D. Appleton & Company a fost o companie americană înființată de Daniel Appleton (10 decembrie 1785 – 27 martie 1849), care a deschis un magazin universal care a inclus cărți. El a publicat prima sa carte în 1831. Publicațiile editate de companie au cuprins treptat întregul domeniu al literaturii. Au fost publicate lucrări ale oamenilor de știință contemporani la prețuri moderate, ca, de exemplu, cele ale lui Herbert Spencer, John Tyndall, Thomas Huxley, Charles Darwin etc. Au existat departamente speciale dedicate cărților medicale și cărților în limba spaniolă pentru piața din America de Sud. Compania și-a făcut un nume puternic în domeniul belles lettres și al istoriei Americii.

Cronologie
 1813 Daniel Appleton s-a mutat din Haverhill la Boston și a importat cărți din Anglia
 1825 S-a mutat la New York și a intrat în afacerile cu cărți împreună cu cumnatul lui, Jonathan Leavitt
 1831 A publicat prima carte: Crumbs from the Master's Table de William Mason (1719-1791)
 1848 Daniel Appleton s-a retras; fiul William Henry Appleton (1814-1899) a format un parteneriat cu frații sai, John Adams Appleton (1817-1881), George Swett Appleton (1821-1878), Daniel Sidney Appleton (1824-1890) și Samuel Francis Appleton (1826-1883)
 1849 Moartea lui Daniel Appleton
 1869 A apărut revista Appleton's Journal
 1872 A început să fie publicată revista Popular Science
 1875 Publicarea inițială a memoriilor generalului William Tecumseh Sherman, una dintre primele memorii ale unui general din Războiul Civil
 1880 A cofondat American Book Company
 1881 S-a mutat din Leonard Street și de pe Broadway, pe Bond Street din New York; Journal devine Appleton's Magazine
 1894 A publicat Songs of the Soil de Frank Lebby Stanton
 1900 A fost aproape de faliment și a vândut Popular Science; reorganizată de Joseph H. Sears de la Harper's
 1905 Appleton's Magazine a fost redenumită Appleton's Booklovers Magazine
 1919 J. W. Hiltman a fost numit președinte
 1924 A achiziționat Stewart Kidd Publisher Co, fondată în 1914
 1933 A fuzionat cu The Century Company, înființată în 1881, și a format Appleton-Century Company
 1945 A vândut departamentul de cărți religioase către Revell Publishing
 1948 A fuzionat cu F. S. Crofts Co., fondată în anul 1924, pentru a forma Appleton-Century-Crofts.
 1960 A fost achiziționată de Meredith Publishing Company
 1973 Divizia Appleton a fost achiziționată de Prentice Hall
 1974 Divizia New Century a fost vândută către Charles Walther și în cele din urmă a devenit parte a Academic Learning Company, LLC
 1998 Prentice Hall a fuzionat cu Pearson Education
 2003 Academic Learning Company, LLC a achiziționat New Win Publishing, care era o divizie a New Century Publishing

Referințe

Legături externe
 Appleton-Century MSS
 NYPL. Portraits of William H. Appleton, Daniel Appleton, founder, John A. Appleton, George Appleton, Daniel Sidney Appleton.
 Library of Congress. Photo, 2007. Second Floor Corridor. Printers' marks+Columns. Printer's mark of D. Appleton and Co. in North Corridor. Library of Congress Thomas Jefferson Building, Washington, D.C.
  This has information on the firm's evolution.
 Open Library. D. Appleton and Company

Edituri din Statele Unite ale Americii

D. Appleton & Company


An Microterangis coursiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Joseph Marie Henry Alfred Perrier de la Bâthie, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Karlheinz Senghas. An Microterangis coursiana in nahilalakip ha genus nga Microterangis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Microterangis

Microterangis coursiana


Ekraveien Station (Ekraveien stasjon) er en metrostation på Røabanen på T-banen i Oslo. Stationen blev åbnet 22. december 1948. Midt i 1990'erne blev den ombygget til metrostandard og genåbnet 18. maj 1995.

På dette sted slynger banen sig gennem landskabet, så de to perroner på hver side af sporene ligger i kurver. Perronerne ligger forskudt i forhold til hinanden, idet de begge støder op til en viadukt under banen. Stationen er en af de mindste på Røabanen.

Eksterne henvisninger

Noter

T-banestationer i Oslo
Etableret i 1948

Ekraveien Station


Agave difformis ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave). Ein englischer Trivialname ist "Deformed Century Plant".

Beschreibung
Agave difformis formt offene Rosetten mit Wuchshöhen von 70 bis 100 cm und 100 bis 150 cm Breite und bildet reichlich Ableger. Die variabel angeordneten, polymorphen, linealischen, steifen, gestreiften, grün- bis gelbgrünen Blätter sind 50 bis 80 cm lang und 40 bis 60 cm breit. Die weißen bis braunen, welligen, schmalen, hornigen Blattränder sind flexibel gezahnt. Der kräftige braune bis graue Enddorn ist 1,5 bis 3 cm lang.

Der ährige, schlanke, wachsartige Blütenstand wird 3 bis 5 m hoch. Die Blüten sind hellgrün, gelb bis rosa gefärbt. Sie sind 30 bis 40 mm lang und erscheinen am oberen Teil des Blütenstandes. Die Blütenröhre ist 2,5 bis 3,5 mm lang.

Die variabel geformten, dunkelbraunen, dreikammerigen Kapselfrüchte sind 22 bis 26 mm lang und 12 bis 15 mm breit. Die schwarzen, unregelmäßig geformten Samen sind bis 5 mm lang und bis 3 mm breit.

Systematik und Verbreitung
Agave difformis wächst endemisch in Mexiko in den Bundesstaaten San Luis Potosí und Hidalgo in trockenen Regionen in Kalksteinböden, an steinigen Hängen sowie in Grasland in 1550 bis 1900 m Höhe. Sie ist vergesellschaftet mit Kakteen- und anderen Sukkulentenarten.

