la Călugăreni, Moartea Lăpușneanului, Femeie cu narghilea și Femeia la toaletă;
 Constantin I. Stăncescu - Cugetătorul, portretul în pastel al politicianului P.S. Aurelian, încă două portrete: unul în ulei și unul în pastel;
 Sava Henția - Nuntă țărănească în Ardeal;
 Iacovache Constantinescu - O găină;
 Mihail Dan - Portretul doctorului Staicovici și Portretul lui V.A. Urechia;
 Gheorghe Popescu - Pânză țărănească și Mihai Viteazul cu solii turci;
 Alexandru Fotino - Portret, Peisaj și Natură statică cu caise;
 George Ioanid - un portret;
 Nicolae Iliescu - o pictură de mici dimensiuni intitulată "Matei Millo în rolul lui Barbu Lăutarul".

Lucrările Secțiunii de Sculptură
 Ion Sălceanu - un basorelief cu Psyche și Proserpina după un desen de Rafael și cu un medalion, tot în relief, după natură.

Lucrările Secțiunii de Arhitectură
 Alexandru Freiwald - ?;
 Filip Montoreanu - proiect pentru o vilă a domnitorului Carol I;
 Alexandru Orăscu - proiectul Hotelului Herdan, construit pe Bulevardul Elisabeta în anul 1871.

Premiile expoziției
Regulamentul de desfășurare a evenimentului prevedea ca juriul să se întrunească cu două săptămâni înainte de închiderea expoziției. Cum juriul nu s-a putut întruni mai devreme astfel încât să se încadreze în stipulările Regulamentului, Theodor Aman a anunțat prelungirea expoiției cu încă cinci zile.

În ziua de 19 iunie 1872, juriul a analizat lucrările expozanților și a decis ca la Secțiunea Pictură, Medalia de clasa I-a să-i revină lu Theodor Aman pentru tablourile Izgonirea turcilor la Călugăreni, Moartea Lăpușneanului și Femeie cu narghilea. Primele două picturi au fost propuse pentru achiziționarea de către stat cu suma de 7000 de franci, respectiv 5000 de franci. Medalia de clasa a II-a a revenit lui Constantin I. Stăncescu pentru desenul intitulat Cugetătorul. Lucrarea a fost și ea propusă pentru achiziții pentru un cuantum de 350 de franci. Medalia de clasa a III-a a fost acordată lui Mihail Dan pentru Portretul doctorului Staicovici. Au fost date și mențiuni care au revenit tinerilor Alexandru Fotino, Nicolae Iliescu, George Ioanid și Gheorghe Popescu.

La Secțiunea Sculptură a fost acordată Medalia de clasa II-a singurului participant Ion Sălceanu.

La Secțiunea Arhitectură, Medalia de clasa a II-a a fost dată lui Alexandru Orăscu și Filip Montoreanu, la fel ca la Expoziția artiștilor în viață din anul 1870.

Decernarea medaliilor

Monitorul Oficial a fost notificat pentru publicarea anunțului ceremoniei de decernare a premiilor din data de 25 iunie 1872. Ca urmare, Ministerul l-a delegat pe Alexandru Orăscu în calitatea sa de vice-președinte al Consiliului Permanent al Instrucțiunii, să-l reprezinte pe ministrul Christian Tell și să prezideze adunarea de premiere a manifestării.

Achizițiile statului
Izgonirea turcilor la Călugăreni de Theodor Aman pentru suma de 7000 de franci.
Moartea Lăpușneanului de Theodor Aman pentru suma de 5000 de franci.
Cugetătorul de Constantin I. Stăncescu pentru suma de 350 de franci. După ce Stăncescu a depus lucrarea la Pinacotecă, acesta a cerut în luna septembrie 1872 contravaloarea negociată de 350 lei noi . Onorariul i-a fost plătit în urma unei aprobări a Ministerului.

Decontări financiare
Theodor Aman a emis o notificare către Minister pentru achitarea sumei de 110.86 lei pentru scoaterea tabloului lui Henția de la magazia gării. Aman a mai emis o notificare ulterioară prin care a reclamat suma de 112 lei pentru achitarea taxei vamale. Din mențiunile lui Adrian-Silvan Ionescu, acesta a opinat că nu reise clar din documentele primare pe care le-a studiat dacă cei 112 lei este o rotunjire a primei sume solicitate sau este o majorare.

În ziua de 19 iunie, Aman a trimis o adresă la Ministerul Instrucțiunii ce conținea procesul verbal care menționa laureații evenimentului. Prin această adresă, Aman a solicitat eliberarea sumei de 300 de galbeni care reprezenta contravaloarea tuturor premiilor care urmau a fi date în ziua de 25 iunie. În data de 20 iunie, a doua zi, banii i-au fost transferați la contabilitate.

Riguros cum era, Theodor Aman imediat după închiderea expoziției, a înaintat Ministerului lista cu cheltuielile pe care le-a făcut pentru organizarea evenimentului: 23.52 lei pentru cutiile de medalii, 36.60 lei pentru tipărirea a 300 de cataloage, 114 lei pentru diplomele editate pe foaie de pergament, 6.2 lei pentru materiale consumabile (sfoară, belciuge și cuie), 5.84 lei pentru spălarea podelelor, totul însumând 186.16 lei. Decontarea s-a realizat în data de 3 iulie 1872, conform unei rezoluții semnată de directorul Ghidionescu.

Directorul Școlii de Belle-Arte din București - Theodor Aman, a prezentat forului tutelar și lista utiliării celor 300 de cataloage: 115 exemplare au fost vândute publicului vizitator cu 50 de bani bucata, rezultând suma de 57.50 lei și 40 de bucăți au fost date cu titlu de gratuitate elevilor școlii și expozanților. Au mai rămas nefolosite 145 de exemplare. Aman a depus banii la Ministerul Instrucțiunii și de acolo au fost transferați Ministerului de Finanțe.

Analiza critică

Reverberațiile critice ale momentului

Comentariile lui Savva Șoimescu
Ziarul Pressa care a publicat mai multe anunțuri și comentarii pe întreg parcursul expoziției, a prezentat o cronică semnată, în opinia lui Adrian-Silvan Ionescu, tot de Savva Șoimescu care era redactor la acest periodic, cel care în anul 1870 era semnatarul și altor articole referitoare la evenimentul artistic din acel an.

