ග්‍රැහැම් ඉයන් ජේම්ස් කෝවන් (1940 ඔක්තෝබර් 4 – 2011 ජූලි 20) යනු නවසීලන්ත ක්‍රිකට් විනිසුරුවෙකි. ඔහු 1989 සහ 1991 අතර එක්දින තරඟ පහකට සහභාගී විය.

කෝවන් 1967 දී ඔහු සේවය කළ බැංකුව විසින් දකුණු දූපතේ බටහිර වෙරළට මාරු කළ විට විනිසුරුවරයකු ලෙස කටයුතු ආරම්භ කළේය. ඔහු 1972 සහ 1993 අතර පළමු පන්තියේ තරඟ 46ක් විනිශ්චය කර ඇත. ඔහු 1972 සහ 1993 අතර ලැයිස්තු A තරඟ 35ක් විනිශ්චය කළේය. ඔහුගේ තරඟ බොහොමයක් උතුරු දිස්ත්‍රික්ක වලට සම්බන්ධ වූ අතර තරඟ 81ම පැවැත්වුණේ උතුරු දිවයිනේය.

කෝවන් බටහිර වෙරළ ක්‍රිකට් සංගමයේ සහ ඕක්ලන්ඩ් ක්‍රිකට් යන දෙකෙහිම පරිපාලකයෙකු ද, නවසීලන්ත ක්‍රිකට් විනිසුරුවරුන්ගේ සහ ලකුණු රැස් කරන්නන්ගේ සංගමයේ සභාපති සහ නෝර්ත්ලන්ඩ් ක්‍රිකට් සභාපති ද විය.

යොමු කිරීම්

2011 මරණ
1940 උපත්

ග්‍රැහැම් කෝවන්


Alessandro Moreschi (11 November 1858 – 21 April 1922) was an Italian chorister of the late 19th century and the only castrato to make solo recordings.

Early life
Alessandro Moreschi was born on 11 November 1858 to Luigi Lorenzo Moreschi (1840–1897) and Rosa Maria Potelli, a Roman Catholic family in the town of Monte Compatri in the Papal States, near Frascati (Lazio). It is possible that he was born with an inguinal hernia, for which castration was still thought to be a cure in 19th-century Italy. Another possibility is that he was castrated later, around 1865, which would have been more in line with the centuries-old practice of castrating vocally talented boys well before puberty. In any case, much later in life, he referred to his enjoyment of singing as a boy in the chapel of the Madonna del Castagno, just outside his native town.

Early career

It seems likely that Moreschi's singing abilities came to the notice of Nazareno Rosati, formerly a member of the Sistine Chapel choir, who was acting as a scout for new talent, and took him to Rome in about 1870. Moreschi became a pupil at the Scuola di San Salvatore in Lauro, where he was taught by Gaetano Capocci, maestro di cappella of the Papal basilica of St John Lateran. In 1873, aged only fifteen, he was appointed First Soprano in the choir of that basilica, and also became a regular member of the groups of soloists hired by Capocci to sing in the salons of Roman high society. His singing at such soirées was vividly described by Anna Lillie de Hegermann-Lindencrone, the American wife of the Danish Ambassador to the Holy See:

In 1883, Capocci presented a special showcase for his protégé: the first performance in Italy of the oratorio Christus am Ölberge by Beethoven, in which Moreschi sang the demanding coloratura role of the Seraph. On the strength of this performance, he became known as l'Angelo di Roma, and shortly after, having been auditioned by all the members of the Sistine Chapel Choir, he was appointed First Soprano there, a post he held for the next thirty years.

Sistine Chapel choir

Moreschi's Director at the Sistine was Domenico Mustafà, himself once a fine castrato soprano, who realised that Moreschi was, amongst other things, the only hope for the continuation of the Sistine tradition of performing the famous setting of the Miserere by Gregorio Allegri during Holy Week. When Moreschi joined the Sistine choir, there were still six other castrato members, but none of them was capable of sustaining this work's taxing soprano tessitura. Moreschi's star status sometimes seems to have turned his head: "Moreschi's behaviour was often capricious enough to make him forget a proper professional bearing, as on the occasion after a concert when he paraded himself among the crowd like a peacock, with a long, white scarf, to be congratulated ..."

The Sistine Chapel Choir was run on traditional lines centuries old, and had a strict system of hierarchies. In 1886, the senior castrato, Giovanni Cesari, retired, and it was probably then that Moreschi took over as Direttore dei concertisti (Director of soloists). In 1891 Moreschi took his turn as segretario puntatore, being responsible for the day-book of the choir's activities, and the following year was appointed maestro pro tempore, a largely administrative post concerned with calling choir meetings, fixing rehearsals, granting leave of absence and the like. During this year, Alessandro was also responsible for overseeing the choir's correct performance of its duties in the Sistine Chapel. Artistically speaking, the job involved him in choosing soloists and in developing repertoire. This entire period was one of great upheaval within the Sistine choir's organisation as well as Catholic church music at large: the reforming movement known as Cecilianism, which had originated in Germany, was beginning to have its influence felt in Rome. Its calls for the Church's music to return to the twin bases of Gregorian chant and the polyphony of Palestrina were a direct threat to both the repertoire and the practice of the Sistine Chapel. These were resisted by Mustafà, but time was against him. In 1898, he celebrated fifty years as a member of the Sistine, but also appointed Lorenzo Perosi as joint Perpetual Director. This 26-year-old priest from Tortona in Piedmont turned out to be a real thorn in Mustafà's side. Moreschi was very much a silent witness to the struggles between the forces of tradition and reform, but was also caught up in secular matters: on 9 August 1900, at the express request of the Italian royal family, he sang at the funeral of the recently assassinated king, Umberto I. This was all the more extraordinary because the Papacy still had no formal contact with the unified Italian secular state, which it regarded as a mere usurper.

In the spring of 1902, in the Vatican, Moreschi made the first of his recordings for the Gramophone & Typewriter Company of London. He made additional recordings in 1904: there are seventeen tracks in all. Between these two sessions, several most fateful events occurred: in 1903 the aged Mustafà finally retired, and a few months later Pope Leo XIII, a strong supporter of Sistine tradition, died. His successor was Pope Pius X, an equally powerful advocate of Cecilianism. One of the new pontiff's first official acts was the promulgation of the motu proprio, Tra le sollecitudini ("Amidst the Cares"), which appeared, appropriately enough, on St Cecilia's Day, 22 November 1903. This was the final nail in the coffin of all that Mustafà, Moreschi and their colleagues stood for, since one of its decrees stated: "Whenever ... it is desirable to employ the high voices of sopranos and contraltos, these parts must be taken by boys, according to the most ancient usage of the Church." Perosi, a fanatical opponent of the castrati, had triumphed and Moreschi and his few remaining colleagues were to be pensioned off and replaced by boys. A singing pupil of Moreschi's, Domenico Mancini, was such a good imitator of his master's voice that Perosi took him for a castrato (even though castration had been banned in Italy in 1870), and would have nothing to do with him. Mancini became a professional double-bass player.

Officially, Alessandro was a member of the Sistine choir until Easter 1913 (at which date he qualified for his pension after thirty years' service), and remained in the choir of the Cappella Giulia of St Peter's, Rome until a year after that. Around Easter 1914 he met the Viennese musicologist Franz Haböck, author of the important book Die Kastraten und ihre Gesangskunst (The Castrati and their Art of Singing, published in Berlin in 1927), who had plans to cast Moreschi in concerts reviving the repertoire of the great eighteenth-century castrato Farinelli. These never came to fruition: by this date Moreschi (now fifty-five years old) no longer had the required high soprano range, and in any case he had never had the necessary virtuoso operatic training.

Retirement and death
In retirement, Moreschi lived in his apartment at 19 Via Plinio, a few minutes' walk from the Vatican, where he died at the age of 63, possibly of pneumonia. His funeral Mass was a large and public affair in the church of San Lorenzo in Damaso, and was conducted by Perosi, who, in spite of his antipathy towards castrati, felt a "great friendship which bound them together". Moreschi was buried in the family vault in the Cimitero del Verano, the great "city of the dead" not far from Rome's Tiburtina station. His colleague Domenico Salvatori lies in the same tomb.

Appearance and personality
According to Haböck, "Moreschi's external appearance differs little from that usual for a singer. He is of medium or rather small stature. His likeable face is completely beardless; his chest remarkably broad and powerful. His speaking voice has a metallic quality, like a very high-speaking tenor. His voice and demeanour make a youthful impression, reinforced by his lively conversation, which add to the altogether charming picture that the singer presents."

Recordings

{{Listen|filename=AlessandroMoreschi-AveMaria-cleaned.ogg|title="Ave Maria" by Bach/Gounod|DESCRIPTION =Alessandro Moreschi performs "Ave Maria" by Bach/Gounod}}
All of Moreschi's recordings were made in Rome in two sets of recording sessions for the Gramophone & Typewriter Company.  The first series of recordings was made on 3 and 5 April 1902 by Will and Fred Gaisberg.  Eighteen usable sides by the members of the Sistine Chapel Choir were captured on wax, four of them solos by Moreschi.  Decades later Fred Gaisberg recalled making these historic first recordings in the Vatican: "Selecting a great salon with walls covered with Titians, Raphaels, and Tintorettos, we mounted our grimy machine right in the middle of the floor." The second set of recordings was made in Rome in April 1904, under the direction of W. Sinkler Darby. CDs on the Opal and Pearl labels reproduce the recordings.

Critical opinion

Critical opinion is divided about Moreschi's recordings: some say  they are of little interest other than the novelty of preserving the voice of a castrato, and that Moreschi was a mediocre singer, while others detect the remains of a talented singer unfortunately past his prime by the time he recorded, as Moreschi was in his mid-forties when he made his recordings. Still others feel that he was a very fine singer indeed, and that much of the "difficulty" in listening to Moreschi's recordings stems from changes in taste and singing style between his time and ours. His vocal technique can certainly seem to grate upon modern ears, but many of the seemingly imperfect vocal attacks, for example, are in fact grace notes, launched from as much as a tenth below the note – in Moreschi's case, this seems to have been a long-standing means of drawing on the particular acoustics of the Sistine Chapel itself. The dated aesthetic of Moreschi's singing, involving extreme passion and a perpetual type of sob, often sounds bizarre to the modern listener, and can be misinterpreted as technical weakness or symptomatic of an aging voice.

The standard of his recordings is certainly variable; Moreschi recorded two versions of Rossini's "Crucifixus". In the first, Moreschi's first side from his first recording session in 1902, he sings off key, and continues to do so for several bars. Whatever modern opinion may be of his recordings, the enthusiastic applause of his colleagues attests to their appreciation on at least one occasion, as can be heard at the end of his rendering of Tosti's song "Ideale".

The best-known piece Moreschi recorded is the Bach/Gounod "Ave Maria" (though the Sistine Chapel choir recorded Mozart's Ave verum corpus, Moreschi's voice is not individually audible). Perhaps only here does Moreschi's singing approach the type of star quality that the great castrato performances of the Baroque era must have possessed; there is great fervour in the singing – the above-mentioned "tear in every note" – and Moreschi takes the climactic high B natural without apparent effort.

References

 de Hegermann-Lindencrone, A L: The Sunny Side of Diplomatic Life (New York, 1914)
 Haböck, F: Die Kastraten und ihre Gesangskunst (Berlin, 1927)
 Clapton, N: Alessandro Moreschi and the Voice of the Castrato (London, 2008)

External links

 The complete text of Tra le sollecitudini'' is available on-line in English at Tra Le Sollecitudini Instruction on Sacred Music
 1904 Recording of Bach/Gounod: Ave Maria

1858 births
1922 deaths
People from Monte Compatri
Castrati
Italian Roman Catholics
19th-century Italian male opera singers
Burials at Campo Verano

Alessandro Moreschi


Georg Leubuscher (* 20. September 1858 in Jena; † 27. Februar 1916 in Meiningen) war ein deutscher Mediziner und Sozialreformer.