Die Erstbeschreibung durch Alwin Berger ist 1915 veröffentlicht worden.

Agave difformis ist ein Vertreter der Gruppe Marginatae. Die robuste Art ist durch die polymorphen, langen schwertförmigen Blätter charakterisiert. Sie bildet dunkelgrüne Mittelstreifen auf beiden Blattseiten. Agave difformis. wird im Botanischen Garten Huntington in San Marino in Kalifornien kultiviert.

Literatur
 August J. Breitung: Agave difformis. In: The Agaves. The Cactus & Succulent Journal Yearbook. 1968, S. 19.
 Howard Scott Gentry: Agave difformis. In: Agaves of Continental North America. University of Arizona Press, 1982, S. 137–138.
 Thomas Heller: Agave difformis. In: Agaven. Ntv, Münster 2006, ISBN 3-937285-59-8, S. 92.
 J. Thiede: Agave difformis. In: Urs Eggli (Hrsg.): Sukkulenten-Lexikon. Einkeimblättrige Pflanzen (Monocotyledonen). Eugen Ulmer, Stuttgart 2001, ISBN 3-8001-3662-7, S. 26.

Einzelnachweise

Weblinks

Agaven
Difformis

Agave difformis


كتاب ملائمة البيئة

ملائمة البيئة: بحث في الأهمية البيولوجية لخواص المادة
كتاب صدر عام 1913 وأعيد نشره عام 1970، مؤلفه لورنس جوزيف هندرسن (العالم المعرف)  وناقش هندرسن أهمية الماء و البيئة للكائنات الحية.

ونظرية الكتاب الأساسية أن الحياة تعتمد كلياً على الشروط البيئية الخاصة جداً على الأرض ، وخصوصاً عندما يتعلق الأمر بالماء ، فمثلاً تعمل السعة الحرارية الخاصة بالماء على وقاء يحفظ درجات الحرارة الضرورية للحياة ، في حين يعمل استقطاب الماء (وجود قطبين: شحنة إيجابية باتجاه الأوكسجين وشحنتين إيجابيتين على ذرتي الهيدروجين) على تمكين الماء من حل مكونات مختلفة تتراوح من المركبات الشاردية (الأيونية) إلى جزيئات البروتين الضخمة التي تملك القليل من الأجزاء القطبية.

لهندرسن كتاب آخر هو: نظام الطبيعة The Order of Nature صدر عام 1917

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من لين (ماساتشوستس)
خريجو كلية هارفارد
خريجو مدرسة طب هارفارد
علماء اجتماع أمريكيون
كتاب بيئة غير روائيين أمريكيون
كتاب من بوسطن
كتب 1913
كيميائيون أمريكيون
كيميائيون حيويون أمريكيون
مواليد 1878
مواليد في لين (ماساتشوستس)
وفيات 1942
وفيات في كامبريدج (ماساتشوستس)

ملاءمة البيئة (كتاب)


Bjarte Flem (born March 30, 1958) is a former Norwegian football goalkeeper.  He played for the Norwegian football club Tromsø.

He was immortalized for his mistake during a match against Sogndal in 1988, which was shown on live television. As Flem was about to throw the ball to a defender on his own team, he threw the ball into his own goal instead. While he was swinging his arm to throw the ball, he changed his mind when he figured out that his teammate was man-marked, resulting in that he let the ball go when he was aiming towards his own goal. The incident made the front pages of national newspapers the next day, and was shown on television in countries across the globe. In Norway, the name Bjarte Flem has become eponymous for a goalkeeper making a huge mistake.

Even though Bjarte Flem mainly will be remembered for his huge mistake, he was also a good goalkeeper, who enjoyed many good seasons in Tromsø before he retired. Two years before the incident, Tromsø played in the Norwegian Cup Final and won their second Norwegian Cup Championship, with Flem as their goalkeeper.

Before his footballing career he worked as a fisherman, and returned to this job later.

References

External links

1958 births
Living people
Men's association football goalkeepers
Norwegian men's footballers
Tromsø IL players

Bjarte Flem


La bataille de Makariv est un engagement militaire pour le contrôle de la ville de Makariv s'étant déroulé du 28 février 2022 au 01 avril 2022, opposant les forces armées russes aux forces armées ukrainiennes, durant l'invasion russe de l'Ukraine en 2022. Cette bataille s'inscrit plus particulièrement dans le cadre de l'offensive de Kiev. Cette ville est considérée comme un point clé de cette offensive au vu de sa position à l'Ouest de la capitale, de sa proximité avec une autoroute menant directement à Kiev et des intenses combats qui s'y déroulent.

Contexte
Makariv est une ville située dans l'Oblast de Kiev, à une cinquantaine de kilomètres à l'Ouest de la capitale, comptant environ . Le 24 février, sur ordre du président russe Vladimir Poutine, l'armée russe déclenche une invasion, avec des offensives aériennes, maritimes et terrestres sur l'ensemble du territoire ukrainien. À la suite d'une percée des troupes russes, provenant de la frontière Ukrainienne-Biélorusse au nord, et à la prise de ville comme Tchernobyl et Ivankiv, les forces russes descendent désormais vers Makariv, dans le but de prendre le contrôle de l'autoroute en lisière de la ville, menant directement à Kiev.

Bataille
Le 28 février 2022, des troupes et des blindés russes tentent de prendre la ville, mais sont repoussés par les forces de défense territoriale et des milices civiles. Malgré cela les forces russes prennent tout de même le contrôle d'une partie de la ville, mais ont échoué à la capturer entièrement.