Autorul cronicii a evidențiat sărăcia expoziției prin comparație cu cea din anul 1870. Cum evenimentul a suferit în principal din lipsa expozanților și de un număr mic de lucrări participante, operele cele mai importante erau implicit, cele ale lui Theodor Aman. Astfel, Izgonirea turcilor la Călugăreni s-a detașat net prin comparație cu celelalte lucrări expuse prin efectele picturale în care detaliile dispar în favoarea turbionului produs de goana turcilor înspăimântați. Lucrarea suferă și de lipsa personajelor care să joace un rol important în compoziție așa cum ar fi fost poate normal a fi figurați comandanți sau pașale:

 "... Această esposițiune nu a fost așa fecundă anul acesta cum avurăm plăcerea a o vedea acum doi ani. Nu știm dacă trebue să atribuim aceasta sterilității sau abținerii unora dintre pictori, precum distinsul Grigorescu, asupra abținerii căruia nu s'a pronunțat nici instrucția nici tribunalul spre a se ști bine de unde provine. Noi regretăm asemenea abțineri și sperăm că nu se vor mai întâmpla pe viitor, oricine ar fi cauza lor. (...) Principala operă de pictură ce întâlnește privirea este un mare tablou istoric al d-lui Aman. Acest episod din bătălia de la Călugăreni reprezintă goana dată Turcilor de către armata română. Acest tablou privit în total de la distanța cuvenită are multă espresiune. S'a zis de unii critici că nu conține destui turci căzând peste cap și mulți români tăind în bucăți pe fugari. Dar atunci ideea autorului s'ar fi rătăcit și în loc de o goană ar fi fost o încăierare locală. (...) Noi însă credem că acest tablou însușește toate condițiunile unei opere de artă în genul istoric în care D. Aman se distinge. (...) Perspectiva este destul de întinsă, mișcările destul de varii, coloritul destul de viu și unitatea bine conservată în mijlocul atâtor varietăți. Autorul nu și-a propus a face să se distingă în o bătălie regulată cutare sau cutare căpitan mare, pașă ori prinț care comandă, ci o armată care se împrăștie și o rupe d'a fuga înaintea unei alte armate care o urmărește. Ar fi putut reuși și mai bine și ar fi fost mult mai natural dacă tabloul ar fi fost astfel dispus ca armata turcă să se piardă în fundalul perspectivei fugind și ca armata română, ca învingătoare, să presinte figurele cele mari și vizibile în fața tabloului. Oricum acest tablou este una din operile cu care d. Aman se poate mândri."----- Exposițiunea operilor artiștilor în viață pe anul 1872, în "Pressa" No. 132/17 iunie 1872
Cronicarul Șoimescu a apreciat tabloul Moartea Lăpușneanului, în special grupul format din Doamna Ruxandra, mitropolitul și copilul, care părăsește camera unde a fost asasinat domnitorul român. Pe celelalte două lucrări: Femeie la toaletă și Femeie cu narghilea nu le-a comentat deloc. Portretele lui Stăncescu nu au fost apreciate pozitiv deoarece Portretul lui P.S. Aurelian, realizat în pastel, relevă un defect la ochiul stâng și Cugetătorul "... ni se pare că mai mult moțăie decât cugetă." Sculptorului Ion Sălceanu nu i-a acordat nicio atenție, la fel și celorlalți pictori. Dar, jumătate din cronica plastică pe care a publicat-o Savva Șoimescu, a fost consacrată Secției de Arhitectură a expoziției. Astfel, el a apreciat proiectele lui Alexandru Orăscu și Filip Montoreanu.

Cronica lui Ulysse de Marsillac
În trei apariții ale publicației Le Journal de Bucarest, Ulysse de Marsillac a scris o cronică intitulată Le Salon de 1872. Cum îi era firea, de Marsillac era generos cu superlativele. Chiar și el a fost dezamăgit de expoziția din acel an, spunând că titulatura de Salon a manifestării i s-a părut prea pretențioasă după cum arăta spațiul în care s-a desfășurat evenimentul. A fost totuși concesiv, aplanând duritatea exprimării găsind situația oarecum normală care ca și artiștii ei este una tânără.

Cronicarul a regretat lipsa lui Nicolae Grigorescu și a admirat opera lui Theodor Aman, descriind în amănunt picturile acestuia. Odalisca cu narghilea era o tematică învăluită în mister pentru europeni, care o considerau o nimfă destinată plăcerilor regilor, prinților și împăraților orientali. Acesta a considerat-o a fi mai degrabă o cameristă așa cum și însuși Aman care știa acest lucru a reprezentat-o neidealizată, cu chip vulgar, cu trup lipsit de grație și corpolent. Tot ce amintea de motivul oriental era costumul galben-auriu. Femeia la toaletă era de fapt un seminud care se uită într-o oglindă.

Ulysse de Marsillac a încheiat articolul din primul număr al publicației menționând că:
 "... Talentul d-lui Aman se purifică și se amplifică din zi zi. Încântătorul refugiu ce și 1-a construit el a dat găzduire în România. Fericită viață! El beneficiază de bucuriile artei fără să aibă griji. Existența i-a surâs iar acest surâs se traduce în eleganța desenului și în bogățiile cromaticii sale."----- Ulysse de Marsillac: Le Salon de 1872, în Le Journal de Bucarest, nr. 185/2 iunie 1872

În numărul al doilea al ziarului, partea a doua a cronicii, Ulysse de Marsillac a vorbit despre ceilalți participanți dând informații interesante despre lucrările pe care aceștia le-au expus. Astfel a prezentat note critice, doar Stăncescu a beneficiat de comentarii laudative. Cronicarul l-a elogiat pentru portretele de la expoziție - două în pastel, unul în ulei și Gânditorul care amintește de Michelangelo cu Il Penseroso. Pe Ioanid l-a apostrofat că are un desen slab, la Mihail Dan nu a găsit decât Portretul lui V.A. Urechia ca fiind mai bun. Pe Gheorghe Popescu l-a criticat că are un desen defectuos și că în lucrările Mihai Viteazul cu solii turci și Pânză țărănească, trupurile sunt contorsionate, iar dominanta cromatică este liliachie. Alexandru Fotino are niște "... lucrări de școală [ce] dau speranțe" și Iachovache Constantinescu are "... o Găină care clocește".

Nici Sava Henția nu a scăpat de săgețile lui Marsillac. Nunta țărănească "... ca artă este foarte primitivă, dar dul. Henția are stofă de artist". Despre Nicolae Iliescu care ulterior și-a schimbat numele și a semnat la Eliescu sau Elliescu, Marsillac a considerat că artistul a adus o pictură reprezentativă care-l prezenta pe Matei Millo în rolul lui Barbu Lăutarul. Adrian-Silvan Ionescu a remarcat că semnatarul articolului nu a precizat faptul că Iliescu se folosise de o fotografie de presă făcută de Carol Popp de Szathmári.

Ulysse de Marsillac a încheiat spunând că: "... Dacă doriți să vedeți pictură, mergeți să admirați tablourile pe care le expune D. Grigorescu la D. Gebauer."

În al treilea număr al periodicului, cronicarul a comentat exponatele Secției de Sculptură și a celei de Arhitectură. După ce a menționat numele lucrării lui Ion Sălceanu a precizat că proiectele arhitecților Freiwald, Montoreanu și Orăscu au fost spectaculoase, dar nu par a fi aplicabile în România. În continuare, a făcut aprecieri despre modul de dezvoltare arhitectonică a Bucureștiului, care ar trebui să nu urmeze tradiții străine ci unele locale:
 "... În genere, arhitecții din București mi se par prea atașați tradițiilor școlilor lor; ei aduc aici idei, excelente aiurea, dar neaplicabile în România. Când lucrezi pentru un oraș ca București trebuie să uiți tradițiile inspirate de alte nevoi și de alte resurse. (...) Astfel, orașul București este rezultatul unui veritabil hazard. Așa cum am spus de mai multe ori, este o simplă juxtapunere de sate care s-au căznit să le unească pentru a face un mare oraș; dar când a venit această ultimă idee era deja prea târziu. Existau prea multe construcții, iar printre ele construcții prea importante pentru a gândi să le dărâmi. Azi răul este ireparabil. (...) În aceste condiții, nu este o greșeală să construiești cum ar face-o, spre exemplu, la Paris sau la Viena? (...) Îmi imaginez că Bucureștii vor fi un oraș încântător dacă toate casele ar fi decorate cu acele vaste verande susținute de colonete și ornate cu corturi de pânză sau, mai bine, cu perdele de iederă sau de viță, cum vedem în cartierele izolate. (...) Artiștilor le revine sarcina de a reacționa împotriva acestor tendințe. Să se unească pentru a impune adevărata frumusețe locală și nu imitațiile din țări străine, mai mult sau mai puțin reușite. Dacă perseverează poate vor reuși."----- Ulysse de Marsillac: Le Salon de 1872, în Le Journal de Bucarest, nr. 188/13 iunie 1872

În data de 1 iulie 1872, periodicul Le Journal de Bucarest a anunțat festivitatea de acordare a premiilor și lista câștigătorilor.