Leben
Leubuscher war ein Sohn des Mediziners Rudolf Leubuscher († 1861), Professor und Direktor der Medizinischen Klinik in Jena. Die Eltern waren vor der Hochzeit vom jüdischen zum evangelischen Glauben übergetreten. Georg Leubuscher besuchte das Friedrich-Werdersche Gymnasium in Berlin und studierte ab 1877 Medizin in Heidelberg, Berlin und Jena. In Heidelberg wurde er Mitglied des Corps Rhenania. Nach der Promotion zum Dr. med. in Jena (1881) habilitierte er sich 1885 für Innere Medizin, Gerichtsmedizin und Toxikologie. Er erhielt einen Lehrauftrag in Jena und wurde 1890 Bezirksarzt des Großherzogtums Weimar. 1897 folgte er einem Ruf nach Meiningen und wurde dort Leiter des Georgenkrankenhauses, Vortragender Rat für Medizinalangelegenheiten im herzoglichen Staatsministerium und Mitglied der Medizinaldeputation. Leubuscher schuf im Herzogtum Meiningen das erste flächendeckende Schularztsystem in Deutschland, reorganisierte im gesamten Herzogtum über die Herzog-Georg-Stiftung für Krankenpflegerinnen, deren Vorstand er angehörte, die Gemeindekrankenpflege. Er engagierte sich beim Bau von Volksbädern (1905 Frauenbad in Wasungen, 1906 Hallenbad in Meiningen) und setzte sich für den Bau von Schulbrausebecken ein. Er war beratendes Aufsichtsratsmitglied des Saline- und Solebads Bad Salzungen. 1911 setzte er sich für den Bau des Meininger Krematoriums ein.

Im Juli 1914 wurde Leubuscher aus gesundheitlichen Gründen in den Ruhestand versetzt. Bei Ausbruch des Ersten Weltkriegs nahm er alle seine Arbeiten wieder auf und leitete bis zu seinem Tode im Februar 1916 das teilweise zum Lazarett umfunktionierte Georgenkrankenhaus.

Die bekannte Wirtschafts- und Sozialwissenschaftlerin Charlotte Leubuscher war seine Tochter. Er war Mitglied der Jenaer Freimaurerloge Friedrich zur ernsten Arbeit.

Georg Leubuscher war verheiratet mit Else Vermehren, der Tochter des Klassischen Philologen Moritz Vermehren (1829–1893).

Auszeichnungen
 Georg-Leubuscher-Straße in Meiningen

Literatur
 Florian Mildenberger: Der Aufbau eines "Hygienischen Staates". Die Modernisierung des Herzogtums Sachsen-Meiningen durch Georg II. (1826–1914) und Georg Leubuscher (1858–1916). In: Fachprosaforschung – Grenzüberschreitungen. Band 10, 2014, S. 111–144.

Weblinks
 Georg Leubuscher - Sozialreformer und Erster Arzt im Herzogtum (PDF; 1,1 MB)

Mediziner (19. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Friedrich-Schiller-Universität Jena)
Person (Meiningen)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Freimaurer (Deutschland)
Freimaurer (19. Jahrhundert)
Freimaurer (20. Jahrhundert)
Geboren 1858
Gestorben 1916
Mann
Geheimer Medizinalrat
Absolvent der Friedrich-Schiller-Universität Jena

Georg Leubuscher


Earl of Bradford is a title that has been created twice, once in the Peerage of England and once in the Peerage of the United Kingdom. It was first created in 1694 for Francis Newport, 2nd Baron Newport. However, all the Newport titles became extinct on the death of the fourth Earl in 1762. The earldom was revived in 1815 for Orlando Bridgeman, 2nd Baron Bradford. The Bridgeman family had previously succeeded to the Newport estates. The title of the peerage refers to the ancient hundred of Bradford in Shropshire, and not, as might be assumed, to the city of Bradford, Yorkshire, or the town of Bradford-on-Avon in Wiltshire.

History of the title

Newport creation

The Newports were an ancient Shropshire family. One member of the family, Richard Newport, represented Shropshire and Shrewsbury in Parliament and was a supporter of King Charles I during the Civil War. In 1642 he was raised to the Peerage of England as Baron Newport, of High Ercall in the County of Shropshire. His son Francis, the second Baron, represented Shrewsbury in the Long Parliament and fought as a Royalist in the Civil War. After the Restoration he served as Lord Lieutenant of Shropshire, as Comptroller of the Household and as Treasurer of the Household. In 1676 Newport was created Viscount Newport, of Bradford in the County of Shropshire, and on 11 May 1694 he was further honoured when he was made Earl of Bradford, in the County of Shropshire. Both titles were in the Peerage of England.

Lord Bradford was succeeded by his eldest son, the second Earl. He sat as a Whig Member of Parliament for Shropshire and served as Lord Lieutenant of Shropshire. In 1681 Lord Bradford married Mary Wilbraham, daughter of Sir Thomas Wilbraham, Bt, and Elizabeth Mytton. Through this marriage Weston Park in Staffordshire came into the Newport family. Their eldest son, the third Earl, represented Bishop's Castle and Shropshire in the House of Commons and was also Lord Lieutenant of Staffordshire. He had no legitimate children and on his death the peerages passed to his younger brother, the fourth Earl. When he died in 1762 all the Newport titles became extinct. The family estates, including Weston Park, were inherited by his nephew, Sir Henry Bridgeman, 5th Baronet, of Great Lever (see below).

The Hon. Thomas Newport, younger son of the first Earl, was created Baron Torrington in 1716.

Bridgeman creation

The Bridgeman family originally stems from Devon. One member of the family, John Bridgeman, grandson of Edward Bridgeman, served as Bishop of Chester from 1619 to 1652. His son, Orlando Bridgeman, was a prominent lawyer and politician. In 1660 he was created a baronet, of Great Lever in the County of Lancaster, in the Baronetage of England. His great-grandson, the fourth Baronet, represented Shrewsbury in Parliament. In 1719 he married Lady Anne Newport, daughter of Richard Newport, 2nd Earl of Bradford. Their son, the fifth Baronet, was a Member of Parliament for Ludlow and Wenlock for over forty years. In 1762 he succeeded through his mother to the Newport estates, including Weston Park, on the death of his uncle, the fourth Earl of Bradford (see above). After Bridgeman's retirement from the House of Commons in 1794, the Bradford title held by his mother's family was revived when he was raised to the peerage as Baron Bradford, of Bradford in the County of Shropshire.

His son, the second Baron, represented Wigan in Parliament. In 1815, the earldom of Bradford was revived when he was created Viscount Newport, in the County of Shropshire, and Earl of Bradford, in the County of Shropshire. His grandson, the third Earl, was a Conservative politician and notably served as Lord Steward of the Household and as Master of the Horse. He was also Lord Lieutenant of Shropshire. His eldest son, the fourth Earl, represented North Shropshire in Parliament as a Conservative. He was succeeded by his eldest son, the fifth Earl. He was a Lieutenant-Colonel in the army and fought in the Boer War and in the First World War. Lord Bradford was also Private Secretary to both Prime Minister Lord Salisbury and to Prime Minister Arthur Balfour and held office as a Government Whip in the House of Lords from 1919 to 1924. The present holder of the titles is his grandson, the seventh Earl, who succeeded in 1981.

Another member of the Bridgeman family was the Conservative politician William Bridgeman, 1st Viscount Bridgeman. He was the son of Reverend the Hon. John Robert Orlando Bridgeman, third son of the second Earl of Bradford.

Family seats
The family seat is Weston Park in Staffordshire. They also held Castle Bromwich Hall, a manor in Warwickshire, along with the adjoining Castle Bromwich Hall Gardens. The Hall is now a hotel, and its gardens have been restored by a Trust and are open to the public.

Weston Park was held by the family until 1986. Gerald, the 6th Earl of Bradford, who had succeeded to the title in 1957, died in 1981, leaving the family with large death duties. After five years of negotiations with the Treasury, Weston Park was donated to the nation via a Foundation established in 1986.

Since then, a G8 Summit Retreat was held at Weston Park in 1998 with the heads of State or Government present including US President Bill Clinton and Russian President Boris Yeltsin and, since 1999, the grounds of Weston Park have been used as one of the sites of the annual dual-site Virgin sponsored V Festival. While the family of the 7th Earl of Bradford has no remaining claim to Weston Park, much of the artwork (including works by van Dyck and others) remains privately held.

Earl of Bradford, first creation

Baron Newport (1642)
Richard Newport, 1st Baron Newport (1587–1651)
Francis Newport, 2nd Baron Newport (1620–1708) (created Viscount Newport in 1675)

Viscount Newport (1675)
Francis Newport, 1st Viscount Newport (1620–1708) (created Earl of Bradford in 1694)

Earl of Bradford (1694)
Francis Newport, 1st Earl of Bradford (1620–1708)
Richard Newport, 2nd Earl of Bradford (1644–1723)
Henry Newport, 3rd Earl of Bradford (1684–1734)
Thomas Newport, 4th Earl of Bradford (c. 1696 – 1762)

Male-line family tree

Earl of Bradford, second creation

Bridgeman baronets, of Great Lever (1660)
Sir Orlando Bridgeman, 1st Baronet (30 January 1606 – 25 June 1674), son of John Bridgeman, Bishop of Chester.
Sir John Bridgeman, 2nd Baronet (16 August 1631 – 24 August 1710). Bridgeman was the son of the Lord Keeper of the Great Seal Sir Orlando Bridgeman, 1st Baronet, of Great Lever, and Judith Kynaston, and older brother of Sir Orlando Bridgeman, 1st Baronet, of Ridley, he was admitted to the Inner Temple in 1647 and called to the Bar in 1654, though given his father's expression of regret in his will that none of his sons followed him into the legal profession, one must infer that he never practiced.  John succeeded to his father's baronetcy on 25 June 1674. He was married to Mary Cradock, daughter of George Cradock of Caverswall Castle. They had two children: Orlando Bridgeman, married Katherine Bridgeman, daughter of William Bridgeman; Sir John Bridgeman, 3rd Baronet. Bridgeman died, aged 79, in Castle Bromwich, Warwickshire, and was buried in Aston.

Sir John Bridgeman, 3rd Baronet (9 August 1667 – 21 July 1747). Bridgeman was the second son of Sir John Bridgeman, 2nd Baronet, and Mary Cradock, and was educated at Oriel College, Oxford. In 1689, he was called to the Bar, Inner Temple. On 24 January 1710, Bridgeman succeeded in his father's baronetcy. He married Ursula Matthews, daughter of Roger Matthews, in 1694. They had two children: Sir Orlando Bridgeman, 4th Baronet; Ursula Bridgeman, married Hugh Williams. Bridgeman died, aged 79, and was buried in Llanyblodwel, Shropshire.
Sir Orlando Bridgeman, 4th Baronet (2 July 1695 – 25 July 1764). Married Lady Anne Newport, third daughter of the 2nd Earl of Bradford (of the first creation, see above).
Sir Henry Bridgeman, 5th Baronet (7 September 1725 – 5 June 1800) (created Baron Bradford in 1794).