Deux jours plus tard, les forces armées ukrainienne se déploient et déploient du matériel dans Makariv, dont des batteries d'artilleries et des lance-roquettes, selon le maire. Aux vues de son importance stratégique, la ville est dès lors contestée et est massivement bombardée, provoquant de nombreuses destructions matérielles. En effet au cours des jours suivants la ville est annoncée plusieurs fois comme perdue puis reprise. Ainsi le 2 mars 2022 les forces ukrainiennes affirment pour la première fois avoir repris la ville. Par la suite, de nombreux affrontements sont reportés dans la ville, les Russes contrôlant la partie nord et les Ukrainiens la partie sud.

Le 22 mars 2022 l'état-major ukrainien annonce que "le drapeau ukrainien a été hissé sur la ville de Makariv" et que les forces russes ont été repoussées de la ville, après d'intenses affrontements.Le même jour de nombreuses images de dévastation dans certains secteurs de la ville sont publiées. Le retrait des Russes de Makariv serait un point stratégique pour les Ukrainiens, permettant de garder le contrôle de l'autoroute, ce qui empêcherait ainsi un assaut par l'Ouest sur Kiev. De plus, la ville serait située entre deux groupes de forces russes, son contrôle permettrait de les couper les unes des autres. Cette contre-attaque s'inscrirait dans un mouvement de contre-attaques plus vastes, toutes autour de Kiev, dans le but de desserrer l'étau russe sur la ville.

Mais la situation dans la ville semble plus complexe, en effet la ville reste toujours contestée, et est interdite aux civils et aux journalistes par les Ukrainiens, du fait de la dangerosité qui y persiste. Le maire quant à lui affirme que les Russes contrôlent encore environ 15% de Makariv, principalement le nord. Le 24 mars des images et reportages témoignent d'affrontements et de bombardement dans la ville, les forces russes quant à elles sont toujours maintenues à la lisière de la ville.

Le 25 mars Makariv est annoncé comme «zone grise»  par des responsables ukrainiens, ils annoncent aussi que les forces russes sur place font face à des problèmes de ravitaillement et attaquent par raids. La ville est alors massivement détruite par les bombardements et les multiples assauts russes et la quasi-totalité des civils ont fui la ville.

Le même jour il est rapporté que le colonel Yuri Medvedev aurait été attaqué par ses propres troupes du fait du nombre élevé de perte parmi la brigade. En effet les soldats auraient tenté de l'écraser avec un char, le blessant ainsi aux deux jambes et causant son hospitalisation. Cette tentative s'expliquerait du fait que l'unité aurait perdu la moitié de son personnel, cet incident révèlerait le mauvais moral au sein des troupes russes.

Des rumeurs circulent sur les réseaux sociaux comme quoi le commandant russe Georgiy Maconovich aurait été tué le 30 mars 2022, dans une embuscade à l'est de Makariv, confirmant le fait que les troupes ukrainiennes opèrent aux alentours de la ville. Des combats et surtout des bombardements ont continué à être observés dans la ville durant plusieurs jours.

Le 01 avril 2022, les troupes russes ne sont plus présentes dans la ville, ces dernières s'étant retirées totalement de la région  de Kiev, à la suite d'une décision de la Russie d'évacuer le nord de l'Ukraine afin de concentrer son offensive militaire sur la région du Donbass.

À la suite des nombreux affrontements entre les belligérants, Makariv est en grande partie détruite et endommagéecomme la mairie de la ville qui a été détruite lors des affrontements. Elle est aussi abandonnée par les civils qui ont fui les combats, en effet désormais moins de 1 000 habitants se trouveraient encore dans la ville, contre les 10 000 qu'elle comptait avant le conflit.

Attaques sur les civils
Durant cette bataille plusieurs civils ont été blessés ou tués. Premièrement une vidéo prise par une caméra de sécurité de la ville montre deux civils âgés à bord d'une voiture, tentant probablement de fuir la ville, s'arrêtant en apercevant un BMP russe, alors qu'elle est toujours à l'arrêt le véhicule blindé ouvre le feu sur la voiture, tuant les deux passagers.Le 7 mars 2022, une fabrique de pain a été bombardée par des frappes aériennes alors qu'une trentaine de personnes s'y trouvait, les corps de 13 civils ont été extraits des décombres alors que cinq personnes ont pu quant à elles être secourues.

Après la libération de la ville par les forces ukrainiennes le 01 avril 2022, les autorités sur place décompte vite un nombre de pertes civiles importantes, le 09 avril 2022 le maire accuse les russes d'avoir tué au moins 132 civils. Par la suite le bilan de la municipalité au moins 180 cadavres auraient été retrouvés dans les rues de la ville.

Référence

Makariv
2022 en Ukraine
Oblast de Kiev
Bataille impliquant l'Ukraine
Bataille impliquant la Russie

Bataille de Makariv


Niederkirchnerstrasse, (), opkaldt efter Käthe Niederkirchner, kommunist og modstandskvinde mod nazismen, er en gade i Berlin som løber fra Wilhelmstrasse i øst til Stresemannstrasse i vest. Den ligger på grænsen mellem bydelene Mitte og Friedrichshain-Kreuzberg.

Gaden blev anlagt i 1891 og blev oprindelig givet navn efter prins Albrecht af Preussen, søn af Fredrik Vilhelm III der ejede Prinz-Albrecht-Palais på hjørne af denne gade og Wilhelmstrasse.

Gader i Berlin

Niederkirchnerstrasse


Heavy Weather, Weather Report'un stüdyo albümü olarak yedinci, tüm albümleri içindeyse sekizinci sırada ve 1977'de çıkardığı bir enstrümantal caz füzyon çalışmasıdır.