Cronicile din periodicul Columna lui Traian
În periodicul Columna lui Traian a apărut un articol plin de critici negative a unui cronicar care s-a semnat cu inițiala A. Istoricul de artă Adrian-Silvan Ionescu a apreciat că acela nu a fost altul decât Bogdan Petriceicu Hașdeu. În comentariile sale, cronicarul l-a făcut responsabil de absența lui Nicolae Grigorescu la expoziția din 1872 pe Theodor Aman. Ca urmare, autorul i-a criticat dur toate lucrările pe care Aman le-a prezentat la manifestarea artistică. L-a acuzat pe directorul Școlii de Belle Arte că la toate personajele figurate în lucrări le lipsește individualizarea și expresia: "... Țepașii d-sale, Lăpușneanu, Stroicii, Spanciocii, călugării, ostașii sunt toți așa de nemeriți încât n-are cineva decât să le schimbe costumurile pentru a-i preface la moment în lăutari, în băcani, în sfinți, în tot ce vă place."
Tot în același periodic, Radu Mantea a adus aprecieri negative față de toți expozanții.

Critica posterității
Adrian-Silvan Ionescu în cartea sa Mișcarea artistică oficială din România secolului al XIX, publicată în anul 2008, și-a exprimat părerea că deși manifestarea a beneficiat de o prezență satisfăcătoare în presa acelor timpuri, însă slaba organizare și participare a dus la o amploare mai redusă. Festivitatea de premiere nu a mai fost adusă la cunoștința publicului, ca altă dată, în mai multe numere ale Monitorului Oficial și după închiderea ei, nu a mai fost tipărită o dare de seamă a modului cum s-a desfășurat. Din cercetările istoricului de artă, a reieșit că nu ar mai fi fost nici discursuri ale reprezentanților forului tutelar sau a lui Theodor Aman. Dacă ar fi existat, acestea ar fi fost publicate în presa acelor timpuri.

O dovadă a celor afirmate de Adrian-Silvan Ionescu, a fost susținută de acesta prin faptul că ministrul Cultelor și Instrucțiunii nu a participat la premiere, ci l-a delegat pe Alexandru Orăscu să îl reprezinte. Acest mod de abordare este adus ca argument forte că manifestării nu i s-a acordat o importanță deosebită.

Theodor Aman și Constantin I. Stăncescu, unul director și celălalt profesor la Belle Arte, primul fiind și președintele expoziției, aveau dublă calitate de expozanți și membri ai juriului. Alexandru Orăscu a prezidat ceremonia de premiere și tot el era și expozant. Exceptând pe cei trei, pe simezele evenimentului și-au prezentat lucrările absolvenți și elevi ai Școlii de Belle Arte de la București. În opinia lui Silvan Ionescu, întreaga manifestare a fost, fie accidental, fie premeditat, o expoziție de familie. Ca urmare, ea nu a beneficiat de o concurență stimulatoare și astfel riscul ca medaliile să fie date altor concurenți decât celor care au organizat expoziția, era aproape zero.

Note
  Ulysse de Marsillac se referea la locuința foarte elegantă pe care Theodor Aman și-o edificase pe strada Clemenței nr.8 în anul 1869. Acesta devenise un adevărat centru monden și cultural al acelor vremuri.

Referințe

Bibliografie
 Adrian-Silvan Ionescu: Mișcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea, Noi - media print (NMP), București, 2008, pag. 127 - 140, ISBN 978-973-1805-18-4. Cartea a apărut cu sprijinul Administrației Fondului Cultural Național și a următorilor: Cătălina Macovei (Academia Română), Roxana Theodorescu (Muzeul Național de Artă al României), Adriana Ioaniuc (Complexul Muzeal Național "Moldova" din Iași), Rodica Rotărescu și Mircea Hortopan (Muzeul Național Peleș), Ionel Ioniță și Aura Popescu (Muzeul Municipiului București), Crișan Mușețeanu (Muzeul Național de Istorie a României), Florin Sicoe (Muzeul Județean de Artă Prahova "Ion Ionescu-Quintus"), Florin Rogneanu (Muzeul de Artă din Craiova), Russel Lewis (Chicago History Museum), Ioana și Alecu Beldiman, Gabriel Badea-Păun.
Ion Frunzetti: Arta românească a secolului al XIX-lea, Editura Meridiane, București 1991, pag. 353 - 374 ș 411-421, ISBN 973-33-0077-2
 George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol., București, 1961-1962

Legături externe
  Adrian-Silvan Ionescu - Mișcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea - Cartea de artă, Ziarul Financiar - Ziarul de Duminică, articol din 9 februarie 2009, accesat 10 octombrie 2017

Expozițiile artiștilor în viață
Nicolae Grigorescu
1872 în România


El término Poker Face puede hacer referencia a:

Música
 «Poker Face», el primer sencillo oficial lanzado por la cantante japonesa Ayumi Hamasaki;
 «Poker Face», una canción interpretada por la cantante estadounidense Lady Gaga.

Cine
 Poker Face, película estadounidense de 2022 dirigida por Russell Crowe.

Televisión
 Poker Face, serie de televisión estrenada en 2023, creada por Rian Johnson.

Sociedad
 El Fenómeno de Internet llamado Poker Face, que ilustra la situación social, sobre todo incómodo y embarazoso que experimenta el personaje principal de la caricatura.

Poker Face (desambiguación)


රංගණය
 ස්නේහා ලෙස ශලනි තාරකා
 නිර්වාන් හා අනුත්තර ලෙස සචින් ලියනගේ
 දිගැසි ලෙස සචින්තනී කෞෂල්‍යා
 ආයුෂ් ලෙස විශ්ව කොඩිකාර
 රොඩ්නි  ලෙස විල්සන් ගුණරත්න
 අයිරා  ලෙස දුලීකා මාරපන (2021.May - 2022.Feb) / ධනුෂ්කා ඉරෝෂනී (2022.March - Present)
 ලින්කන්  ලෙස ප්‍රියන්ත සෙනෙවිරත්න
 රසාදරී ලෙස මීනා කුමාරි
 අනර්ඝ ලෙස යශ් වීරසිංහ
 වසන්ත ලෙස ගයාන් වික්‍රමතිලක
 සෙබස්තියන් ලෙස ශාන්ත ගාල්ලගේ
 මිනායා ලෙස පහන්දි නෙතාරා
 ලුකා ලෙස ඉෂාර මධුෂාන්
 චිට්ටි ආච්චි ලෙස මෙලනි අසෝකා
 ස්නේහාගේ මිතුරියක් ලෙස ලසඳුනි ජයවර්ධන
 හේමාල් ලෙස මිලින්ද සඳරුවන්
 යෙහෙනි ලෙස ඉසුරින්දි පියසේකර
 සමන්ද්නී ලෙස ඉසන්කා අබේසේකර
 නදුන් ලෙස චරිත් මධුරංග
 රානුල්‍යා ලෙස හංසනි නිසංසලා
 රුචී ලෙස තත්සරණි පියුමිකා
 මලීෂා ලෙස සිල්වියා සෙනෙවිරත්න