Baron Bradford (1794)
Henry Bridgeman, 1st Baron Bradford (1725–1800)
Orlando Bridgeman, 2nd Baron Bradford (1762–1825) (created Viscount Newport and Earl of Bradford in 1815)

Earl of Bradford (1815)

Male-line family tree

Line of succession

  Henry Bridgeman, 1st Baron Bradford (1725–1800)
  Orlando Bridgeman, 1st Earl of Bradford (1762–1825)
  George Augustus Frederick Henry Bridgeman, 2nd Earl of Bradford (1789–1865)
  Orlando George Charles Bridgeman, 3rd Earl of Bradford (1819–1898)
  George Cecil Orlando Bridgeman, 4th Earl of Bradford (1845–1915)
  Orlando Bridgeman, 5th Earl of Bradford (1873–1957)
  Gerald Michael Orlando Bridgeman, 6th Earl of Bradford (1911–1981)
  Richard Thomas Orlando Bridgeman, 7th Earl of Bradford (born 1947)
 (1)  Alexander Michael Orlando Bridgeman, Viscount Newport (born 1980)
 (2) Hon. Henry Gerald Orlando Bridgeman (born 1982)
 (3) Hon. Benjamin Thomas Orlando Bridgeman (born 1987)
 (4) Hon. Charles Gerald Orlando Bridgeman (born 1954)
 (5) James Edward Charles Bridgeman (born 1978)
 (6) Robert Gerald Orlando Bridgeman (born 1983)
 (7) Nicholas Francis Orlando Bridgeman (born 1991)
 Lt.Col. Hon. Henry George Orlando Bridgeman (1882–1972)
 Lt.Col. Peter Orlando Ronald Bridgeman (1933–2013)
 (8) Mark George Orlando Bridgeman (born 1968)
 (9) Ned Aidan Orlando Bridgeman (born c. 2000)
 (10) Benedict Bridgeman (born 2005)
 (11) John Henry Orlando Bridgeman (born 1938)
 Brig.Gen. Hon. Francis Charles Bridgeman (1846–1917)
 Reginald Francis Orlando Bridgeman (1884–1968)
 (12) Henry Clive Orlando Bridgeman (born 1946)
 Rev. Hon. George Thomas Orlando Bridgeman (1823–1895)
 Charles George Orlando Bridgeman (1852–1933)
 Roger Orlando Bridgeman (1889–1975)
 Richard Lynedoch Orlando Bridgeman (1931–1982)
 (13) Leopold Orlando Bridgeman (born 1968)
 (14) Constantine Orlando Bridgeman (born 1970)
 (15) Hector Richard Orlando Bridgeman (born 2006)
 (16) Orland Bridgeman (born 2008)
 Rev. Hon. John Robert Orlando Bridgeman (1831–1897)
  William Clive Bridgeman, 1st Viscount Bridgeman (1864–1935)
 Brig. Geoffrey John Orlando Bridgeman (1898–1974)
 (17)  Robin John Bridgeman, 3rd Viscount Bridgeman (born 1930)
 (1, 18) Hon. Luke Robinson Orlando Bridgeman (born 1971)
 (2, 19) Valentine Henry Ralph Orlando Bridgeman (born 1999)
 (3, 20) Felix Bridgeman (born 2002)
 (4, 21) Hon. Esmond Francis Ralph Bridgeman (born 1974)
 (5, 22) Hon. Orlando Henry Geoffrey Bridgeman (born 1983)

See also
Baron Torrington
Viscount Bridgeman
Bridgeman baronets

References

External links

Weston Park
Castle Bromwich Hall Gardens Trust website

Extinct earldoms in the Peerage of England
Earldoms in the Peerage of the United Kingdom
Earl

Noble titles created in 1694
1694 establishments in England
Noble titles created in 1815
1815 establishments in the United Kingdom

Earl of Bradford


Toshiba Brave Lupus (Lupus en latín significa lobo) es un equipo de rugby japonés que juega en la Top League. Su sede se ubica en Fuchu, Tokio, al igual que su equipo rival, Suntory Sungoliath. Ganaron el segundo campeonato de la Top League en la temporada 2004-2005 dirigidos por Masahiro Kunda, un exjugador de Toshiba y de la Selección de rugby de Japón. Previo a la creación de la Top League el equipo se llamaba Toshiba Fuchu.

Palmarés

Campeonato All-Japan
 Campeones: 1997, 1998, 1999, 2004, 2006 (campeones en conjunto con NEC Green Rockets), 2007

 Top League:
 Campeones: 2004-05, 2005-06, 2006-07, 2008-09

Enlaces externos

Equipos de rugby de Japón
Deporte en Tokio
Organizaciones fundadas en 1948

Toshiba Brave Lupus


Flådeadmiral William Frederick Halsey Jr. GBE (født 30. oktober 1882, død 16. august 1959 kendt som Bill Halsey eller "Bull" Halsey) var en amerikansk admiral. I begyndelsen af Stillehavskrigen (1941–45) havde Halsey kommandoen over den task force, som var dannet omkring hangarskibet USS Enterprise i en række angreb mod japansk-besatte mål. Han blev udnævnt til øverstkommanderende i det sydlige Stillehav og anførte allierede styrker under slaget om Guadalcanal (1942–43) og Felttoget på Salomonøerne (1942–45). I 1943 blev han chef for den amerikanske 3. flåde, en post han beklædte i resten af krigen.

Tidlige år
Halsey blev født i Elizabeth i New Jersey den 30. oktober 1882 som søn af kommandør i den amerikanske flåde William F. Halsey, Sr.

Hans far var efterkommer af senator Rufus King, som var en amerikansk advokat, politiker, diplomat og kandidat til posten som vicepræsident i 1804 og 1808 og præsidentkandidat i 1816.
Halsey gik på Pingry School.

Efter at have ventet to år på at få en plads på United States Naval Academy, besluttede han at læse medicin på University of Virginia og gå ind i flåden som læge. Han valgte Virginia fordi hans bedste ven, Karl Osterhause, gik der. Han sluttede sig til Delta Psi broderskabet og var også medlem af det hemmelighedsfulde Seven Society. Efter sit første år fik Halsey plads på United States Naval Academy i Annapolis og begyndte på flådeakademiet i efteråret 1900.

Halsey tog eksamen fra flådeakademiet den 2. februar 1904, efter at have fået udmærkelse i fodbold som back og fået priser i atletik. Han tilbragte sine første tjenesteår på slagskibe og sejlede med hovedflåden på , da Roosevelts Store hvide Flåde sejlede rundt om jorden mellem 1907 og 1909.

Halsey var på broen af slagskibet  onsdag den 13. april 1904, da en stikflamme fra den bagbords kanon i agtertårnet antændte en krudtladning, som antændte to andre. Det kom ikke til en eksplosion, men den hurtige afbrænding af krudt brændte og kvalte 31. Det førte til at Halsey gruede for den 13. i hver måned, især hvis det var en fredag.

Efter sin tjenestetid på Missouri gjorde han tjeneste på torpedobåde. Først på  i 1909. Halsey var en af de få officerer, som blev forfremmet direkte til premierløjtnant. Torpedoer og torpedobåde blev et af hans specialer, og han havde kommandoen over første gruppe af Atlanterhavsflådens torpedoflotille i 1912-1913 og over torpedobåde og destroyere i 1910'erne og 1920'erne. På det tidspunkt var destroyeren og torpedobåden, selv om det var yderst hasarderet, den mest effektive måde at sende torpedoer mod slagskibe på. Orlogskaptajn Halseys tjeneste under 1. Verdenskrig omfattede kommandoen over  i 1918. Det indbragte ham et Navy Cross.

Mellemkrigsårene
I oktober 1922 var han flådeattache ved den amerikanske ambassade i Berlin. Et år senere fik han posten som flådeattache i Norge, Sverige og Danmark. Derefter vendte han tilbage til tjeneste på havet igen på destroyere i europæiske farvande som chef for  og '. Tilbage til USA i 1927 gjorde han i et år tjeneste som næstkommanderende på slagskibet  og derpå i tre år som chef for , stationsskibet på flådeakademiet. Kommandør Halsey fortsatte sin karriere to år fra 1930 som chef for Destroyer Division Three i spejderstyrken, inden han vendte tilbage for at studere på flådekrigsskolen i Newport, Rhode Island.

I 1934 tilbød chefen for kontoret for flyvning, flådeadmiral Ernest King, Halsey kommandoen over hangarskibet , hvis han gennemførte et kursus som luftobservatør. Kommandør Halsey valgte at tage hele det 12 ugers kadetkursus som flådepilot frem for det kortere flyobservatørkursus. "Jeg syntes, at det var bedre selv at kunne flyve end at være afhængig af pilotens nåde."
Halsey fik sine vinger som flådepilot den 15. maj 1935 i en alder af 52, den ældste nogensinde i den amerikanske flåde. Mens hans kone var indforstået med, at han trænede til observatør. Hun erfarede først i et brev, at han var under uddannelse til pilot og sagde til sin datter: "Hvad tror du, at det gamle fjols laver nu? Han lærer at flyve!" Han fik herefter kommandoen over Saratoga og senere over Naval Air Station Pensacola i Pensacola, Florida. Halsey anså luftstyrke for at være en vigtig del af fremtidens flåde og sagde: "Flådeofficeren i den næste krig må heller have kendskab til flyvning - og et dybtgående af slagsen." Kommandør Halsey blev forfremmet til kontreadmiral i 1938. Han havde kommandoen over hangarskibsdivisioner og gjorde tjeneste som øverst chef for fly slagstyrken.

2. Verdenskrig
Traditionel flådedoktrin forudså flådeslag mellem modstående rækker af slagskibe. Denne opfattelse blev udfordret, da flyvergeneral Billy Mitchell demonstrerede flyenes evne til at skade og sænke selv de stærkest pansrede skibe. I den debat, som fulgte i mellemkrigsårene, betragtede nogle hangarskibet som et defensivt våben, som gav luftdækning til slagskibe mod landbaserede fly. Hangarskibsfly var lettere og havde ikke vist sig så farlige som landbaserede fly. Påstanden om, at slagskibe ikke kan modstå landbaserede fly, var velkendt. Fortalere for flyvning forestillede sig imidlertid at man kunne bringe kampen til fjenden ved brug af fly. Halsey var fuldt overbevist om at hangarskibet ville blive det primære offensive våben for flåden. Da han vidnede ved admiral Husband Kimmels høring efter fiaskoen ved Pearl Harbor, opsummerede han den amerikanske hangarskibstaktik: "ramme de andre med alt, hvad du kan, så hurtigt du kan hælde det ud over dem." Halsey sagde, at aldrig ville tøve med at bruge hangarskibe som et offensivt våben.

I april 1940 flyttede Halseys skibe til Hawaii som en del af slagflåden, og i juni 1940 blev han forfremmet til midlertidig viceadmiral og fik kommandoen over hangarskibsdivision 2 og chef for flyslagstyrken.

Med krigen umiddelbart forestående tydede amerikansk flådeefterretninger på at Wake Island ville blive mål for et japansk overraskelsesangreb. Som svar beordrede admiral Husband E. Kimmel den 28. november 194 Halsey til at sejle  afsted med flyforstærkninger til Wake og forstærke marinesoldaterne der. Kimmel havde givet Halsey "frie hænder" til at angribe og ødelægge enhver japansk styrke, som han stødte på. Jagerflyene fløj fra Enterprise den 2. december. Da Halsey var meget nervøs for at blive opdaget og angrebet af den japanske hangarskibsflåde, gav han ordren: "sænk alle skibe og skyd alle fly ned, som I møder". Da hans operationschef proteserede: "For pokker admiral, De kan ikke indlede en krig på egen hånd! Hvem skal tage ansvaret?", svarede Halsey: "Det tager jeg. Hvis noget står i vejen, skyder vi først og diskuterer bagefter." Det endte med at japanerne gik i land på Wake den 11. december, et angreb som blev slået tilbage af marinesoldaterne. Det viser, at admiral Kimmel handlede ud fra de bedste efterretninger han havde til rådighed.

En storm forsinkede Enterprise på tilbageturen. I stedet for at ankomme til
Pearl Harbor den 6. december som planlagt, var den stadig 320 km fra Pearl Harbor, da det meddelelsen om, at overraskelsesangrebet ikke havde ramt Wake som forventet, men Pearl Harbor. Nyheden om angrebet kom i et opsnappet radiokommunikation mellem et af Enterprises fly, som prøvede at overbevise Pearl Harbor om, at det var et amerikansk fly. Flyet blev skudt ned og besætningen blev dræbt. Umiddelbart efter angrebet på Pearl Harbor udnævnte admiral Kimmel Halsey til "chef for alle skibe på havet." Enterprise søgte syd og vest for Hawaii efter de japanske angribere, men fandt ikke de seks japanske hangarskibe, som var på vej tilbage mod nord og vest.

Tidlige hangarskibsangreb i Stillehavet

Vice Admiral Halsey og Enterprise slap til Pearl Harbor om aftenen den 8. december. Da han så ud over vragene af stillehavsflåden bemærkede han: "Når vi er færdige med dem, bliver der kun talt japansk i helvede." Halsey var en aggressiv leder. Frem for alt var han en energisk og krævende chef, som havde evnen til at opildne flådens kampånd, når der var mest brug for det. I krigens første måneder blev Amerika rystet af , at den ene vestlige bastion efter den anden faldt. Halsey ledte efter muligheder for at føre kampen over til fjenden. Han gjorde tjeneste som chef for hangarskibsdivision 2 på sit flagskib Enterprise og anførte en række hit-and-run angreb på japanerne i Gilbert og Marshall øerne i februar, Wake Island i marts samt Doolittle-raidet i april mod mål på de japanske hovedøer. Halseys slogan, "Slå hårdt, slå hurtigt, slå tit" blev et slagord for flåden.