Özellikler
 Heavy Weather, caz tarihi içinde çok önemsenen ve tarzında kilometre taşı olarak kabul edilen bir albüm olmasının yanında, olumlu eleştiriler ve ticari başarı açısından da Weather Report'un ulaştığı en üst noktadır:
 "Yılın caz albümü" ödüllerine doymayan ve Weather Report'a da "yılın caz grubu" ödülleri getiren Heavy Weather, başka hiçbir Weather Report albümünün alamadığı kadar çok ödülle onurlandırılmıştır.
 Albüm Weather Report'un Down Beat dergisi tarafından arka arkaya beş yıldızla değerlendirilen üçüncü (ve son) albümüdür.
 Billboard'''un caz albümleri çizelgesinde birinci sıraya kolayca oturan albüm, aynı derginin pop albümleri çizelgesinde bile otuzuncu sıraya kadar yükselmiş ve 500,000 adet satış sınırının üzerine kısa sürede çıkıp, altın plak kazanmıştır.
 Albümün Lou Beach tarafından tasarlanmış olan kapağı da Grammy ödülüne aday gösterilmiştir.
 Caz rock tarzının yükselişe geçtiği bir dönemde piyasaya çıkan bu albümün büyük patlama yaratmış olmasının ardında yatan kimi nedenler şunlardır:
 Albümde çalan müzisyenlerin birbirlerine çok iyi uyum sağlamış olması.
 Başta artık tam zamanlı bir Weather Report elemanı haline gelmiş olan bas gitar virtüözü Jaco Pastorius olmak üzere, tüm müzisyenlerin sergilemiş olduğu üstün teknik yetkinlik.
 Rock müziğe dahi göz kırpacak kadar melodik olan ama caz füzyon temelini de sağlam tutan parçalar.
 Joe Zawinul ve Jaco Pastorius'un birlikte yürüttükleri uyumlu yapımcılık ve albümün yüksek ses kalitesine sahip kaydı.
 Heavy Weather'dan tekil olarak piyasaya sürülebilen bir parça bile çıkmıştır: açılış parçası olan "Birdland", albümün genel havasını yansıtan mükemmel bir örnek olmanın ötesinde, bugün artık bir caz füzyon standardı olarak kabul edilmektedir.

 Müzisyenler
Alfabetik ad sırasına göre...

 Parça listesi

 Billboard çizelgelerindeki yeri
1977'de, albümün Billboard dergisinin Kuzey Amerika müzik çizelgelerinde ulaştığı en yüksek sıralar şunlardır:

 Ödüller ve adaylıklar
Hepsi 1977 için olmak üzere...

 Kaynakça

 Dış bağlantılar
 Weather Report Annotated Discography: Heavy Weather  ; "Açıklamalı Weather Report Albümleri" sitesinde Heavy Weather'' : bu makalenin yazılmasında kullanılan temel kaynak
 AMG allmusic'de Heavy Weather
 Rolling Stone'da Heavy Weather
 Wikipedia'da (İng.) Heavy Weather

1977 albümleri
Caz füzyon albümleri
Weather Report albümleri
Columbia Records albümleri

Heavy Weather


منتخب ليتوانيا لكرة اليد هو الممثل الرسمي لدولة ليتوانيا في لعبة كرة اليد.

النتائج

بطولة العالم

بطولة أوروبا

فرق رياضية وطنية ليتوانية
ليتوانيا
منتخبات كرة اليد
كرة يد في ليتوانيا
منتخبات كرة يد وطنية رجالية

منتخب ليتوانيا لكرة اليد


Laurie Mylroie (born July 22, 1953) is an American author and analyst who has written extensively on Iraq and the War on Terror.  The National Interest first published this work in an article entitled, "The World Trade Center Bombing: Who is  Ramzi Yousef?  And Why it Matters."    In her book Study of Revenge (2000), Mylroie laid out her argument that the Iraqi regime under Saddam Hussein had sponsored the 1993 World Trade Center bombing and subsequent terrorist attacks. She claimed those attacks were part of an ongoing war that Saddam waged against America following the cease-fire to the 1991 Gulf War.  Less than a year after her book was published, the September 11 attacks occurred.  Mylroie subsequently adopted the view that Saddam had been responsible for the attacks, defending it on many occasions, including before the 9/11 Commission.

Mylroie's writings are considered to have been influential among neoconservatives during the buildup to the 2003 invasion of Iraq. Several of them praised Study of Revenge, including ex-CIA Director James Woolsey, who called it "brilliant and brave" in his blurb for the dust jacket of the book.

Mylroie has been criticized by numerous terrorism experts, including Peter Bergen, Daniel Benjamin, and Dr. Robert S. Leiken, all of whom point out that Mylroie's theories rely on dubious assumptions and were thoroughly refuted by analysts and investigators at the CIA, the FBI, the NTSB, and other investigatory bodies.

Career
Mylroie earned a bachelor's degree from Cornell University and a doctorate in political science from Harvard University. She also studied Arabic at the American University of Cairo. Subsequently, she taught as an assistant professor at Harvard University in the Department of Government (Political Science), Faculty of Arts and Science, and then as an associate professor in the Strategy and Policy Department of the U.S. Naval War College.

She met with Bill Clinton on Iraq during Clinton's 1992 presidential campaign, but she became a strong critic of Clinton for what she came to charge was his mishandling of the terrorism that began on his watch, starting with the February 26, 1993, bombing of New York's World Trade Center.

Mylroie was a research fellow at The Washington Institute for Near East Policy and then with the Foreign Policy Research Institute, as well as  an adjunct fellow at the American Enterprise Institute. Following the 9/11 attacks, she served on DARPA's Special Task Force on Terrorism and Deterrence and a DTRA panel on counter-terrorism. She deployed to Iraq and Afghanistan, where she served as a cultural adviser to the U.S. military. She has written three books and numerous articles, which have appeared in The American Spectator, Atlantic Monthly, Boston Globe, Commentary, The National Interest, The New Republic, Newsweek, New York Times, Wall Street Journal, Washington Post, and Washington Times, among others.

Iraq connection claims
Mylroie's suspicions that Iraq was behind the World Trade Center bombing first appeared at length in an article in The National Interest, "The World Trade Center Bomb: Who is Ramzi Yousef? And Why it Matters."

Her National Interest article appeared in expanded form in Study of Revenge: Saddam Hussein's Unfinished War Against America (2000). Mylroie later claimed that "the Clinton White House did not want to hear that Iraq was behind the bombing." Mylroie also argued that Iraq was linked to the 1995 Oklahoma City bombing.