කියා දෙන්න ආදරේ තරම්


مَارتُلَة أو ميرتُلَة (من : Myrtilis Iulia، وهي حاليًا ب: Mértola) هي مدينة تقع في محافظة باجة بجنوب شرقي البرتغال. بلغ عدد سكانها 8.712 نسمة عام 2001. وهي مسقط رأس أبو عمران الميرتلي، صوفي وشاعر أندلسي في القرن السادس الهجري.

توأمة
لمارتلة اتفاقيات توأمة مع كل من:

 شفشاون

أعلام
 بيدرو ماسكارينهاس

المراجع

أماكن مأهولة في محافظة بيجا
بلدات البرتغال
بلديات محافظة بيجا
مدن البرتغال

مارتلة


Attwood ist ein Stadtteil der australischen Metropole Melbourne. Er befindet sich etwa 20 km nordwestlich der Innenstadt, in unmittelbarer Nähe des internationalen Flughafens Melbourne-Tullamarine.

In Attwood befindet sich ein Ausbildungszentrum der Polizei.

Einzelnachweise

Stadtteil von Melbourne
Hume City

Attwood (Victoria)


O Conselho Nacional das Igrejas Congregacionais dos Estados Unidos (CNICEU) (em inglês National Council of the Congregational Churches of the United States) foI uma denominação cristã, formada nos Estados Unidos, em 1865.

Em 1931, o CNICEU se uniu à Conexão Cristã para formar as Igrejas Cristãs Congregacionais, que posteriormente se uniram à Igreja Reformada e Evangélica, para formar a atual Igreja Unida de Cristo.

Estatísticas

Em 1925,  o CNICEU era formada por 892.583 membros e 5.616 igrejas. Em 1929, três anos antes da sua fusão, a denominação havia crescido para 939.130 membros e 5.497 igrejas.

Denominações congregacionais extintas nos Estados Unidos


William Smithe (born William Smith; June 30, 1842 in Matfen, Northumberland, England – March 28, 1887 in Victoria, British Columbia) was a British Columbia politician.

Smithe was born William Smith in England and moved to Canada in his youth, settling on Vancouver Island in 1862 as a farmer. In 1871, he ran and won a seat in the new provincial legislature. There he added the final "e" to his name. Amor De Cosmos, also then a member of the legislature, had likewise been born as "William Smith," but in a characteristically grand gesture had legally adopted instead a new name meaning "Love of the Universe."

By 1875 Smithe had become the informal leader of the opposition to Premier George Anthony Walkem's government, but yielded the leadership to Andrew Charles Elliott. Smithe was in Elliott's short lived cabinet from 1876 to 1878 before returning to the opposition benches and again became opposition leader.

In 1883, Smithe became the seventh premier of British Columbia and initiated the Great Potlatch era in which governments made generous grants of public resources and land to private entrepreneurs. He also settled disputes with the federal government which had stalled the construction of the transcontinental Canadian Pacific Railway. Asked on one occasion whether he thought British Columbia should be annexed to the United States, he suggested instead that Washington and Oregon be annexed to British Columbia.  Smithe remained premier until he died in office in 1887.

External links
Biography at the Dictionary of Canadian Biography Online

1842 births
1887 deaths
Premiers of British Columbia
English emigrants to pre-Confederation British Columbia
Independent MLAs in British Columbia
People from Matfen

William Smithe


Fluturele de mătase este un film românesc din 1975 regizat de Dona Barta.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1975 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1975

Fluturele de mătase


Oberheim is an American synthesizer manufacturer founded in 1969 by Tom Oberheim.

History and products

Tom Oberheim founded the company in 1969, originally as a designer and contract manufacturer of electronic effects devices for Maestro, including the PS-1A Phase Shifter and RM-1 Ring Modulator, and briefly a retail dealer for ARP Instruments. The company's first product released under its own name was the Oberheim DS-2, one of the first digital music sequencers.

In 1975, Oberheim introduced the semi-modular Synthesizer Expander Module (SEM) to complement the DS-2 sequencer and enable a user to play one synthesizer while the DS-2 played a sequence on another, or to be controlled by and layer with an keyboard synthesizer. The SEM featured a two-pole voltage-controlled filter that could operate as a low-pass, high-pass, band-pass, or band-reject filter, giving it a different sound than the Moog and ARP four-pole low-pass ladder filters popular at the time.

The company later combined multiple SEM modules with a digitally-scanned keyboard and a two-channel sequencer to create a series of polyphonic synthesizers, beginning with the 2-Voice, followed by the 4-Voice and 8-Voice. An optional programmer module, capable of storing and recalling 16 instances of some of the sound settings, was available for the 4-Voice and 8-Voice. These were among the first commercially-available polyphonic synthesizers.

In 1977, Oberheim introduced the monophonic OB-1, the world's first completely programmable synthesizer. In 1978-1981 it was followed by the polyphonic OB-X, OB-Xa, and OB-SX. The final model of the series, OB-8, was released in 1983. The OB-series synthesizers replaced the relatively bulky SEMs with internal voice expansion cards which supported digital control of synthesis parameters and also utilized common cabinetry and power supplies.

Oberheim introduced the Xpander digitally-controlled polyphonic synthesizer in 1984, followed by the Matrix-6 and the Matrix-12. The Matrix-1000, though bearing the Matrix name, was marketed after Oberheim was acquired by Gibson.

Oberheim drum machines
Oberheim's DMX drum machine, a staple of early hip-hop music, lent its name to the Producer Davy DMX, electro musician DMX Krew, and is still used in dancehall reggae music.

Oberheim/Gibson

Oberheim Electronics declared bankruptcy in 1985 and was acquired by a group of lawyers who changed the name to Oberheim ECC. Following the acquisition, Tom Oberheim was creatively still at the helm of the company for a couple of years, before leaving to found Marion Systems. After a second bankruptcy in early 1988, Gibson Guitar Corporation acquired Oberheim. Gibson, under the direction of Keith McMillen, produced the Oberheim OB-Mx in collaboration with D.N. "Lynx" Crowe and Don Buchla; the Oberheim Echoplex Digital Pro digital delay and looper in collaboration with Aurisis Research (Matthias Grob, Kim Flint, Eric Obermühlner); and re-released the Oberheim Strummer and Matrix 1000.

Oberheim/Viscount

The Oberheim trademark was later licensed to Viscount International, an Italian organ company. Viscount developed the Oberheim OB*12 analog modeling synthesizer, the GM-1000 guitar multi-effects unit, the MC series of master keyboards, and the OB32, a virtual tonewheel organ.

Tom Oberheim returns to the synthesizer market

In 2009, Tom Oberheim announced that he was manufacturing a new version of the SEM.