Da Halsey vendte tilbage til Pearl Harbor efter sit sidste angreb den 26. maj var han syg på grund af den ekstremt alvorlige og stressede situation. Han havde omtrent stået på broen af Enterprise i de sidste seks måneder og ledet flådens modangreb. En invaliderende hudsygdom dermatitis dækkede det meste af hans krop og gav en ubærlig kløe, som gjorde det næsten umuligt for ham at sove. Efter at have tabt 9 kg blev beordret til at lade sig indlægge på et sygehus på Hawaii.

I mellemtiden havde den amerikanske flådes efterretningstjeneste fundet stærke indicier på, at den japanske flåde planlagde et angreb på Midway i det centrale Stillehav. Admiral Chester Nimitz, den øverstkommanderende for den amerikanske flåde i Stillehavet, besluttede at angribe dem. At miste Midway ville have været et alvorligt tab, fordi det ville betyde at japanerne let kunne angribe Hawaii og true vestkysten af det kontinentale USA. Tabet af hans mest erfarne og aggressive flådechef - admiral Halsey - umiddelbart inden det forestående slag var en alvorlig streg i regningen for Nimitz. Nimitz besøgte Halsey, som anbefalede at chefen for hans krydserdivision, kontreadmiral Raymond Spruance, skulle overtage kommandoen i det kommende slag om Midway. Nimitz overvejede forslaget, men det ville betyde, at man sprang over kontreadmiral Frank Jack Fletcher i Task Force 17, som var den rangældste af de to. Efter at have talt med Fletcher og gennemgået hans rapporter fra slaget i Koralhavet var Nimitz overbevist om at Fletchers indsats var i orden, og han fik ansvaret for forsvaret af Midway. På Halseys anbefaling gjorde Nimitz herefter kontreadmiral Spruance til chef for Halseys Task Force 16, der bestod af hangarskibene Enterprise og Hornet. Halsey sendte sin hidsige stabschef, kommandør Miles Browning, afsted for at hjælpe Spruance. Det efterfølgende slag ved Midway var et afgørende vendepunkt i krigen for USA og en dramatisk sejr for den amerikanske flåde.

Halseys hudsygdom var så alvorlig, at han blev sendt med den lette krydser  til San Francisco, hvor han blev mødt af den førende specialist indenfor allergisygdomme og fik særlig behandling. Halsey fik det snart bedre, men han fik besked på at holde pause i seks uger. Mens han var i land som rekonvalescent besøgte han familien og rejste til Washington D.C. I slutningen af august accepterede han, at holde en tale på flådeakademiet i Annapolis. Inden han gennemgik sine angreb mod de japansk stillinger på Marshall-øerne, sagde Halsey til de forsamlede kadetter: "Ikke at være med i slaget ved Midway har været den største skuffelse i min karriere, men jeg vender tilbage til Stillehavet, hvor jeg har til hensigt personligt at slå et slag mod disse gul-mavede (feje) hore-sønner og deres hangarskibe." Det udløste det larmende bifald.

I september gav admiral Nimitz den meget forbedrede Halsey en ny opgave som leder af stillehavsflådens flystyrker, så han igen kunne få føling med at lede flystyrker. Han overtog snart igen ledelsen af Task Force 16s flagskib USS Enterprise.

Områdekommandoen for det sydlige Stillehav

Efter at have fået lægernes godkendelse til at vende tilbage til tjeneste, blev Halsey udpeget til at lede en hangarskibsstyrke i det sydlige Stillehav. Da skibene var ved at blive gjort klar, tog han til det sydlige Stillehav for at gøre sig bekendt med området. Han tog afsted den 15. oktober og ankom til hovedkvarteret i Nouméa på Ny Kaledonien den 18. oktober. Slaget om Guadalcanal var inde i en kritisk fase med 1. marinedivision, 11.000 mand under generalmajor Alexander A. Vandergrift, der holdt ud omkring flyvepladsen Henderson Field. Marinesoldaterne fik forstærkninger af den amerikanske hærs 164. regiment med 2.800 soldater den 13. oktober. Denne forstærkning kunne kun udfylde nogle af de alvorlige huller i fronten og var ikke tilstrækkelig til at vende slaget. På det kritiske tidspunkt var flådens støtte spinkel på grund af viceadmiral Robert L. Ghormleys tilbageholdende, utilpasse og glansløse indsats. Stillehavsflådens øverstkommanderende, Chester Nimitz, var nået til den konklusion at viceadmiral Ghormley var udmattet og havde mistet kampånden. Nimitz besluttede at udskifte ledelsen i det sydlige Stillehavsområde, mens Halsey var på vej. Da Halseys fly landede i Nouméa, lagde en hvalbåd sig på siden af det med Ghormleys flagløjtnant ombord. De mødtes, inden Halsey kunne borde flagskibet, og han fik en forseglet kuvert med en meddelelse fra Nimitz:

Ordren kom som en ubehagelig overraskelse for Halsey. Ghormley havde været hans ven, siden de spillede på fodboldholdet på Annapolis. Ubehagelig eller ej, de to mænd udførte deres ordrer. Halseys kommando omfattede nu alle styrker til lands, til søs og i luften i det sydlige Stillehav. Nyheden om chefskiftet spredtes hurtigt og gav et øjeblikkeligt løft til moralen blandt de belejrede marinesoldater. Han havde ry for at være flådens mest kæmpende admiral og med god grund. Han gik i gang med at vurdere situationen og beslutte, hvad der skulle gøres. Ghormley havde været usikker på sin styrkes evne til at fastholde marinesoldaternes fodfæste på Guadalcanal og havde overvejet at efterlade dem der som ved Bataan halvøen. Halsey gjorde det helt klart, at han ikke havde til hensigt at trække marinesoldaterne tilbage. Han ville ikke bare imødegå de japanske forsøg på at kaste dem tilbage; han ville erobre øen. Først og fremmest ville han tage initiativet og bringe kampen til japanerne. To dage efter at Halsey havde overtaget kommandoen i oktober 1942, gav han ordre til at alle flådeofficerer i det sydlige Stillehav kunne holde op med at bære slips, når de var i tropeuniform. Som Richard Frank bemærkede i sin beretning om slaget om Guadalcanal:
Halsey sagde, at han gav denne ordre for at tilpasse sig praksis i hæren og af hensyn til komfort. Hans ordre fremkaldte et billede af en bokser, som klædte sig af til en kamp og symboliserede, at man opgav elegancen til fordel for en mere passende beklædning i troperne og i krig.

Halsey havde ledelsen af områdekommandoen i det sydlige Stillehav i det, som var den amerikanske flådes vanskelige tid i krigen. Halsey indsatte sine begrænsede flådestyrker i en række søslag omkring Guadalcanal: hangarskibene i slaget ved Santa Cruz-øerne og slaget øst for Salomonøerne. Det stoppede det japanske fremstød og drænede deres flådestyrker for hangarskibsfly og piloter.

I november risikere han sit områdes to hurtige slagskibe i de snævre farvande omkring Guadalcanal under en natlig kamp, hvor den amerikanske flåde vandt søslaget ved Guadalcanal; det afgørende søslag under felttoget på Guadalcanal, som prisgav den japanske garnison og fravristede japanerne kontrollen.

Felttoget på Salomonøerne endte med at blive en katastrofe for den japanske flådes luftstyrker. I april 1943 udnævnte Halsey admiral Marc Mitscher til chef for luftstyrkerne på Salomonøerne (ComAirSols), hvor han fik ledelsen over en blandet styrke fra fly fra hær, flåde, marine og newzealandske fly i luftkrigen over Guadalcanal og op gennem Salomonøerne. Halsey sagde: "Jeg vidste, at vi formentlig ville få problemer med japanerne i luften. Det er derfor jeg sendte Pete Mitscher derop. Pete var et kæmpende fjols, og det vidste jeg."

Typisk var en ordveksling mellem Halsey og en af hans stabsofficerer i juni 1943. Områdekommandoen i det sydlige Stillehav ventede på, at en ekstra luftgruppe skulle ankomme som forstærkning til deres næste offensiv. Som led i Nimitz' langsigtede plan for at vinde krigen fik gruppen, da den ankom til Fiji nye ordrer om at vende tilbage til det kontinentale USA, blive splittet op, og piloterne skulle bruges som instruktører ved pilotuddannelsen. Områdekommandoen i det sydlige Stillehav havde regnet med luftgruppen til deres operationer op gennem Salomonøerne. Stabsofficeren som overgav meddelelsen til Halsey bemærkede: "Hvis de gør det mod os, bliver vi nødt til at gå i defensiven". Admiralen stirrede foragteligt på stabsofficeren: "Så længe jeg har et fly og en pilot", brummede han, "vil jeg fortsætte offensiven".

Admiral Halseys styrker brugte resten af året på at kæmpe sig op gennem Salomonøerne til Bougainville. På Bougainville havde japanerne to flyvepladser på øens sydspids og en mere på den nordligste halvø samt en fjerde på Buki lige på den anden side af den nordlige passage. I stedet for at gå i land nær de japanske flyvepladser og erobre dem fra den japanske hovedstyrke, landsatte Halsey sin styrke på 14.000 marinesoldater i Empress Augusta Bay halvvejs oppe af vestkysten af Bougainville. Her lod han Seabees rydde og bygge deres egen flyveplads. To dage efter landsætningen blev der sendt en stor krydserstyrke ned fra Japan til Rabaul som forberedelse til et natligt slag mod Halseys skibe, som afskærmede og forsynede styrken i Empress Augusta Bay. Japanerne havde sparet deres flådestyrker i det sidste år og indsatte nu en styrke på syv krydsere, en let krydser og fire destroyere. I Rabaul tankede styrken op som forberedelse til nattens kamp. Halsey havde ingen overfladestyrker i nærheden, som havde kunnet matche dem. Slagskibene ,  og forskellige krydsere var blevet overført til det centrale Stillehav for at støtte den kommende invasion af Tarawa. Bortset fra skærmen af destroyere havde Halsey kun  og  og deres fly til rådighed. Rabaul var en kraftigt forsvaret havn, med fem flyvepladser og omfattende antiluftskyts. Bortset fra angrebet på Pearl Harbor var der ikke forsøgt et angreb på et sådant mål med hangarskibsfly. Det var yderst farligt for flybesætningerne - og for hangarskibene. Med landsætningen i fare sendte Halsey sine to hangarskibe nordpå i løbet af natten for at komme indenfor rækkevidde af Rabaul og indlede et angreb på basen ved daggry. Fly fra det nyligt erobrede Vella Lavella blev sendt afsted for at give jagerdækning over hangarskibene, da alle disponible fly på de to hangarskibe var indsat i selve angrebet. Missionen blev en stor succes. Krydserstyrken blev beskadiget, så den ikke længere udgjorde en trussel. Tabene af fly under angrebet var små. Halsey beskrev senere truslen mod landsætningerne som "den mest desperate nødssituation, som jeg kom ud for under hele min tid som ComSoPac."

Efter den vellykkede operation på Bougainville isolerede og neutraliserede han den japanske flådebase i Rabaul ved at erobre stillinger på det omkringliggende Bismarckarkipelaget i en række amfibielandsætninger, der blev kendt som Operation Cartwheel. Det muliggjorde en fortsættelse af fremrykningen nordpå uden de voldsomme kampe, som ville have været nødvendige for at erobre selve basen. Med neutraliseringen af Rabaul nåede operationerne i det sydlige Stillehav deres afslutning. Med sin beslutsomhed og ildhu havde Halsey afstivet sin kommandos beslutsomhed og fravristet japanerne initiativet, før skibe, fly og besætninger, der blev bygget og trænet i USA, kunne nå frem i 1943 og 1944.

Slag i det centrale Stillehav

Som krigen udviklede sig, bevægede den sig ud af det sydlige Stillehav og ind i det centrale Stillehav. Admiral Halseys kommandoområde flyttede med, og i maj 1944 blev han forfremmet til chef for den nyligt oprettede 3. amerikanske flåde. Han fik kommandoen over operationer fra Filippinerne til Japan. Fra september 1944 til januar 1945 havde han ledelsen af erobringen af Palauøerne, Leyte og Luzon samt af mange angreb på japanske baser og ud for kysterne af Formosa, Kina og Vietnam.