Support
Paul Wolfowitz, a prominent neoconservative, promoted Mylroie's theories during his time as a Bush administration official. Joseph Shattan, a former speechwriter for George W. Bush, called Mylroie "one of America's leading students of terrorism."

The Washington Post's "Book World" included Study of Revenge among its "Expert's Picks" following the 9/11 attacks.

The Middle East Intelligence Bulletin, reviewing Study of Revenge before 9/11, called it a "must read," explaining, "This reviewer believes that Mylroie has correctly pinpointed Saddam Hussein as the source of terrorist attacks on Americans, including the World Trade Center bombing.... The Clinton administration, wittingly or unwittingly, has chosen the path of self-delusion: to not investigate the matter seriously....[T]he failure of U.S. officials to address the question of state sponsorship of terrorism will have significant future costs. It encourages future terrorist attacks by eliminating the costs of retribution from the calculations of leaders such as Saddam Hussein."

Criticism
Mylroie has been criticized by many terrorism experts.  CNN reporter Peter Bergen called Mylroie a "crackpot" and criticized her belief that "Saddam was not only behind the '93 Trade Center attack, but also every anti-American terrorist incident of the past decade, from the bombings of U.S. embassies in Kenya and Tanzania to the leveling of the federal building in Oklahoma City to September 11 itself." Bergen states that Mylroie's argument depends entirely on

Bergen goes on to state that "an avalanche of evidence" refutes Mylroie's basic assumption.

Daniel Benjamin, a former Clinton administration official and senior fellow at the Center for Strategic and International Studies, points out that "Mylroie's work has been carefully investigated by the CIA and the FBI.... The most knowledgeable analysts and investigators at the CIA and at the FBI believe that their work conclusively disproves Mylroie's claims.... Nonetheless, she has remained a star in the neoconservative firmament."

Daniel Pipes derided her view, saying that it was "a tour de force, but it's a tour de force of alchemy. It has a fundamentally wrong premise." According to Andrew C. McCarthy, who prosecuted Sheik Omar Abdel Rahman in 1995, "Mylroie's theory was loopy... Leaving aside various other implausibilities in her surmise, the government had several sources who knew Basit as Basit both before and after the time he spent in Kuwait."

David Plotz is also among Mylroie's critics. He writes:

While Angelo Codevilla, professor emeritus of international relations at Boston University, called Mylroie's book Bush vs. the Beltway "the best available account of the reasoning behind the conduct of the war on terror", he also stated "But it is based on a faulty premise, the one implicit in its title: that presidents neither control nor reform their bureaucracies... If all presidents are equally beset by bureaucrats, then Bush can be excused, even praised, for making U.S. policy come out no worse than it has."

Mylroie–McCarthy debate
In 2008, Laurie Mylroie, writing in the New York Sun, reviewed Willful Blindness by Andrew C. McCarthy, who had prosecuted Sheik Omar Abdel Rahman in 1995. Mylroie explained that Rahman had not ordered the bombing of the World Trade Center—nor was he charged with doing so. She also explained that other elements of the plot had been organized by Sudan, as the trial transcript made clear. She complained that McCarthy understated "the degree to which the extremists were penetrated by the intelligence agencies of several states."  She argued that this was the basic flaw of the Clinton era handling of terrorism: it focused on the arrest and trial of perps and ignored state sponsorship.

Replying on National Review Online, McCarthy accused Mylroie of misunderstanding "the difference between intrigue and evidence, between history and prosecution." Calling Rahman "the central figure in the overarching conspiracy," he wrote: "At trial, we proved that Sheikh Abdel Rahman had close ties to Hassan al-Turabi, leader in the early 1990s of Sudan's de facto government, the National Islamic Front." At this point, Daniel Pipes wrote a blog entry attacking "Laurie Mylroie's Shoddy, Loopy, Zany Theories." Stephen F. Hayes of The Weekly Standard added: "no one I know took her arguments very seriously."

Mylroie responded to McCarthy, saying that McCarthy himself had written in his book that the original case against Rahman was "weak" and so, she wrote, "different acts of violence, including the WTC bombing, were somewhat artificially linked" to strengthen the charges against him. She emphasized McCarthy's comment that Rahman was never charged with the "substantive crime" of bombing the World Trade Center. The debate continued in the New York Sun.

1980s support for Saddam
Early in her career, Mylroie advocated support for Iraq in the context of its war and rivalry with Iran. In 1988, just before the cease-fire to the Iran–Iraq War, she published an article in the journal Orbis, advocating "The Baghdad Alternative," which involved bolstering U.S. ties to Iraqi dictator Saddam Hussein. Ken Silverstein gave this summary:

Saddam was implementing a policy of economic "perestroika" and political "glasnost," according to Mylroie. Iraqi officials she interviewed told her that Saddam was "much concerned about democracy. ... He thinks that is healthy," and she suggested this was "not just idle chatter." From an American perspective, Mylroie concluded, "the more Saddam Hussein exercises control over the Baath Party, including the ideologues, the better." She proposed that the Bush (Senior) Administration, already favoring Iraq against Iran, should offer Iraq more support in exchange for overt Iraqi support for U.S. Middle East policy goals. "Iraq and the United States," she wrote, "need each other."

Michael Isikoff and David Corn wrote in 2006:
Mylroie continued to advocate engaging Saddam, even after the Iraqi dictator slaughtered tens of thousands of Kurds in what became known as the Anfal campaign of 1987 and 1988.  In May 1989, Mylroie wrote in The Jerusalem Post that Israel and the United States should not 'poke' Iraq 'with a stick' and should refrain from tossing 'idle threats and harsh words' at Baghdad. She suggested Iraq might become a benign, if not positive, presence in the region.