In 2011–2012, Tom Oberheim announced a successor to the 4-Voice called the "Son Of 4 Voice" (SO4V), as well as an updated version of the classic Two-Voice known as the Two-Voice Pro. The "Son Of 4 Voice" and the Two Voice Pro started shipping in 2014.

At the NAMM Show in January 2016, Tom Oberheim announced the Dave Smith Instruments OB-6, a collaboration with Dave Smith resulting in Tom Oberheim's first voltage-controlled multi-voiced polyphonic synth since the mid-1980s; Tom Oberheim designed the VCO/VCF part replicating his SEM module, while control features, arpeggiator/step sequencer and effects processing were designed by Smith using his Prophet platform.

Oberheim trademark returned

In July 2019, Gibson CEO JC Curleigh returned the Oberheim trademark and IP to Tom Oberheim as "a gesture of goodwill to the musical instrument industry."

In May of 2022, the new Oberheim released the OB-X8, the company's first synthesizer in decades. As with the Sequential-made OB6, the OB-X8 was designed and built in collaboration with longtime friend Dave Smith, and it combines the original Oberheim's three signature OB polysynths-the OB-X, the OB-Xa and the OB-8-in a single unit.

Legacy

Both Marcus Ryle and Michel Doidic worked for Oberheim as instrument designers before helping develop the ADAT multitrack digital tape recorder for Alesis, (a 'prosumer' grade digital recording multitrack deck designed to compete with the Tascam DA series of digital multitracks) and then moving on to found Line 6 together.

See also
 Tom Oberheim
 E-mu Systems
 Gibson Guitar Corporation
 Viscount

References

External links

Oberheim Abbey Synthesizer Discussion Forum
Oberheim Zone at SynthZone.com
Oberheim overview at SynthSale
Viscount Italy main site
TomOberheim.com The new Oberheim site
Tom Oberheim Interview at NAMM Oral History Collection (2005)

Synthesizer manufacturing companies of the United States
Musical instrument manufacturing companies based in Los Angeles
Manufacturing companies based in San Francisco
Electronics companies established in 1969
Manufacturing companies established in 1969
1969 establishments in California

Oberheim Electronics


Il barbiere di Siviglia (título original en italiano; en español, El barbero de Sevilla) es un drama jocoso en cuatro actos con música de Francesco Morlacchi y libreto en italiano de Giuseppe Petrosellini, basado en la comedia Le Barbier de Séville del dramaturgo francés Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais. Se estrenó el 27 de abril de 1816 en el Teatro di corte de Dresde, Alemania. Utilizó el libreto que musicó Giovanni Paisiello en el año 1782.

Historia

Tras su llegada a la corte de Dresde, en 1810, donde ejerció como maestro de capilla y director de la ópera italiana, Morlacchi compuso un drama semiserio, Raoul di Crequy. Pero todas las óperas posteriores que escribió para la ciudad alemana correspondieron al género bufo. Il barbiere di Siviglia, en concreto, fue un encargo de la corte Sajona en 1815, aunque Morlacchi tardó en componerla desde enero de 1815 hasta abril de 1816. Pese a que ese mismo 1816 Rossini estrenó también su Il barbiere di Siviglia con un nuevo libreto de Cesare Sterbini, Morlacchi (que no tuvo ocasión de conocer la obra rossiniana mientras componía la suya) se basó en el libreto que Giuseppe Petrosellini había escrito en 1782 para la ópera homónima de Giovanni Paisiello.. Este libreto se mostraba ya anticuado, pero Morlacchi, como gran defensor de la ópera bufa napolitana, se mantuvo fiel al esquema de la ópera de Paisiello en su propia obra.

El estreno de la ópera, en 1816, fue un éxito, pese a las diferencias musicales existentes en la ciudad entre italianófilos y germanófilos, y la ópera se repitió en las dos siguientes temporadas, 1817 y 1818, manteniendo en ambos casos el mismo reparto del estreno. No hay en cambio constancia de que la ópera se representara fuera de Dresde.

La ópera fue recuperada en época moderna lo días 8 y 9 de septiembre de 1989 en el Teatro Soziale Amelia, provincia de Terni, representaciones de las que se publicó una grabación discográfica.. La ópera también se representó en Montpellier en 1993.

Personajes

Argumento

La acción tiene lugar en Sevilla.

Acto I

Plaza ante la casa de Bartolo

Llega el conde, disfrazado, a su hora habitual para encontrarse con Rosina, pero es interrumpido por la llegada de Figaro. Ambos se reconocen, y al conde le sorprende encontrar allí a quien fuera su antiguo criado; Figaro le cuenta que fue despedido del puesto para el que le recomendó el conde, y desde entonces recorrió todo el país componiendo, hasta que se afincó en Sevilla (aria: Scorsi già molti paesi). El conde consigue que Figaro le ayude en sus propósitos, pero tiene que esconderse cuando Rosina abre la ventana y deja caer una hoja, que dice que es una partitura del aria de la comedia "La inútil precaución"; Bartolo baja a recogerla, pero no la encuentra, ya que es en realidad un mensaje para el conde, que ya la ha cogido. Cuando ambos entran de nuevo en la casa, el conde lee la canción, que debe cantar e insertar en ella su nombre. El conde le cuenta a Figaro que conoció a Rosina en Madrid y la buscó de nuevo en vano, hasta descubrir que es una huérfana de noble ascendencia, esposa de un doctor; Figaro le dice que no es su esposa, sino solo su pupila, pero Bartolo está celosamente enamorado de ella. Figaro tiene acceso a la casa, ya que es el barbero del doctor, y prepara un plan para que el conde entre disfrazado de soldado borracho. Bartolo sale, enfadado porque no llega Basilio, que tiene que ayudarle para casarse con Rosina al día siguiente. El conde se propone entonces casarse con ella ese mismo día. Canta la canción que Rosina le ha lanzado, le dice que se llama Lindoro y que es pobre (aria: Saper bramate), y luego parte para coger un traje de militar y llevar dinero para Figaro.

Acto II

Habitación de Rosina

Rosina, que ha escrito una carta para su adorado Lindoro, teme que Bartolo se entere de lo sucedido. Llega Figaro, y ella, como le ha visto con Lindoro, le pregunta quién es; él le dice que es un pariente suyo que ha venido a Sevilla a estudiar, pero que está perdidamente enamorado de ella. Rosina le entrega entonces la carta para que se la entregue a Lindoro.Cuando Figaro se va llega Bartolo, que tiene celos incluso de su barbero, y pregunta a sus sirvientes si Figaro ha hablado con Rosina y si ella le ha entregado una carta. Llega Basilio, y le cuenta a Bartolo que ha llegado el conde de Almaviva, el mismo que buscaba a Rosina en Madrid. Bartolo teme no poder enfrentarse a un noble, y Basilio le sugiere entonces que cuente una calumnia que dé mala fama al conde (aria: La calunnia, mio signore). Figaro estaba escondido y escucha todo, así que le cuenta a Rosina que Bartolo quiere casarse con ella al día siguiente, pero promete impedirlo, antes de partir. Bartolo descubre entonces que Rosina ha escrito una carta; ella trata de disimular, pero él insiste en no creer sus excusas y amenaza con encerrarla (aria: Veramente ho torto). Llega entonces el conde, disfrazado de soldado, fingiéndose borracho y molestando con sus palabras a Bartolo; le presenta una carta que obliga a Bartolo a darle alojamiento, pero él tiene una salvaguarda para no hacerlo. Al final, el conde consigue que Rosina reciba la carta que le trae. Cuando el soldado se va, Bartolo insiste en leer la carta, pero Rosina consigue cambiarla y le da la carta que le mandó su primo el día anterior. Bartolo se va satisfecho, mientras Rosina jura su amor a Lindoro (aria: Giusto ciel che conoscete)