Nu foretog den amerikanske flåde sig ting, som den japanske overkommando ikke havde troet muligt. Den hurtige hangarskibsstyrke kunne indsætte tilstrækkelig luftstyrker til at overvælde landbaserede fly og dominere et hvilket som helst område de opererede i. Hertil kom flådens evne til at etablere fremskudte operationshavne, som den gjorde det ved Majuro, Enewetak og Ulithi, og dens evne til at konvojere forsyninger ud til flådens kampenheder og muliggøre at flåden kunne operere i lange perioder langt ude til søs i det centrale og vestlige Stillehav. Den japanske flåde beskyttede sig i havn og kom ud med stor styrke for at kæmpe med fjenden. De amerikanske flåde blev på havet og i dens indsatsområder og dominerede de steder de sejlede i. Størrelsen af Stillehavet, som japanske planlæggere havde ment ville begrænse den amerikanske flådes evne til at operere i det vestlige Stillehav, ville ikke være tilstrækkelig til at beskytte Japan.

Kommandoen over den "store blå flåde" (Big Blue Fleet) blev delt med Raymond Spruance. Under Spruance blev flåden betegnet femte flåde, og det hurtige hangarskibs task force hed "Task Force 58". Under Halsey hed flåden tredje flåde og hangarskibene blev til "Task Force 38". Den delte kommandostruktur havde til hensigt at forvirre japanerne og skabe et højere tempo i operationerne. Når Spruance var på havet, planlagde Halsey og hans stab, som kaldte sig selv for "Department of Dirty Tricks", den næste række af operationer. De to admiraler havde meget forskellig stil. Halsey var aggressiv og tog chancer. Spruance var beregnende, professionel og forsigtig. De fleste højtrangerende officerer foretrak at være underlagt Spruance, mens de fleste almindelige gaster var stolte af at gøre tjeneste under Halsey.

Leyte Gulf

I oktober 1944 gennemførte amfibiestyrker fra den amerikanske 7. flåde store landsætninger på øen Leyte i det Centrale Filippinerne. Halseys 3. flåde havde til opgave at dække og støtte 7. flådes operationer omkring Leyte.

Som reaktion på invasionen gennemførte japanerne deres sidste store indsats til søs, en operation som fik navnet 'Sho-Go', og som involverede næsten hele deres flåde. Operationen havde til formål at ødelægge invasionsflåden i Leyte Gulf. Den nordlige styrke under admiral Ozawa var dannet omkring de resterende japanske hangarskibe, som var svækket af de store tab blandt de trænede piloter. Den nordlige styrke havde til opgave at lokke den amerikanske dækningsstyrke væk fra Leyte Gulf, mens de to overfladestyrker, den centrale og den sydlige styrke, skulle bryde igennem til det amerikanske brohoved og angribe de allieredes skibe. Disse styrker var bygget op omkring de resterende store enheder i den japanske flåde og havde syv slagskibe og 16 krydsere. Operationen udløste slaget om Layte Gulf, det største søslag under 2. verdenskrig, og måske det største i historien.

Den centrale styrke under viceadmiral Takeo Kurita blev opdaget den 23. oktober på vej gennem Palawan passagen af to amerikanske undervandsbåde, som angreb, sænkede to svære krydsere og beskadigede en tredje. Dagen efter angreb fly fra 3. flådes hangarskibe igen Kuritas centrale styrke, sænkede slagskibet Musashi og beskadigede den svære krydser Myōkō. Det fik styrken til at vende om. Kurita lod til at være på tilbagetog, men senere skiftede han igen kurs og sejlede ind i San Bernardino Strædet. På dette tidspunkt blev Ozawas nordlige styrke opdaget af 3. flåde. Haldey traf den monumentale beslutning at angribe dem ved daggry den 25. oktober. Han overvejede at efterlade en slagstyrke for at bevogte strædet og lavede foreløbige planer i den retning, men han mente, at han også måtte efterlade en af sine tre hangarskibsgrupper for at give luftstøtte, hvilket svækkede hans chancer for at knuse de resterende japanske hangarskibe. Hele 3. flåde sejlede nordpå og San Bernardino Strædet blev i praksis efterladt ubevogtet.

Slaget ud for Samar
Da han sendte 3. flåde nordpå glemte Halsey at orientere admiral Thomas Kinkaid i 7. flåde om sin beslutning. 7. flåde opsnappede operationelle meddelelser fra Halsey til sine egne gruppechefer, og de tydede på at Halsey havde dannet en indsatsstyrke og sat den til at beskytte San Bernardino Strædet, men det var ikke tilfældet. Kinkaid og hans stab undlod at få en bekræftelse fra Halsey, og ingen af dem bekræftede det overfor Nimitz.

Trods rapporter fra luftrekognosceringen om natten mellem 24.-25. oktober om, at Kuritas centrale styrke var i San Bernardino Strædet, fortsatte Halsey med at sejle 3. flåde nordpå, væk fra Leyte Gulf.

Da Kuritas centrale styrke kom ud af San Bernardino Strædet om morgenen den 25. oktober, var der kun en lille styrke af eskortehangarskibe, destroyere og eskortedestroyere, Task Unit 77.4.3 "Taffy 3", som havde fået til opgave og var udstyret til at angribe tropper i land og beskytte flåden mod undervandsbåde. Og ikke at imødegå den største fjendtlige overfladeflåde siden Midway anført af verdens største slagskib. Mens de sejlede ned langs øen Samars kyst mod troppetransportskibene og støtteskibene ved landgangen i Leyte Gulf overraskede de 7. flådes eskortehangarskibe og deres afskærmende destroyere fuldstændigt. I det desperate slag ved Samar, som fulgte, ødelagde Kuritas skibe en af eskortehangarskibene og tre skibe fra hangarskibenens dækningsstyrke og beskadige nogle af de andre skibe.

Den bemærkelsesværdige modstand fra eskortehangarskibene og deres dækningsstyrke mod Kuritas slagstyrker er en af de mest heroiske bedrifter i den amerikanske flådes historie. Skibene og hangarskibsflyene forårsagede store skader på Kuritas skibe og overbeviste ham om, at han stod over for en langt stærkere styrke. Han troede at eskortehangarskibene var de store hangarskibe i Halseys flåde og frygtede at blive fanget af de seks slagskibe i 3. flåde og besluttede at trække sig tilbage gennem San Bernardino Strædet mod vest uden at have nået sit mål.

Da 7. flådes eskortehangarskibe kom under angreb fra den centrale styrke, modtog Halsey desperate opkald fra Kinkaid, der bad om øjeblikkelig hjælp ud for Samar. I over to timer vendte Halsey det døve øre til disse opkald. Kort efter kl. 10, fik han en meddelelse fra admiral Nimitz: "Hvor er gentager hvor er Task Force 34? Verden undrer sig". Slutningen af denne meddelelse - Verden undrer sig - var tænkt som fyld, der havde til formål at forvirre fjendtlige afkodedere, men blev ved en fejl beholdt i meddelelsen, da den blev overbragt til Halsey. Forespørgslen var tilsyneladende blevet til en sviende kritik. Den iltre Halsey kylede sin kasket mod dækket på broen og begyndte at bande. Til sidst imødegik Halseys stabschef, kontreadmiral Robert "Mick" Carney, ham og sagde: "Stop det! Hvad helvede er der galt med dig? Tag dig sammen."

Halsey genfandt roen, men fortsatte med at sejle 3. flåde nordpå og nærme sig Ozawas styrke i en hel time efter at have modtaget meddelelsen fra Nimitz. Så beordrede Halsey Task Force 34 sydpå. Mens Task Force 34 fortsatte sydpå blev de yderligere forsinket, da slagstyrken sænkede farten til 12 knob så slagskibene kunne overføre brændstof til deres eskorte af destroyere, hvilket måske kostede 2½ times forsinkelse. Da Task Force 34 nåede frem, var det for sent til at bistå 7. flådes eskortehangarskibe. Kurita havde allerede besluttet at trække sig tilbage og havde forladt området. En enkelt forsinket destroyer blev indhentet af Halseys hurtigste krydsere og destroyere, men resten af Kuritas styrke undslap.

I mellemtiden brugte Halsey hovedparten af sin 3. flåde til at fortsætte forfølgelsen af Ozawas nordlige styrke, som bl.a. omfattede et stort hangarskib, det eneste der var tilbage af de seks, der angreb Pearl Harbor, og tre mindre hangarskibe. Resultatet blev at Halseys 3. flåde sænkede alle Ozawas fire hangarskibe i det som blev kendt som slaget ved Kap Engaño.

De samme egenskaber, som gjorde Halsey til en uvurderlig leder i de første desperate måneder af krigen, han trang til at optage kampen med fjenden og hans villighed til at tage en chance, arbejdede imod ham i de senere faser af krigen. Halsey fik megen kritik for sine beslutninger under slaget, og marinehistorikeren Samuel Morison betegnede 3. flådes jagt nordpå som "Halsey's Blunder." (Halseys fejltagelse) Men ødelæggelsen af den japanske hangarskibsflåde havde været det primære mål i søslagene i Stillehavet indtil da, og Spruance havde fået stor kritik for ikke at have fået ram på de japanske hangarskibe i Slaget i det Filippinske hav.

Halseys tyfon

Efter kampene ved Leyte Gulf mødte 3. flåde i december en anden stærk fjende i form af tyfonen Cobra, som mange kaldte "Halsey's Typhoon". Mens de gennemførte operationer ud for Filippinerne, måtte flåden afbryde optankning på grund af storm. I stedet for at flytte 3. flåde valgte Halsey at blive en dag mere. Han fik modsigende informationer fra Pearl Harbor og sin egen stab. En meteorolog på Hawaii forudså, at stormen ville bevæge sig ad et nordligt spor og have passeret 300 km uden om Task Force 38. Sent kom hans egen stab med en vejrudsigt om at stormen var langt nærmere med retning mod vest. Halsey satsede på det mest sandsynlige og afslog at aflyse planlagte operationer og forlangte at skibene i 3. flåde holdt formationen. Den 17. december om aftenen kunne jagerdækningen over 3. flåde ikke lande deres fly på hangarskibene, som gyngede og vippede. Piloterne blev nødt til at lande på havet. Flyene gik tabt, men alle piloter blev samlet op af de eskorterende destroyere. Klokken 10 næste morgen var barometerstanden på flagskibet faretruende lavt, men flåden prøvede stadig at fastholde formationen. Kl. 11.49 gav Halsey ordre til at flådens skibe skulle vælge den kurs, som var mest behagelig for dem, hvilket mange skibe allerede havde været nødt til at gøre. Mellem kl. 11 og 14 gjorde tyfonen størst skade, mens den kastede skibene rundt i 20 meter høje bølger. Barometerstanden blev ved med at falde og vinden brølede med 150 m/s og over 185 m/s i vindstød. Kl. 13.45 udsendte Halsey tyfonvarsel til flådens vejrcentral. På dette tidspunkt havde 3. flåde allerede mistet tre destroyere. Tyfonen beskadigede mange skibe i flåden og 802 mænd og 146 fly gik tabt. 3. flåde gennemførte eftersøgninger i tre dage efter stormen, inden den sejlede til Ulithi for at blive repareret den 22. december.

Efter tyfonen blev der nedsat en undersøgelsesdomstol ombord på  på flådebasen ved Ulithi. Admiral Nimitz, CINCPAC, var tilstede ved retssagen. Den 43 år gamle kommandør Herbert K. Gates fra Cascade var anklager. Undersøgelsesdomstolen nåede frem til at selv om Halsey havde lavet en fejlvurdering ved at sejle ind i tyfonens øje, ville den ikke anbefale sanktioner. Hændelserne omkring tyfon Cobra lignede dem, som havde ramt den 4. japanske flåde ni år tidligere

Krigens slutning

I januar 1945 overdrog Halsey kommandoen over skibene i 3. flåde til admiral Spruance, hvorefter de skiftede betegnelse til 5. flåde. Da han kom hjem blev han spurgt ud om General MacArthur. General MacArthur var ikke den letteste mand at arbejde med og kæmpede med flåden om, hvordan og af hvem krigen i Stillehavet skulle føres. Halsey havde arbejdet godt sammen med MacArthur og havde ikke noget imod at sige det. Da en journalist spurgte Halsey om han troede at general MacArthurs 7. flåde ville blive den første, der nåede til Tokyo, grinede admiralen og svarede: "Vi tager dertil sammen". Og herefter tilføjede han alvorligt: "Han er en meget fin fyr. Jeg har arbejdet under ham i over to år og har den største respekt og beundring for ham."