Isikoff and Corn argued that Mylroie "was looking to change the region through back-channel, private diplomacy – and she aspired to be a behind-the-scenes peacemaker who would broker a deal between Saddam and Israel." To this end, she met with Iraqi officials including Tariq Aziz. After Saddam's invasion of Kuwait, however, the would-be diplomat "turned against the dictator she had once wanted Washington to help, with the passion of one who felt personally betrayed."

In October 1990, Egyptian President Hosni Mubarak mentioned Mylroie's trips to Baghdad and Israel, which she later denied. Isikoff and Corn, however, interviewed five of her former associates (including Judith Miller) who all "confirmed that she had been a secret go-between for Baghdad and Jerusalem."

Books
Saddam Hussein & the Crisis in the Gulf (with Judith Miller). Random House (1990).
Study of Revenge: Saddam Hussein's Unfinished War Against America. The AEI Press (2000).
Bush vs. the Beltway: The Inside Battle over War in Iraq. Harper Collins (ReganBooks) (2004).

References

External links

 Mylroie, Laurie, Mylroie's statement for the 9/11 Commission (July 2003)

American women political scientists
American political scientists
Harvard University alumni
Naval War College faculty
1953 births
Living people
Cornell University alumni
American women academics
21st-century American women
American conspiracy theorists

Laurie Mylroie


Azeryol Baku (früher Baki Baku) ist ein aserbaidschanischer Frauen-Volleyballverein aus Baku.

Geschichte
Baki Baku wurde 2005 gegründet und spielt seitdem in der aserbaidschanischen Superliga. In ihrer ersten Saison auf europäischer Ebene erreichten die Baki-Frauen 2012 das Endspiel im Challenge Cup, wo man gegen den Lokalrivalen Lokomotiv Baku erst im "golden set" mit 13:15 verlor.

Nach einer Fusion tritt man seit 2012 als Azeryol Baku an.

Weblinks
 Volleyball in Aserbaidschan (englisch)

Aserbaidschanischer Volleyballverein
Sportverein (Baku)

Azeryol Baku


Die Bettleroper ist der Titel von
 Die Bettleroper (1953), britischer Musik- und Historienfilm
 Die Bettleroper, Alternativtitel des tschechischen Dramas Prager Bettleroper

siehe auch
 The Beggar's Opera

Die Bettleroper


Hymenonema, rod glavočika iz podtribusa Scolyminae, dio tribusa Cichorieae. Postoje dvije vrste, obje su grčki endemi, uključujući i otok Kretu

Rod je opisan 1817.

Vrste
 Hymenonema graecum (L.) DC.
 Hymenonema laconicum Boiss. & Heldr.

Izvori

Scolyminae

Hymenonema


El Portadown Football Club es un club de fútbol de Irlanda del Norte, con sede en Portadown, Condado de Armagh. Fue fundado en 1887, y compite en la NIFL Championship, segunda categoría del fútbol norirlandés.

Historia
Portadown fue fundado hacia la última parte de la década de 1880 y ganó sus primeros trofeos, la Copa Júnior de Irlanda y la Copa de mitad de Ulster en 1899.

Conservaron la Copa del Mid-Ulster el año siguiente y lo añadió a la vitrina de trofeos en varias ocasiones más antes de alcanzar su meta del fútbol de alto nivel en 1924. En su primera temporada que terminó en un cuarto puesto muy meritorio. A lo largo de los años 1920 y los años 30 se hizo un progreso constante y en 1933-34 levantó su primer trofeo mayor, la Copa de Oro. Lo ganó de nuevo en 1937-38 y la temporada siguiente la Copa Ciudad añadido a su lista de éxitos.

Portadown tienen una larga tradición de la firma de los jugadores escoceses, que se remonta a sus primeros días en el fútbol de alto nivel. En 1948, nombraron al escocés Tommy Lipton como gestor y formó el Portadown famoso "Equipo de Escocia". Diez del primer equipo en ese lado eran escoceses.

La década de 1950 no fueron muy exitosos, con un triunfo de la Copa Oro solitario en 1953. En 1957, otro escocés, Gibby Mackenzie, se hizo cargo en el Shamrock Park, y las actuaciones mejorado drásticamente.

Sin embargo, "El título de" seguía siendo ilusoria, con Portadown acabado superior común en 1960-61 y 1961-62. En ambas ocasiones se perdió un playoff contra el Linfield. Gibby Mackenzie fue a Sudáfrica y las fortunas de los clubes se sumergió de nuevo. Sin embargo, en los años sesenta fue persuadido para volver al club y que ganó la Copa de Oro en 1971, Copa Carlsberg en 1973, añadiendo la Texaco de toda Irlanda Copa en 1974. Con la victoria en la Copa de Oro 1979 no sería un éxito no más de diez largas temporadas.

El punto de inflexión se produjo en diciembre de 1986 con el nombramiento de Ronnie McFall como gerente. McFall había jugado para Portadown en dos ocasiones anteriores, intercalados entre los hechizos en el Dundee United y el SDRA. Él dejó el club para jugar y, finalmente, la gestión Glentoran. Poco más de tres años después de tomar las riendas, McFall Portadown guiada a la tan esperada victoria de campeonato de la liga irlandesa. La temporada siguiente fue un mejor ganar el doble y la adición de la Copa del Ulster y de la Copa Budweiser en una temporada histórica trofeo de cuatro. Numerosas victorias en la Copa y dos más títulos de Liga se han añadido a Ronnie McFalls impresionante CV, convirtiéndose en el técnico más exitoso en la historia de Portadown FC.

En enero de 2008, Ronnie McFall fue galardonado con el MBE para los servicios al deporte en reconocimiento a su contribución al fútbol de Irlanda del Norte durante un período de 40 años como jugador y mánager.