Acto III

Habitación en casa de Bartolo

Bartolo está preocupado porque Rosina le ha dicho que no quiere lecciones de música de Basilio. Llega entonces el conde, disfrazado como Alonzo, alumno de Basilio, que viene a dar la lección de música a Rosina, ya que Basilio está enfermo. Para calmar a Bartolo, que quiere ir a ver a Basilio de inmediato, Alonzo le muestra una carta de Rosina al conde que Basilio ha interceptado. Alonzo le dice que deben enseñar la carta a Rosina y decirle que el conde se la entregó a un vasallo suyo, a quien cede la muchacha. Bartolo acepta la calumnia, y va en busca de Rosina. El conde se alegra de que Figaro le haya ayudado a hacer frente a todos los problemas que le va a presentar Bartolo. Llega Rosina, que, al reconocer a "Lindoro", acepta la lección de música, y canta un aria de "La inútil precaución", pero aprovecha cuando Bartolo se duerme para abrazar a su amado (aria: Già riede primavera), . Cuando Bartolo despierta, insiste en catar un aria de su época, porque las de estilo moderno no le gustan (fandango: Vuoi tu Rosina). Llega Figaro para afeitar a Bartolo, y así consigue la llave de la celosía del balcón de Rosina, pero Bartolo sospecha que Figaro es un aliado del conde. Aparece entonces Don Basilio, que no reconoce a Alonzo, pero entre el conde, Rosina y Figaro, consiguen convencerlo de que está enfermo y se vaya a su casa. Mientras Figaro afeita a Bartolo, el conde le cuenta a Rosina que tiene la llave del balcón y que irá a buscarla esa misma noche. Rosina al saberse tan cerca de la libertad, desafía a Bartolo, que estalla de la rabia.

Acto IV

Habitación en casa de Bartolo

Basilio le cuenta a Bartolo que el tal Alonzo seguramente era el propio conde, lo que obliga a Bartolo a apresurar sus planes de casarse con Rosina a esa misma noche. Basilio parte en busca del notario, y Bartolo l entrega sus llaves. Bartolo le cuenta a Rosina que tiene la carta que escribió ella para el conde, y que Figaro y Alonzo son sus secuaces. Ella entiende que Lindoro la ha seducido para entregársela al conde y, humillada confiesa que Lindoro tiene la llave para llevársela esa noche; ante el miedo a que esté armado, Bartolo parte en busca de un juez. Entran Figaro y el conde por el balcón; Rosina lo rechaza temiendo ser entregada al conde, pero entonces Lindoro revela que él mismo es el conde. Ella entonces acepta huir, pero Figaro informa que Bartolo se ha llevado la escalera por la que han subido. Se abre entonces la puerta y entra Basilio con el notario; el conde aprovecha para casarse con Rosina, siendo testigos Figaro y Basilio, a quien soborna. Llega Bartolo con un juez para detener a los intrusos pero se sorprende al ver a Basilio y a un notario. Se entera de que el conde y Rosina se han casado y trata de evitarlo, pero el juez se pone de parte de la pareja. Bartolo reconoce que todo lo que ha hecho ha sido en realidad una "inútil precaución".

Estructrura

 Sinfonía

Acto I
 Introducción Ecco l'ora s'avvicina (Conte, Figaro)
 Aria Scorsi già molti paesi (Figaro, Conte)
 Cavatina a duo Lode al ciel (Rosina, Bartolo, Figaro, Conte)
 Canción Saper bramate (Conte, Figaro)
 Dueto Non dubitare, Figaro (Conte, Figaro)

Acto II
 Dueto È permesso di sapere (Rosina, Figaro, Bartolo)
 Terceto Dimmi un poco, scimunito (Bartolo, Giovinetto, Svegliato, Basilio)
 Aria La calunnia, mio signore (Basilio, Bartolo, Figaro, Rosina)
 Aria Veramente ho torto (Bartolo, Conte, Rosina)
 Terceto Ah Rosina! (Rosina, Conte, Bartolo)
 Aria Giusto ciel che conoscete (Rosina)

Acto III
 Dueto Oh che umor (Bartolo, Conte, Rosina)
 Aria Già riede primavera (Rosina, Conte, Bartolo)
 Fandango Vuoi tu Rosina (Bartolo, Rosina, Conte, Figaro)
 Quinteto Giusto cielo - Quest'è il diavolo (Conte, Figaro, Rosina, Bartolo, Basilio)

Acto IV
 Introducción (tormenta) y recitativo Come, Basilio! (Bartolo, Basilio, Rosina, Conte, Figaro)
 Recitativo y Finale Io t'aspettavo - Come sei tu il mio bene (Conte, Rosina, Figaro, Basilio, Notario, Juez)

Discografía

Referencias

Enlaces externos

 Libreto en línea en Libretti d'Opera.

Óperas de Francesco Morlacchi
Óperas en italiano
Óperas de 1816
Óperas estrenadas en Dresde
Óperas basadas en piezas de teatro
Óperas ambientadas en España
Adaptaciones de obras de Pierre-Augustin de Beaumarchais

Il barbiere di Siviglia (Morlacchi)


Events from the year 1834 in Canada.

Incumbents
Monarch: William IV

Federal government
Parliament of Lower Canada: 14th (until October 9)
Parliament of Upper Canada: 11th (until March 6)

Governors
Governor of the Canadas: Robert Milnes
Governor of New Brunswick: George Stracey Smyth
Governor of Nova Scotia: John Coape Sherbrooke
Commodore-Governor of Newfoundland: Richard Goodwin Keats
Governor of Prince Edward Island: Charles Douglass Smith

Events

January to June
January – King William IV appoints an arbitrator to settle questions regarding customs dues between the Canadas.
January – The King announces that he will not make the Legislative Council an elected body, as it would be inconsistent with the monarchy, but that he will favor measures for the Council's independence.
January – Thomas Spring Rice, the Secretary of State for War and the Colonies writes "If coming events should constrain the British Legislature to interpose its supreme authority to appease the internal dissensions of the Colony, it would then, indeed, become my duty to submit for the consideration of Parliament, some modifications of the charters of the Canadas, not however, for introducing institutions inconsistent with monarchy, but to preserve and cement their connection with the Mother Country, adhering ever to the spirit of the British Constitution, and confining within their legitimate bounds the rights and privileges of His Majesty's subjects."
January 23 – The Chateau St. Louis (Quebec) is burned.
February 17 – The Ninety-Two Resolutions are passed by the Legislative Assembly of Lower Canada. The complaints relate, chiefly, to nominations of Councillors, partiality in filling offices, of which 47 are alleged to have been distributed among 525,000 Frenchmen, against 157 higher positions, among 75,000 of British origin.
Speaking in the House upon the Ninety-Two Resolutions, which he frames and Mr. Bedard moves, Louis-Joseph Papineau says "It is certain that, before long, the whole of America will be republicanized. If a change be necessary in our present constitution, it is to be undertaken in view of such a conjuncture as I have just mentioned. Would it be a crime, were I to demand that it should? The members of the House are all answerable to their constituents for whatever decisions they may come to, in this regard. And, even though the soldiery should slaughter them for it, they ought not to hesitate, for one moment, to pronounce for any change which they consider beneficial to their country."
Mr. Neilson replies: "The American revolutionists and the British Liberals contended for the maintenance of franchises already acquired; we oppositionists are reaching out our hands for freedom which we never possessed. The Resolutions can not be justified, for they favor the refusal of supplies, without which there would be no means of defraying the expense of governing the Province."
March 6 – Incorporation of Toronto, heretofore York, Upper Canada.
William Lyon Mackenzie elected first mayor of the city of Toronto.
March 8 – The Saint-Jean-Baptiste Society, an institution in Quebec dedicated to the protection of Quebec francophone interests and to the promotion of Quebec Sovereignism, is founded.