Spruance havde kommandoen over 5. flåde til maj, hvor den igen overgik til Halsey. I begyndelsen af juni 1945 sejlede 3. flåde gennem tyfonen Connie. Ved den lejlighed blev seks mand skyllet overbord og druknede. Også 75 fly gik tabt eller blev ødelagt og yderligere 70 blev alvorligt beskadigede. Selv om nogle skibe fik alvorlige skader, gik ingen tabt. Der blev igen nedsat en undersøgelsesdomstol, og denne gang anbefalede den at Halsey blev forflyttet, men admiral Nimitz nægtede at følge anbefalingen og pegede på Halseys hidtidige indsats.

Halsey ledede 3. flåde i den sidste del af krigen, hvor den gennemførte angreb på de japanske hovedøer. Fly fra 3. flåde gennemførte luftangreb på Tokyo, flådebasen ved Kure og den nordlige ø Hokkaidō, og 3. flådes slagskibe deltog i bombardementet af en række japanske kystbyer, som forberedelse til en allieret invasion af Japan, som endte med at være overflødig.

Efter fjendtlighedernes ophør beordrede Halsey, som stadig var bekymret for japanske kamikazeangreb, 3. flåde til at opretholde en jagerdækning:
Han var tilstede, da Japan formelt overgav sig på dækket af hans flagskib , den 2. september 1945.

Efter krigen
Straks efter Japans overgivelse sejlede 54 skibe i 3. flåde med Halseys firestjernede stander vajende fra USS South Dakota tilbage til USA til den årlige festligholdelse af flådens dag i San Francisco den 27. oktober 1945. Han strøg sin stander i november samme år og blev overført til særlig tjeneste på flådeministerens kontor. Den 11. december blev han taget i ed som den fjerde og indtil videre sidste flådeadmiral. Flådeadmiral Halsey gennemførte en goodwill tur i fly gennem Central- og Sydamerika, som strakte sig over 45.000 km og 11 lande. Han trak sig tilbage fra aktiv tjeneste i marts 1947 - omend han som flådeadmiral ikke blev taget af listen over aktive officerer.

Da han blev spurgt om de våben, der blev brugt for at vinde krigen, svarede Halsey:

Admiral Halsey blev medlem af New Jersey afdelingen af Sons of the American Revolution i 1946.

Efter sin pensionering trådte han ind i bestyrelsen for to datterselskaber i International Telephone and Telegraph Company heriblandt American Cable and Radio Corporation og sad der indtil 1957. Han havde kontor tæt på toppen af ITT bygningen på 67 Broad Street, New York City i slutningen af 1950'erne. Han var involveret i en række tiltag med det formål at bevare hans tidligere flagskib, , som et mindesmærke i New Yorks havn. Det slog fejl, da der ikke kunne skaffes finansiering.

Død
Halsey døde den 16. august 1959, mens han var på ferie på Fishers Island i New York. Efter at have ligget på lit de parade i Washington National Cathedral blev han begravet den 20. august 1959 nær sine forældre på Arlington National Cemetery. Hans kone, Frances Grandy Halsey, er begravet sammen med ham.

Da Halsey blev spurgt om sit bidrag i Stillehavet og den rolle han spillede i forsvaret af De forenede Stater, svarede han blot:

Privatliv
Mens han studerede på University of Virginia, mødte han Frances Cooke Grandy (1887–1968) fra Norfolk i Virginia, som han kaldte "Fan." Efter at han kom tilbage fra den Store hvide flådes jordomsejling og efter at han var blevet udnævnt til kaptajnløjtnant lykkedes det ham at overtale hende til at gifte sig med ham. De blev gift den 1. december 1909 i Christ Church i Norfolk. Forlovere var vennerne Halseys Thomas C. Hart og Husband E. Kimmel. Fan blev maniodepressiv i slutningen af 1930'erne og måtte til sidst leve adskilt fra Halsey. Parret fik to børn, Margaret Bradford (10. oktober 1910 - december1979) og William Fredrick Halsey III (8. september 1915 - 23. september 2003).

Datoer for udnævnelser
 United States Naval Academy Kadet—klassen i 1904

Halsey havde aldrig rang af løjtnant, da han blev udnævnt til premierløjtnant efter tre års tjeneste som kadet. Af administrative grunde udviser Halseys tjenestepapirer at han blev forfremmet til løjtnant og premierløjtnant den samme dag.

Da Halsey blev forfremmet til kontreadmiral, havde den amerikanske flåde ikke rangen flotilleadmiral. Halsey blev derfor forfremmet til kontreadmiral fra kommandør.

Priser og udmærkelser

Udenlandske udmærkelser

Æresbevisninger
Halsey Field, NAS North Island i Coronado, California, indviet 20. oktober 1960 i anledning af 50 års marineflyvning (1911–1961).
Halsey Society, studenterorganisation for reserveofficeruddannelsen på Texas A&M University
Bygninger
Admiral William F. Halsey, Jr. Leadership Academy & William F. Halsey House, Elizabeth High School i Elizabeth, New Jersey
Halsey Field House, United States Naval Academy
Halsey Hall, University of Virginia
Halsey Terrace, flådens boliger i Honolulu, Hawaii
Halsey Hall, Jonathan Dayton High School
Skibe
, en missilkrydser i Leahy-klassen
, en missildestroyer i Arleigh Burke-klassen
Gader

Admiral Halsey Drive, NE, Albuquerque, New Mexico
Halsey Street, Alexandria, Louisiana
Halsey Street, Auckland, New Zealand
William F. Halsey Avenue, Bakersfield, California
Halsey Road Dover, Delaware
Halsey Place, Baltimore, Maryland
Halsey Street, Chula Vista, California
Admiral Halsey Avenue, Daytona Beach, Florida
Halsey Drive, Flower Mound, Texas
Halsey Avenue, Middletown, Rhode Island
Halsey Drive, Warwick, Rhode Island
Halsey Street, Newark, New Jersey
Admiral Halsey Service Area, en nordgående rasteplads på New Jersey Turnpike ved milepæl 111 på Interstate 95, ved det nuværende motorvejskryds med New Jersey Route 81 i New Jersey
Admiral Halsey Slope, Nouméa, Ny Kaledonien
Halsey Court, Pittsburgh, Pennsylvania
Admiral Halsey Road, Plymouth, Massachusetts
Halsey Court, Princeton, New Jersey
Halsey Street, Princeton, New Jersey
Halsey Street, Colonel Bud Day Field, Sioux City, Iowa
Halsey Avenue, Yuba City, California
Halsey Road, Toms River, New Jersey
Halsey Street, San Leandro, California
S Halsey Dr, Whidbey Island

I populærkulturen
 Halsey blev spillet af James Cagney i biografifilmen fra 1959, The Gallant Hours; af James Whitmore i filmen fra 1970 Tora! Tora! Tora!; og af Robert Mitchum i filmen fra 1976 Midway.
 Halsey optræder kort i Herman Wouks bog The Winds of War, og han en mere fremtrædende birolle i efterfølgeren War and Remembrance. Halsey blev portrætteret i TV miniserien The Winds of War af Richard X. Slattery, og i miniserien fra 1988 af War and Remembrance af Pat Hingle.
 Halsey er blevet portrætteret i en række andre film og TV serier af Glenn Morshower (Pearl Harbor, 2001), Kenneth Tobey (MacArthur, 1977), Jack Diamond (Battle Stations, 1956), John Maxwell, (The Eternal Sea, 1955) og Morris Ankrum (Thirty Seconds Over Tokyo, 1944).
 En "Admiral Halsey" omtales i Paul og Linda McCartney sangen "Uncle Albert/Admiral Halsey". Omkvædet "hands across the water, heads across the sky" var en henvisning til det amerikanske hjælpeprogram under 2. verdenskrig. McCartney uddybede senere, at den anden halvdel af sangen netop var en hyldest til William Halsey.
 Den 4. arts 1951 optrådte Halsey som den mystiske gæst i en episode No. 40 af underholdningsquizzen What's My Line, hvor panelet nåede frem til hans rette identitet.
 I tv-serien, McHale's Navy, var en af kaptajn Binghamptons standardreplikker, når han blev frustreret over en af McHales planer: "What in the name of Halsey is going on here?"
 Admiral Halsey er omtalt i filmen Jagten på Røde Oktober. Den sovjetiske ubådschef Marko Ramius spørger, mens han er i kamp med den russiske angrebsubåd Konovalov, Jack Ryan om hvilken bog han skrev for CIA. Ryan svarer at den var om admiral Halsey med titlen The Fighting Sailor (ikke at forveksle med den virkelige bog med samme titel). Ramius afslører, at han kender bogen og udtrykker skuffelse over Ryans vurdering af Halsey, og siger: "Dine konklusioner er helt forkerte Ryan; Halsey handlede dumt."
 Det fiktive hangarskib USS William Halsey i Darren Sapps bog, Fire on the Flight Deck, er opkaldt efter Halsey.

Referencer
Noter

Henvisninger

Kilder

 Hughes, Thomas, "Learning to Fight: Bill Halsey and the Early American Destroyer Force," Journal of Military History, 77 (Jan. 2013), 71–90.

  (History of United States Naval Operations in World War II)

 Taylor, Theodore. The Magnificent Mitscher. New York: Norton, 1954; reprinted Annapolis, Md.: Naval Institute Press, 1991. .
 Willmott, H.P. (1984) June, 1944 Blandford Press

 Primære kilder

Yderligere læsning

Eksterne henvisninger

Admiraler fra USA
Amerikanere i 2. verdenskrig

William Halsey, Jr.


Variety er bandarískt fjölmiðlafyrirtæki í eigu Penske Media Corporation. Það var stofnað af Sime Silverman í New York-borg árið 1905 sem vikulegt fréttablað um leiklist og fjölleikasýningar. Árið 1933 var bætt við útgáfunni Daily Variety, staðsett í Los Angeles, til að fjalla um kvikmyndaiðnaðinn. Á síðunni Variety.com má finna fréttir, umsagnir, afþreyingarefni, heildartekjur kvikmynda, myndir og myndbönd, og skráargeymslu af tengdu efni sem nær aftur til ársins 1905.

Tenglar
 Opinber vefsíða

Bandarísk fyrirtæki
Bandarísk tímarit

Variety


Der Davis Cup 1993 war die 82. Ausgabe des von der ITF veranstalteten Wettbewerbes für Herrennationalmannschaften im Tennis. Das zwischen dem 3. und 5. Dezember ausgetragene Finale in Düsseldorf gewann Deutschland mit 4:1 gegen Australien.

Die Mannschaften

Weltgruppe
In der Weltgruppe spielten 16 Mannschaften, welche sich aus den 8 besten Teams des Vorjahres und den Gewinnern der letztjährigen Relegation zusammensetzten.

Ergebnisse

Finale

Siehe auch
 Fed Cup
 Davis Cup

Weblinks
 Offizielle Seite des Davis Cups

1993
Tennisturnier 1993

Davis Cup 1993


Ultron er en fiktiv robot fra Marvel-universet og en af Iron Mans ærkefjender.

I tegneserierne blev han bygget af Hank Pym, mens han i filmen Avengers: Age of Ultron blev bygget af Tony Stark. I Avengers: Age of Ultron er han den store skurk, som The Avengers skal besejre.

Han optræder også i Marvels What If...? serie.

Iron Man
Fiktive skurke
Figurer fra Marvel Comics
Robotter

Ultron


Jerome Lawrence (born Jerome Lawrence Schwartz; July 14, 1915 – February 29, 2004) was an American playwright and author. After graduating from the Ohio State University in 1937 and the University of California, Los Angeles, in 1939, Lawrence partnered with Robert Edwin Lee to help create Armed Forces Radio. The two built a partnership over their lifetimes, and continued to collaborate on screenplays and musicals until Lee's death in 1994.