Estadio

Jugadores

Plantilla 2023-24

Entrenadores

Palmarés

Torneos nacionales

 Liga de Irlanda del Norte (4): 1989-90, 1990-91, 1995-96, 2001-02
 Copa de Irlanda del Norte (3): 1990-91, 1998-99, 2004-05
 Copa de la Liga (2): 1995-96, 2008-09
 Supercopa de Irlanda del Norte (1): 1999
 Gold Cup (6): 1933-34, 1937-38, 1952-53, 1971-72, 1978-79, 1992-93
 Copa Ulster (2): 1990-91, 1995-96
 Floodlit Cup (3): 1990-91, 1992-93, 1994-95
 Carlsberg Cup (1): 1972-73
 City Cup (1): 1938-39
 Segunda División (2): 2008-09, 2019-20
 Texaco Cup (1): 1973-74

Torneos regionales

 Mid-Ulster Cup (22): 1898-99, 1899-00, 1902-03, 1903-04, 1905-06, 1907-08, 1909-10, 1931-32, 1933-34, 1960-61, 1962-63, 1964-65, 1969-70, 1980-81, 1981-82, 1982-83, 1992-93, 1993-94, 1994-95, 1997-98, 2001-02, 2002-03
 Bob Radcliffe Cup (2): 1982-83, 1983-84

Participación en competiciones de la UEFA

Récord Europeo

Referencias

Enlaces externos

Equipos de la NIFL Championship
Equipos de fútbol fundados en 1924
Reino Unido en 1924
Condado de Armagh

Portadown Football Club


Grafton Elliot Smith (født 15. august 1871 i Grafton, New South Wales, død 1. januar 1937 i Broadstairs, Kent) var en australsk født britisk egyptolog og læge.

Smiths ekspertise var hjernens anatomi.

Han er kendt for sine såkaldte hyper-diffusionistiske hypoteser om forhistorien. Han hævdede, at kulturelle nyvindinger sker meget sjældent, og at al kultur derfor er spredt fra et oprindelsessted, Egypten, til alle verdensdele.

Thor Heyerdahl var inspireret af Smiths teorier.

Etnografi
Etnografer
Videnskabsfolk fra Australien
Læger fra Australien
Modtagere af Royal Medal

Grafton Elliot Smith


Le traité sino-britannique d'abandon des droits extraterritoriaux en Chine (中英关于取消英国在华治外法权及处理有关特权条约, Sino-British Treaty for the Relinquishment of Extra-Territorial Rights in China), aussi appelé nouveau traité égal sino-britannique, est un accord bilatéral conclu entre les gouvernements britannique et chinois à Chungking (Chongqing) le . Le nom officiel du traité est Traité entre Sa Majesté à l'égard du Royaume-Uni et de l'Inde et Son Excellence le Président du Gouvernement national de la République de Chine pour l'abandon des droits extraterritoriaux en Chine et la réglementation des questions connexes.

En vertu de ce traité, le gouvernement britannique renonce à tous les droits spéciaux dont il dispose en Chine. Cela est considéré comme une étape de conciliation envers le gouvernement chinois afin de renforcer sa coopération avec les puissances Alliées durant la Seconde Guerre mondiale. Les États-Unis et la Chine concluent un traité similaire le même jour.

Les ratifications sont échangées à Chungking le  et le traité entre en vigueur le même jour. Il est enregistré dans le  de la Ligue des Nations le .

Contexte

Depuis le traité de Nankin, conclu en 1842, le gouvernement britannique jouit de droits extraterritoriaux en Chine, qui comprend principalement des droits commerciaux pour les entreprises britanniques et des droits extraterritoriaux pour les ressortissants britanniques en Chine. Les sujets britanniques ne peuvent être poursuivis que pour des crimes ou faire l'objet de poursuites civiles devant les tribunaux consulaires britanniques ou la Cour suprême britannique pour la Chine et le Japon.

La nécessité de modifier les conditions des droits extraterritoriaux en Chine est née de la situation désastreuse de la coopération militaire sino-britannico-américaine à la suite de l'invasion japonaise de la Chine en 1937 et plus tard pendant la Seconde Guerre mondiale. Le , le Premier ministre britannique Winston Churchill déclare au Parlement l'intention de son gouvernement de renoncer aux droits extraterritoriaux en Chine une fois la paix conclue. La question est à nouveau soulevée après le déclenchement de la guerre dans le Pacifique en décembre 1941, et à ce stade, la position britannique est fortement influencée par la position américaine. Déjà en mars 1942, un accord avait été conclu entre les responsables du département d'État concernant la nécessité de modifier les accords existants avec le gouvernement chinois en faveur de ce dernier afin d'améliorer les relations. Le , le gouvernement britannique précise ses positions en la matière dans un mémorandum au gouvernement américain, dans lequel il accepte d'abolir en principe la juridiction extraterritoriale, mais suggère de reporter les négociations à cet effet à la fin de la guerre. Le , le gouvernement américain répond au mémorandum britannique qu'il n'est pas souhaitable d'abroger l'extraterritorialité en Chine pour le moment, mais qu'il envisage de le faire au cas où le gouvernement chinois serait sollicité à ce sujet. Le , le secrétaire d'État américain Cordell Hull suggère qu'au cas où des négociations en faveur d'un renoncement de l'extraterritorialité commenceraient, les dispositions suivantes devraient être incluses dans le traité :
 Abrogation du protocole Boxer de 1901 et de la concession internationale de Shanghai.
 Réglement des problèmes juridiques résultant de la fermeture du quartier diplomatique de Pékin.
 De nouveaux arrangements juridiques doivent être conclus afin de permettre la rétention de certaines propriétés foncières étrangères en Chine dans le cadre de la nouvelle politique.
 Accorder des droits similaires aux ressortissants américains en Chine pour les ressortissants chinois aux États-Unis.
 Réciprocité dans la représentation consulaire pour les États-Unis et la Chine.
 Les négociations pour de nouveaux traités complets sur le commerce commenceront 6 mois après la fin de la guerre.
 Règlement de tous les différends sur les droits des Américains en Chine selon les normes du droit international.
Le gouvernement britannique n'est au début pas réceptif aux propositions de Hull, mais le gouvernement américain commence à faire pression sur Londres pour qu'il entame immédiatement des négociations avec Chongqing, craignant qu'attendre la fin de la guerre ne renforce les pressions publiques chinoises pour adopter des positions plus rigides vis-à-vis des gouvernements américains et britanniques. Le , le gouvernement américain soumet au gouvernement britannique un projet de traité sino-américain basé sur la proposition de Hull du 27 août.