July to December
July 31 – At midnight July 31, slavery comes to an end in all British territories, including British North America. To honour this important event, August 1 is celebrated as Emancipation Day in Windsor, Ontario, and elsewhere.
December 9 – Foundation of the "Canadian Alliance Society" in Upper Canada at Toronto.
Before a committee of the British Commons, Hon. Edward Ellice suggests remedies for troubles in Canada.

Full date unknown
A majority of the Assembly call for Lord Aylmer's impeachment for maladministration, and invite Daniel O'Connell and others to assist them. The Council and British Canadians counter-petition. The Assembly omit voting supplies.
Adopting revolutionary tactics, Papineau advises wearing homespun cloth and buying nothing British, in order to diminish misused revenues. Bankstocks being of British ownership, he advises a general demand of gold for banknotes.
Samuel Lount elected to Assembly along with William Lyon Mackenzie and a Reform majority.

Parliaments and Assemblies
14th Parliament of Lower Canada
11th Parliament of Upper Canada
14th General Assembly of Nova Scotia
10th New Brunswick Legislative Assembly
13th General Assembly of Prince Edward Island

Arts and literature
 Song Ô Canada! mon pays, mes amours by George-Étienne Cartier.

Births

January to March
January 1 – Edward Cochrane, politician (died 1907)
January 4 – Alexander Cameron, physician and politician (died 1917)
January 8 – Timothy Coughlin, farmer and politician (died 1912)
January 17 – Hannah Maynard, photographer
January 20 – William Carpenter Bompas, Church of England clergyman, bishop and missionary (died 1906)
January 29 – George Barnard Baker, lawyer, politician and Senator (died 1910)
February 14 – George Ralph Richardson Cockburn, educator and politician (died 1912)
March – Timothy Eaton, businessman and founder of Eaton's (died 1907)
March 3 – Colin MacDougall, politician and lawyer (died 1901)
March 8 – Thomas Christie, physician, professor and politician (died 1902)
March 19 – Auguste Achintre, journalist and essayist (died 1886)

April to June
April 21 – William Elliott, farmer, merchant and politician (died 1888)
April 21 – Erastus Wiman, journalist and businessman (died 1904)
May 7 – John Herbert Turner, politician and Premier of British Columbia (died 1923)
June 6 – Abram William Lauder, lawyer and politician (died 1884)

July to September
July 27 – Donald Farquharson, politician and Premier of Prince Edward Island (died 1903)
August 7 – Sévère Rivard, lawyer, politician and 17th Mayor of Montreal (died 1888)
August 9 – Hector Fabre, lawyer, journalist, diplomat and Senator (died 1910)
August 12 – William Donahue, merchant and politician (died 1892)
August 25 – Anson Dodge, lumber dealer and politician (died 1918)
September 12 – Daniel Woodley Prowse, lawyer, politician, judge, historian and essayist (died 1914)
September 16 – Robert Simpson, businessman and founder of Simpsons (died 1897)
September 21 – Désiré Olivier Bourbeau, politician and merchant (died 1900)
September 27 – Charles Fleetford Sise, businessman (died 1918)

October to December
October 4 – Ward Bowlby, lawyer and politician, reeve of Berlin, Ontario (died 1917)
October 13 – Louis Adolphe Billy, politician and lawyer (died 1907)
November 7 – Ernest Gagnon, folklorist (died 1915)
November 11 – Richard Butler, editor, publisher, journalist and U.S. vice-consul (died 1925)
November 13 – William Doran, mayor of Hamilton, Ontario (died 1903)
November 15 – George Anthony Walkem, jurist, politician and 3rd and 5th Premier of British Columbia (died 1908)
November 16 – Georges-Isidore Barthe, lawyer, publisher, journalist and politician (died 1900)
November 17 – George Cox, mayor of Ottawa (died 1909)
November 26 – Joseph Brunet, politician and businessman (died 1904)
December 14 – Thomas Bain, politician and Speaker of the House of Commons of Canada (died 1915)

Full date unknown
Joseph-Élisée Beaudet, businessman and politician (died 1910)
James Cunningham, merchant and politician (died 1925)

Deaths
May 24 – John Saunders, soldier, lawyer, politician and Chief Justice of New Brunswick (born 1754)
August 12 or August 13 – Peter Rindisbacher, painter (born 1806)
September 6 – William Dummer Powell, lawyer, judge and politician (born 1755)
September 8 – William Black, Methodist minister (born 1760)

References

Years of the 19th century in Canada
Canada
1834 in North America

1834 in Canada


Trophis, biljni rod iz porodice dudovki smješten u tribus Moreae. Postoji deset priznatih vrsta iz jugoistočne Azije, zapadnog Pacifika i tropske Amerike

Vrste
 Trophis branderhorstii (Diels) Corner
 Trophis caucana (Pittier) C.C.Berg
 Trophis cuspidata Lundell
 Trophis drupacea (Diels) Corner
 Trophis involucrata W.C.Burger
 Trophis mexicana (Liebm.) Bureau
 Trophis noraminervae Cuevas & Carvajal
 Trophis philippinensis (Bureau) Corner
 Trophis racemosa (L.) Urb.
 Trophis scandens (Lour.) Hook. & Arn.

Sinonimi
 Bucephalon L.
 Calpidochlamys Diels
 Caturus Lour.
 Cephalotrophis Blume
 Dumartroya Gaudich.
 Malaisia Blanco
 Olmedia Ruiz & Pav.
 Skutchia Pax & K.Hoffm.
 Uromorus Bureau

Izvori

Moreae

Trophis


හරියානු පදනම් කුඤ්ඤ හෙවත් ඌර්කිෂ් සිංහ රූ යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ සිංහ හැඩයෙන් යුත් තඹ අත්තිවාරම් කුඤ්ඤ ද්විත්වයකි. මේවා සිරියාවේ පුරාතන ඌර්කෙෂ් (නූතන ටෙල් මොසාන්) නගරයට අයත්ව තිබූයේ යැයි විශ්වාස කෙරේ. මෙම කුඤ්ඤ සමග ඇති කීලාක්ෂර ඵලකය අනුව ඒවා ඌර්කෙෂ් නගරයේ නෙර්ගාල් දේවස්ථානයේ අත්තිවාරමෙහි සවිකොට තිබී ඇත. මෙම කුඤ්ඤ යුගලෙහි සහ ඒ සමග ඇති අනුගාමී ශිලා ඵලකයේ ඇති අක්ෂර මෙතෙක් සොයාගැනුණු පැරණිතම හරියානු භාෂා වෙළ යැයි සැලකේ. මින් එක් සිංහ රුවක් එහි හුනුගල් ඵලකය සමග පැරීසියේ ලූවර් කෞතුකාගාරයේ තැන්පත් කොට ඇත. දෙවන සිංහ රුව නිව් යෝක්හි මෙට්‍රොපොලිටන් කලා කෞතුකාගාරයේ ප්‍රදර්ශනයට තබා ඇත.