Lawrence and Lee won acclaim for the 1955 play Inherit the Wind, based on the Scopes trial. Lawrence describes their  plays as "shar[ing] the theme of the dignity of every individual mind, and that mind's life-long battle against limitation and censorship". The two deliberately avoided Broadway later in their careers and formed the American Playwrights Theater in 1963 to help promote their plays. After Lee's death, Lawrence continued to write plays in his Malibu, California, home. He died in Malibu on February 29, 2004, from complications of a stroke.

Life and career
Jerome Lawrence Schwartz was born in Cleveland, Ohio, on July 14, 1915. Lawrence's father, Samuel Schwartz, operated a printing press, while his mother Sarah (née Rogen) wrote poetry and did volunteer work. After he graduated from Glenville High School in 1933, Lawrence attended the Ohio State University, where he graduated with a bachelor's degree in 1937. While a student at Ohio State, Lawrence was initiated into the Nu chapter of the Zeta Beta Tau fraternity, a historically Jewish social fraternity.   Two years later, he completed graduate studies at the University of California, Los Angeles.

Lawrence worked for several small newspapers as a reporter/editor before moving into radio as a writer for CBS. In 1941, Lawrence co-created with Aleen Leslie the radio series A Date with Judy, which was based on Leslie's "One Girl Chorus" column in the Pittsburgh Press. Lawrence left the show in 1943.

With his writing partner, Robert E. Lee, Lawrence worked for Armed Forces Radio during World War II; Lawrence and Lee became the most prolific writing partnership in radio, with such long-running series as Favorite Story, among others.

Lawrence and Lee turned to the live theatre in 1955 with Inherit the Wind, which remains among the most-produced plays in the American theatre.  They also collaborated on the plays Auntie Mame, The Incomparable Max, and First Monday in October, among others. In 1965, they founded the American Playwrights' Theatre, a plan to bypass the commerciality of the Broadway stage, which foreshadowed the professional regional theatre movement.  Their wildly successful play, The Night Thoreau Spent in Jail, was produced through the American Playwrights Theatre, and premiered at Lawrence's alma mater, Ohio State, which also commissioned their play on the life and times of James Thurber, Jabberwock (1972).

In all, they collaborated on 39 works, including a 1956 musical adaptation of James Hilton's Lost Horizon, entitled Shangri-La, with the author himself. They also adapted Auntie Mame into the hit musical Mame with composer Jerry Herman, which won a Tony Award for its star, Angela Lansbury.  Less successful was the Lawrence and Lee collaboration with Herman, also starring Lansbury, Dear World, a musical adaptation of Giraudoux's The Madwoman of Chaillot. They also co-wrote a script for a made-for-television Pride and Prejudice film, which was never produced.

Several of Lawrence and Lee's plays draw on events from United States history to speak to contemporary issues. Inherit the Wind (1955) addressed intellectual freedom and McCarthyism through a fictionalized version of the Scopes Monkey Trial. The Gang's All Here (1959) examined government corruption in the 1920s. The Night Thoreau Spent in Jail (1970) was a Vietnam-era exploration of Thoreau's resistance to an earlier war.

Lawrence taught playwriting in the Master of Professional Writing Program at the University of Southern California. Lawrence's one Tony Award nomination was for Best Book of a Musical for Mame''.

He died due to complications from a stroke in Malibu, California.

The Jerome Lawrence and Robert E. Lee Theatre Research Institute, a research facility and archive, was dedicated in Lawrence and Lee's honor at the Ohio State University in 1986.

His niece is flutist Paula Robison.

References

Further reading

External links

  Lawrence and Lee papers, 1917-1974, held by the Billy Rose Theatre Division, New York Public Library for the Performing Arts
Guide to the Jerome Lawrence and Robert E. Lee Collection, circa 1800-1803, 1831-2003 SPEC.TRI.L&L held by the Jerome Lawrence and Robert E. Lee Theatre Research Institute, The Ohio State University Libraries.

1915 births
2004 deaths
Glenville High School alumni
Writers from Cleveland
20th-century American dramatists and playwrights
Ohio State University alumni
Writers from Greater Los Angeles
Jewish American writers
20th-century American Jews
21st-century American Jews

Jerome Lawrence


Optičko sredstvo je vakuum ili prozirna tvar kojom se može širiti vidljiva svjetlost. Optičko sredstvo u širem smislu je tvar koja propušta elektromagnetske valove. Što više fotoni i molekule u optičkome sredstvu međudjeluju, propusnost je manja, optičko sredstvo je gušće i apsorpcijski koeficijent je veći. Brzina svjetlosti najveća je kroz vakuum, a kroz druga optička sredstva je manja. Na granici između dvaju optičkih sredstava različitih indeksa loma svjetlost se odbija (refleksija) ili prelama (refrakcija).

Optički sustav

Optički sustav je uređena skupina ravnih i sfernih zrcala, optičkih leća, optičkih prizmi, uglačanih ploha i optičkih sredstava omeđenih ravnim i zakrivljenim dioptrima, koja odbija (refleksija), prelama (refrakcija), raspršuje ili polarizirana svjetlost. Optički sustav je na primjer optički dio dalekozora, kamere, mikroskopa, polarizatora, teleskopa i drugog.

Izvori

Optika

Optičko sredstvo


Raul de Oliveira Sousa Leal (* 1. September 1886 in Lissabon, Portugal; † 18. August 1964 ebenda) war ein portugiesischer Schriftsteller, Okkultist und Rechtsanwalt. Er war neben António Botto einer der prominentesten Homosexuellen seiner Zeit in Portugal.

Leben
Leal studierte von 1909 bis 1913 Rechtswissenschaften an der Universität Coimbra, praktizierte bis zu seiner Pensionierung als Anwalt. Einige Jahre später musste er aus politischen Gründen ins Exil nach Brasilien. Er stand in Briefkontakt mit dem berühmten Schriftsteller Jorge de Sena von 1957 bis 1960. Die Ehrungen des Staates für den Dichter sind bis heute rar, lediglich in Amadora ist eine Straße nach dem Autor benannt.

1923 war Leal in einen der größten Literaturskandale der Iberischen Halbinsel verwickelt: Am 3. März des Jahres verbrannten Studenten der rechtsextremen Verbindung "Alias" Bücher von ihnen unliebsamen, homosexuellen Autoren in Portugal. Auch die Werke Judite Teixeiras und Antonio Bottos Canções wurden verbrannt. Zu dieser Zeit war Portugal noch Demokratie, doch Behörden konnten oder wollten das nicht verhindern. Leals Buch "Sodoma Divinizada", veröffentlicht im Jahr der Bücherverbrennung, ein Essayband, der sich explizit mit der Thematik der Homosexualität beschäftigte, war schon vorher konfisziert und verboten worden und wurde ebenfalls verbrannt. Einen Schutz durch ausländische Autoren, wie ihn Botto bekam, hatte Leal nicht. Da man sein Werk aber als wissenschaftlich betrachtete, ließ man ihn als Person fortan in Ruhe, mit der Auflage, niemals mehr über dieses Thema zu schreiben. (Botto war verfolgt worden, weil er durch die fiktionale Darstellung der gleichgeschlechtlichen Liebe in seinem Werk keinen wissenschaftlichen Wert erkennen ließ). Der Dichter Fernando Pessoa sprang beiden Autoren bei, indem er in diversen Zeitschriften unter seinem Namen und dem seiner Heteronyme Essays und Manifeste zu deren Verteidigung publizierte.

Leal schrieb für diverse Zeitungen und Zeitschriften, so für Centauro, Portugal Futurista, Athena, Sudoeste und die legendäre Zeitschrift "Orpheu". Er war Verfasser von Romanen, Essays, Gedichten und philosophisch-okkulten Werken. Einige Gedichte wurden ins Französische übertragen.

Als Okkultist hatte er den Namen "Henoch" angenommen und war bekannt für seine kabbalistischen Sitzungen. Sein Werk, ob in Magazinen oder Büchern, beschäftigt sich ausschließlich und mehrheitlich mit dem Thema der Homosexualität, in dem er auch die eigene verarbeitet und der Philosophie bzw. des Okkultismus. Das Werk wurde oft als exzentrisch bezeichnet, da es in dieser Form einzigartig war in Portugal. Auch war er Anhänger von praktischer Philosophie und praktischem Okkultismus. So schrieb er ein Buch darüber, wie man die Welt retten könnte. Das okkultische Werk war an den Tendenzen seiner Zeit ausgerichtet.

Werk
 Atelier, Roman, 1915.
 Antécrist et la Glorie du Saint-Esprit, Lyrik, 1920.
 A liberdade transcendente, okkultistische Schrift, 1913.
 Sodoma Divinizada, Essays, 1923.
 Plano para a salvação do mundo (Plan zur Rettung der Welt), okkultisch-philosophische Schrift, 1960.

Weblinks
 Raul Leal (infopedia.pt)
 Raul Leal (citi.pt)

Autor
Schriftsteller (Lissabon)
Homosexualität in der Literatur
Portugiese
Geboren 1886
Gestorben 1964
Mann

Raul Leal


Events from the year 1756 in Canada.

Incumbents
French Monarch: Louis XV
British and Irish Monarch: George II

Governors
Governor General of New France: Michel-Ange Duquesne de Menneville
Colonial Governor of Louisiana: Louis Billouart
Governor of Nova Scotia: Peregrine Hopson
Commodore-Governor of Newfoundland: Richard Dorrill

Events
 France sends two battalions to Canada, with provisions, and 1,300,000 livres, in specie, which has the effect of depreciating the paper currency by 25 per cent.
 March - A Canadien force of 300 captures Fort Bull, between Schenectady and Oswego, and puts the garrison to the sword.
 May - Montcalm reaches Quebec with 1,400 soldiers.
 The Canadiens, suffering from smallpox and famine, are burthened with the support of their Indian allies.
 Saturday August 14 - Though opposed to attacking any British fort, Montcalm, at the head of 3,100 regulars, Canadiens and Indians, captures Fort Oswego, - a success attributable, mainly, to his intercepting a message to General Webb, commanding 2,000 men in the vicinity. Colonel Mercer is killed. The garrison (1,780) and about 100 women and children are taken prisoners.
 The Marquis de Montcalm assumes a troubled command of French troops in North America. (The Seven Years' War between Britain and France begins in Europe).

Births
 Jean François Hamtramck, French Canadian officer that joined American revolution.

Deaths

Historical documents
British declaration of war against France mentions encroachment "particularly in our province of Nova Scotia" and French troop buildup

William Johnson delivers some French prisoners to Six Nations to compensate for death of Hendrick and others at Battle of Lake George

Johnson's advice to Six Nations includes gathering nations in and being "unanimous in your councils, and also in the field"

French align with Indigenous interests by localizing trade, alliance and influence, and expanding to forts and "real command over the country"

Rogers' Rangers reconnoitre French-held Ticonderoga and Crown Point, and prisoner discloses Marquis de Montcalm's arrival from France

British sloop and companions chased by four large French schooners on Lake Ontario before escaping into Oswego

Lengthy narration of Montcalm's capture of Oswego forts in August and analysis of British mismanagement leading to it

"Best constructed of any in our possession" - Pallisaded Fort Eagle is built with moat near Oswego, but torn down after Oswego's fall

"The main Point" - Lord Loudoun advises Duke of Cumberland to mount campaign against Quebec City by way of St. Lawrence River

Evangelical society wishes to teach "a few Indian Boys" at its New York school, but difficulties (including war) prevent it

Halifax oppressed by military establishment that makes all laws (including by-laws), takes government jobs and even seizes firewood

Indigenous people in Nova Scotia favour French "caressing and courting them," in contrast to violent British (Note: "savages" used)

Rangers sent to Saint John River find transport taken by Acadians who had overwhelmed its crew, but ship burned before rangers can retake it

Acadians gathered under French command outside peninsular Nova Scotia, along with Mi'kmaq and "St. John Indians," number 1,500 men

Gov. Shirley says Massachusetts will not suffer "unreasonable Burthen" of Acadians sent there, but "enable and induce" their self-support

Notice in Bristol, England newspaper of arrival of hundreds of Acadian deportees sent from Virginia, and of local welfare payments made to them

Board of Trade "extremely anxious" that lands vacated by expelled Acadians be soon settled for "future strength and Prosperity of the Colony"

Secretary of State Henry Fox tells Charles Lawrence to improve Chignecto forts and reinforce garrisons with troops coming from Ireland

References

1750s in Canada
1756 in New France
Canada
56

1756 in Canada


Ratni reporter je hrvatski dokumentarni film Silvestra Kolbasa. Snimljen u produkciji Factuma i u koprodukciji sa Zagreb filmom. Film je višestruko nagrađivan.