සමාලෝචනය
මෙම පදනම් කුඤ්ඤ අක්කාඩියානු යුගයට  කාලනිර්ණය කොට ඇත. මේවා පාතාලයට අධිපති දෙවියා වන නෙර්ගාල් සඳහා ඉදිකළ දේවස්ථානයක අත්තිවාරමේ සවිකොට තිබී ඇත. මෙම කුඤ්ඤ තැන්පත් කොට ඇත්තේ දේවාලයේ සහ එය කැපකළ ඌර්කෙෂ්හි හරියානු කුමරකු වූ තිෂ්-අතාල්‍ගේ ආරක්ෂාව උදෙසා ය. මෙම රූ වල ඉහළ කොටස දත් විලිස්සාගත් සිංහයකු ඉදිරි පාද වලින් එල්ලී සිටින අයුරින් නිර්මාණය කොට ඇති අතර, පහළ කොටස ඝනකම් කුඤ්ඤයක අයුරින් නිර්මාණය කොට ඇත. සිංහයා සිය පාද තබාගෙන සිටින තඹ ඵලකයේ කීලාක්ෂර අභිලේඛනයක් දක්නට ලැබේ. තඹ ඵලකය සහ සිංහ කුඤ්ඤය වෙන්වෙන්ව නිර්මාණය කොට පසුව එකිනෙට සම්බ්නධ කරන ලදී. ආරක්ෂාව උදෙසා මෙවැනි සිංහ රූ තැන්පත් කිරීම පුරාතන මෙසපොතේමියාවේ සුලබ දර්ශනයක් වුව ද, ඌර්කිෂ් සිංහ රූ අත්තිවාරම් කුඤ්ඤ ලෙස භාවිතා කොට ඇති අයුරු එයටම අනන්‍ය ය.

ලූවර් සිංහ රුව සහ ඵලකය
ලූවර් සිංහ රුව  යන මිනුම්වලින් යුත් අතර, ඒවා සම්බන්ධ කොට ඇති ඵලකයේ පළල  කි. තඹ ඵලකයේ ඇති ලේඛනයේ බොහෝ කොටස් මැකීගොස් ඇතත්, එහි කියවාගත හැකි මට්ටමේ පවතින කොටස් අනුව සනාථ වී ඇත්තේ ඒවා ශිලා ඵලකයේ ඇතුළත් ලේඛනයේම පිටපතක් බවයි. සුදු හුනුගල් ඵලකය තඹ ඵලකයේ පහළ කොටස හා ගැළපෙන අතර, එහි මිනුම්  පරිදි වේ. එහි පහත අභිලේඛනය ඇතුළත් ය:

මෙම අභිලේඛනය හරියානු භාෂාවෙන් ලියැවුණු මෙතෙක් හඳුනාගැනුණු පැරණිතම ලේඛනය වේ. මෙම ශිලා ඵලකය ද පෝහ කුඤ්ඤය සමග වළලා තිබී ඇති බව පෙනෙන්නේ, ඵලකයේ ඇති කොපර් ඔක්සයිඩ සලකුණු අනුව ය. එසේම ශිලා ඵලකයේ තැවරී තිබූ කොපර් ඔක්සයිඩවල සලකුණු නැවත තඹ ඵලකයේ ද තැවරී ඇත.

මෙට්‍රොපොලිටන් කෞතුකාගාර සිංහ රුව

මෙට් සිංහ රුව  යන මිනුම්වලින් යුත් අතර, එය නිර්මාණය කොට ඇත්තේ ලූවර්හි ඇති සිංහ රුවේ අච්චුවට වඩා වෙනස් අච්චුවකිනි. නමුත් ඒවා ශෛලිය අතින් සමානකම් දක්වයි. තඹ ඵලකයෙහි තවමත් කියවීමට පැහැදිළි අයුරින් කීලාක්ෂර දැකගත හැක. මෙම අභිලේඛනය පේළි දාහතරකින් සමන්විත ය. පේළි 1–12 දක්වා කැටයම් කොට ඇත්තේ ඵලකයේ දාරය සහ සිංහයාගේ වම් ඉදිරි පාදය අතර සිරස් අතට ය. පේළි 13 සහ 14 කැටයම්‍කොට ඇත්තේ තිරස් අතට සිංහයාගේ ඉදිරි පාද දෙක අතර ය. අභිලේඛනයේ ඇති සලකුණු අනුව, මෙහි අභිලේඛිත පෙළ ලූවර් ශිලා ඵලකයේ හමුවන සම්පූර්ණ අභිලේඛනයෙහිම පිටපතක් බැව් සනාථ කරයි.

අත්පත් කරගැනීම
මෙම පුරාවස්තූන් කිසිවක ඒවා අත්පත් කරගත් ආකාරය පිළිබඳ පුරාවිද්‍යාත්මක වාර්තාවක් ඇතුළත් නොවේ. මේ නිසා ඒවා මුලින් පිහිටුවා තිබූ ආකාරය සනාථ කළ නොහැකි ය. ලූවර් සිංහ රුව සහ අනුගාමී ශිලා ඵලකය හිමි කරගැනුණේ 1948දී පැරීසියානු පුරාවස්තු වෙළෙන්දකුගෙනි. මෙට් සිංහ රුව ද 1948දී නිව් යෝක් පුරාවස්තු වෙළෙන්දකුගෙන් මිලදී ගැනුණේ ජෝසෆ් පුලිට්සර් බික්වෙස්ට්ගේ අනුග්‍රහය යටතේ ය.

මේවාත් බලන්න

මෙසපොතේමියාවේ කලාව
හරියානු භාෂාව

ආශ්‍රේයයන්

සටහන්

ග්‍රන්ථාවලිය

ඌර්කෙෂ්
ක්‍රි.පූ. 3වන සහස්‍රකයේ නිර්මාණ
පුරාතන මෑත පෙරදිග ප්‍රතිමා කලාව
සිරියානු කලාව
සිරියාවේ පුරාවිද්‍යාත්මක සසොයාගැනීම්
ලූවර්හි පුරාවස්තු
තඹ ප්‍රතිමා
කීලාක්ෂර
හරෝ-ඌරර්ෂියානු භාෂා
මෙට්‍රොපොලිටන් කලා කෞතුකාගාර එකතුව තුළ ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
මෙට්‍රොපොලිටන් කලා කෞතුකාගාරයේ ප්‍රතිමා
මෙට්‍රොපොලිටන් කලා කෞතුකාගාරයේ ලෝහ නිර්මාණ
කාලව තුළ සිංහයින්

හරියානු පදනම් කුඤ්ඤ