Radnja

Intimna ratna pripovijest koja prati zbivanja tijekom velikosrpske agresije na Hrvatsku 1991. godine. Prati zbivanja u autorovoj rodnoj Slavoniji. U filmu autor na primjeru svog života nudi slojevitu i cjelovitu paradigmu rata koji je promijenio baš svačiji život. Film je također i priča cijelog naraštaja ratnih reportera koji se sasvim nepripremljen našao usred kaosa šta ga napravi rat. U filmu kombinira sjećanja na predratni mir s ratnim zbivanjima, mjesta odrastanja i što se dogodilo od predratnih snova. Kolbas je u ratu bio snimatelj Hrvatske televizije i za film se poslužio snimkama koje je snimio za vrijeme Domovinskog rata.

Priznanja
 Uvršten je u finalni krug nominacija za najvažniju europsku televizijsku nagradu - Prix Europa (u kategoriji najboljeg televizijskog dokumentarnog filma).
 Nagrada Oktavijan za najbolji dokumentarni film na Danima hrvatskog filma 2011.
 Nagrada za montažu na Danima hrvatskog filma 2011.
 Nagrada za najbolji vizualni identitet na TV Festu u Baru
 Godišnja nagrada Vladimir Nazor za filmsku umjetnost
 Posebno priznanje žirija na Međunarodnom festivalu dokumentarnog i kratkometražnog filma u Ismailiji u Egiptu.
 Liburnia Film Festival 2011 - Grand prix

Prikazan je i na festivalima:
 ZagrebDox 2011.
 Motovun Film Festival 2011.
 Sarajevo Film Festival 2011.
 DokuFest, Prizren 2012.
 Golden Boll Film Festival 2012., Adana;
 Tranzyt 2012., Poznań;
 Prix Europa 2012.
 Medimed 2012., Sitges;
 Eastern Neighbours Film Festival 2012., Haag;
 Slobodna Zona 2012., Beograd

Izvori

Vanjske poveznice
PNSJ Productions, YouTube Ratni reporter (cijeli film)
infoHAVC, YouTube, Ratni reporter (trailer)

Hrvatski filmovi 2010-ih
Hrvatski dokumentarni filmovi o Domovinskom ratu

Ratni reporter (2011.)


Raka'ah er når muslimer bøjer sig, når de beder.
Ved forskellige tidebønner (Salah), skal de bøje sig et forskelligt antal gange.

Islam
Arabiske ord

Raka'ah


هذه قائمة لرؤساء وزراء سوريا منذ عام 1920.

قائمة شاغلي المنصب

انظر أيضًا
 قائمة وزارات سوريا

مراجع

رؤساء وزراء سوريا
قوائم أصحاب مناصب سياسية في سوريا
سوريا
قوائم متعلقة بسوريا

قائمة رؤساء وزراء سوريا


Acanthodium može označavati:
 Acanthodium Mitt., ilegitimni naziv roda u biljnoj porodici Sematophyllaceae Broth.
 Acanthodium (Acanthaceae)  Delile, biljni rod u porodici Acanthaceae.

Acanthodium


El Banco Español-Chile (también denominado Banco Español de Chile) fue un banco chileno.

Historia

Fue fundado en abril de 1900 como Banco Español Italiano, y el 31 de diciembre de 1905 pasó a denominarse Banco Español de Chile. En 1921 compró los activos del Banco Santiago. A partir de los años siguientes el banco comenzó a tener problemas financieros que se tradujeron en el cierre de su sucursal en Barcelona, España, y su quiebra y liquidación en enero de 1926.

La entidad fue reconstruida en marzo de 1926 como Banco Español-Chile. Fue estatizado en 1970 por el gobierno de Salvador Allende, y regresó a privados en 1973; al momento de su re-privatización la Corporación de Fomento de la Producción (Corfo) era propietaria del 93,95% de las acciones del banco. Hacia 1978 los principales accionistas del banco eran el Grupo Vicente Puig (56%) y la Corporación de Molinos de Chile (33%).

En abril de 1979 fue uno de los primeros —junto con los bancos de Talca, del Trabajo, de Concepción, Israelita y de Crédito e Inversiones— en operar las tarjetas de crédito Visa para cuentas corrientes.

Debido a la crisis económica de Chile de 1982, el banco fue liquidado y sus activos fueron adquiridos por el Banco Santander, el cual cambió de nombre a Banco Español-Chile el 26 de febrero de 1982, y cuya denominación mantuvo hasta el 20 de octubre de 1989 en que retornó al nombre de Banco Santander-Chile.

Edificio del Banco Español

El edificio que albergaba al Banco Español-Chile en Santiago está ubicado en calle Agustinas 920, en pleno centro de la capital chilena. Fue diseñado por los arquitectos Carlos y Alberto Cruz Eyzaguirre y Escipión Munizaga, y construido entre 1940 y 1944. Originalmente el banco sólo utilizaba los primeros pisos de la construcción, mientras que en los superiores había oficinas particulares, sin embargo el banco terminó por ocupar todo el edificio.

La construcción recoge las influencias europeas, aunque conservando el toque moderno del art déco. Tiene un atrio central, donde todos los pisos dan en balcones, y está coronado por una cúpula. Con la compra del Banco Español-Chile por el Banco Santander Chile, el edificio pasó a propiedad de este último.

Referencias

Enlaces externos

 La caída del Banco Español de Chile (pdf)

Español
Empresas fundadas en 1900
Empresas desaparecidas en 1989

Banco Español-Chile


Den lille isbryder er en dansk dokumentarfilm fra 2011, der er instrueret af Kasia Køhler Larsen.

Handling
Gosia ved, hun gik i tredje klasse, da de flyttede til Danmark. Hun ved, det var i slutningen af vinteren, og hun ved, de rejste uden hendes far vidste det. Men hun kan ikke huske det. Efter tyve år mødes Gosia med sin far i barndomskvarteret Kazury i Warszawa. Det bliver en rejse tilbage, hvor de genvinder en tid. En tid, hvor de delte deres hverdag sammen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2011

Den lille isbryder


La villa vénitienne est une maison située à Dieppe, en France.

Localisation
La villa vénitienne est située dans le département français de la Seine-Maritime, sur la commune de Dieppe, au 7-11 rue de Sygogne.

Historique
La rue est modifiée aux environs de 1870.

L'édifice est construit dans la deuxième moitié du .

La façade est inscrite au titre des monuments historiques le .

Description
L'édifice est en brique et pierre et est de style mauresque.

Il possède initialement 7 ou 8 statues dont la plupart ont été retirées par sécurité. Sont conservées sur place des statues de Laurent Coster et Peter Schöffer installées sur sa façade.

Notes et références

 Le patrimoine des communes de Seine-Maritime

Annexes

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Seine-Maritime
 Liste des monuments historiques de Dieppe

Bibliographie
 .
 patrimoine normand n°86

Liens externes
La statue de Laurent Coster, villa sur le site e-monumen.net
La statue de Peter Schöffer, villa sur le site e-monumen.net

Monument historique à Dieppe
Monument historique inscrit en 1991
Maison dans la Seine-Maritime
Maison monument historique (France)

Villa vénitienne (Dieppe)


كأس أوروبا 1968-69 فاز فريق إي سي ميلان بهذه البطولة بعد أن تغلب على فريق أياكس أمستردام بنتيجة 2-1. أقيمت المبارة النهائية بين الفريقين على ملعب سانتياغو برنابيو في مدينة مدريد بتاريخ 28 مايو من عام 1969.

الدور الأول

|}

الدور الثاني

|}

ربع النهائي

|}

1 فاز أياكس على بنفيكا 3–0 في مباراة فاصلة ليصل إلى نصف النهائي.

نصف النهائي

|}

النهائي

مصادر

انظر أيضاً
 دوري أبطال أوروبا

كرة القدم الأوروبية في 1968-69
مواسم كأس أوروبا

كأس أوروبا 1968–69


Makabaye  est une localité de la ville de Maroua dans la Région de l'Extrême-Nord Cameroun, département du Diamaré. Elle est située dans la commune d'arrondissement de Maroua I.

Historique
Makabaye est un quartier crée le 23 avril 2007 par décret présidentiel.La mise en place des groupes humains au Cameroun est le résultat d'une longue histoire dont l'épisode majeure pour la partie septentrionale en général et la localité de Makabaye en particulier est la conquête peule du . Avec la surpopulation, des nombreux quartiers vont voir le jour parmi lesquels Makabaye.

Géographie
Le quartier Makabaye est situé près du quartier Djarengol Kaigama.

Lieux populaires

Population
En 1975, la localité comptait 340 habitants, les habitants les plus dominants sont les Moufou. Pne

Institutions

Éducation
Lycée de Makabaye, école publique de Makabaye.

Santé
Centre de santé intégré de Makabaye.

Lieux de culte

COVID-19

Voir aussi

Articles connexes
Kakataré, Baouliwol, Diguirwo

Notes et références

Ville au Cameroun
Quartier de Maroua

Makabaye (Maroua)


Gymnotheca, biljni rod iz porodice saururusovki kojemu pripadaju dvije vrste zeljastog stolonifernog bilja u Kini i Vijetnamu, jedna je kineski endem iz Sichuana.

Narastu najviše do 65 ili 70 centimetara visine; cvjetovi maleni, bijeli.

Vrste
 Gymnotheca chinensis Decne.
 Gymnotheca involucrata C.Pei, endem iz Sichuana.

Izvori

Saururusovke

Gymnotheca


Paris sur mer  es una película del año 2007.

Sinopsis
Wilson, un joven emigrante de Benín, dicta una carta para sus padres. Cuenta sus éxitos en París, el apasionante viaje que hizo a través de África y su travesía. Para terminar, les dice que París está a la orilla del mar. Demasiado bueno para ser verdad.

Premios
 Tanger 2008

Referencias

Paris sur mer


Charles Lacquehay (Paris, 4 de novembro de 1897 - Paris, 3 de outubro de 1975) foi um ciclista francês, que foi profissional entre 1919 e 1938. Competiu tanto no ciclismo em pista como com a rota. Conseguiu dois Campeonatos do mundo em Meio Fundo.

Palmarés em pista

 1926
 1.º nos Seis dias de Paris (com Georges Wambst)
 1.º nos Seis dias de Berlim (com Georges Wambst)
 1927
 1.º nos Seis dias de Breslau  (com Georges Wambst)
 1928
 1.º nos Seis dias de Paris (com Georges Wambst)
 1.º nos Seis dias de Nice (com Georges Wambst)
 1.º no Prêmio Dupré-Lapize (com Georges Wambst)
 1933
 Campeão do mundo de Médio Fundo
 Campeão da França de meio fundo
 1935
 Campeão do mundo de Médio Fundo

Palmarés em estrada

 1922
 1.º na Paris-Chauny
 1923
 1.º na Polymultipliée
 1.º na Nice-Mont Agel
 1.º no Circuito de Alençon
 1925
 1.º no Circuito de Paris
 1928
 1.º no Critérium de As

Ligações externas

 Ficha a sitiodeciclismo.net
 Ficha a memoire-du-cyclisme.eu
 Ficha a cyclebase.nl
 Ficha em museociclismo.it

Ciclistas da França
Ciclistas de pista da França
Campeões mundiais de ciclismo em pista
Naturais de Paris

Charles Lacquehay


Darjeeling (en bengalí: দার্জিলিং জেলা) es un distrito de la India en el estado de Bengala Occidental. Código ISO: IN.WB.DA.

Comprende una superficie de 3 149 km².

El centro administrativo es la ciudad de Darjeeling.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 1 842 304 habitantes, de los cuales 907 238 eran mujeres y 934 796 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Darjeeling

Distrito de Darjeeling