La première indication des aspirations chinoises à abolir l'extraterritorialité apparaît vers août 1942, lors d'une conversation entre Wang Beng-shen, conseiller de Tchang Kaï-chek pour les affaires japonaises, et un membre de l'ambassade britannique à Chongqing. Le conseiller chinois déclare que le gouvernement chinois souhaite abolir les droits extraterritoriaux à Shanghai et est disposé à accorder un statut spécial aux entreprises britanniques dans cette ville.

Sous la pression des États-Unis, le gouvernement britannique accepte début octobre 1942 d'entamer des négociations avec le gouvernement chinois concernant l'abrogation de l'extraterritorialité, et le 9 octobre, les gouvernements américain et britannique notifient officiellement au gouvernement chinois leur initiative à cet égard.

Les négociations aboutissent finalement à la conclusion de deux traités similaires en janvier 1943 entre la Chine et respectivement le Royaume-Uni et les États-Unis pour la renonciation aux droits extraterritoriaux en Chine.

Termes du traité
Le libellé du traité est similaire à la proposition faite par Hull le , car il reste bref afin de permettre un accord plus détaillé une fois la guerre terminée.

 L'article 1 stipule que le traité s'appliquera à tous les territoires de l'Empire britannique et de la République de Chine.
 L'article 2 abroge tous les accords internationaux accordant des droits extraterritoriaux en Chine à tous les ressortissants et sociétés britanniques.
 L'article 3 abroge expressément le protocole Boxer du  et promet à l'avenir de rendre au gouvernement chinois le contrôle du quartier des légations de Pékin (cette disposition est surtout symbolique, puisque Pékin est à l'époque sous occupation japonaise).
 L'article 4 met fin à toute juridiction extraterritoriale britannique à Shanghai, Tianjin, Amoy et Canton (tout sous occupation japonaise à l'époque).
 L'article 5 autorise l'exploitation de sociétés britanniques en Chine, tant qu'elles obéissent à la loi chinoise.
 L'article 6 oblige les gouvernements britannique et chinois à la réciprocité dans leurs relations commerciales.
 L'article 7 réglemente le travail des agents diplomatiques dans chaque pays.
 L'article 8 prévoit que les négociations de nouveaux traités de commerce commenceront six mois après la conclusion de la guerre en cours.
 L'article 9 prévoit la ratification du traité.

Hong Kong

Tchang Kaï-chek tente d'inscrire la question de Hong Kong à l'ordre du jour des deux parties, suggérant que la concession de Kowloon soit restituée à la République de Chine avec les autres concessions étrangères. Cela est farouchement rejeté par le Premier ministre britannique de l'époque, Winston Churchill. Le Royaume-Uni exige également que la République de Chine donne son accord écrit pour que la concession de Kowloon ne soit pas incluse dans les traités inégaux, en auquel cas elle refuserait de signer, de sorte que la République de Chine est forcée de retirer la concession de Kowloon de l'ordre du jour. Les deux parties signent le traité, la République de Chine écrivant une lettre officielle au Royaume-Uni et obtenant le droit de soulever la question de Hong Kong à une occasion ultérieure.

Notes et références

Lien externe
Texte du traité (PDF)

Traité signé en 1943
Traité signé par le Royaume-Uni
Traité entré en application en 1943
Traité de la Seconde Guerre mondiale
1943 en Chine
Relations entre la Chine et le Royaume-Uni

Traité sino-britannique d'abandon des droits extraterritoriaux en Chine


, né le  à Bayonne, est un joueur français de rugby à XV qui évolue au poste de centre.

Biographie
, Jean-Claude Sanz est né le  à Bayonne.

Il pratique le rugby à XV au début des années 1960 au sein du club du Toulouse OEC, avant de rejoindre l'US Dax. Avec le club landais, il s'incline en finale du championnat de France en 1966, contre le SU Agen. Il retourne ensuite au TOEC la saison suivante, et continue d'y évoluer encore quelques années.

Il ouvre, en parallèle de son métier de professeur d'éducation physique et sportive, une classe de sport-étude au collège du quartier du château de l'Hers, y développant la pratique de la pelote basque.

Palmarès
 Championnat de France :
 Finaliste : 1966 avec l'US Dax.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Joueur français de rugby à XV
Joueur de l'US Dax
Centre (rugby à XV)
Naissance en août 1943
Naissance à Bayonne

Jean-Claude Sanz


The following is a list of cities and towns in Saudi Arabia.

Alphabetical list of cities and towns

References
 Central Department of Statistics and Information

Saudi Arabia, List of cities and towns in

Cities

List of cities and towns in Saudi Arabia


Jelena Pavičić Vukičević (Zagreb, 2. rujna 1975.) hrvatska je političarka koja je vršila dužnost zagrebačke gradonačelnice nakon smrti Milana Bandića od 28. veljače 2021. godine do 4. lipnja 2021. godine. Dužnost predsjednice stranke Bandić Milan 365 – Stranka rada i solidarnosti obnašala je od 28. veljače 2021. godine do 11. prosinca 2021. godine.

Životopis
Studirala je komparativnu književnost na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Od 1999. do 2001. honorarna je suradnica u Leksikografskom zavodu Miroslav Krleža u redakciji Hrvatskog biografskog leksikona. Od 2000. do 2003. tajnica je Gradske organizacije SDP-a Zagreb. Od 2001. do 2005. gradska je zastupnica u Gradskoj skupštini Grada Zagreba te tajnica Kluba SDP-a. Od 2005. do 2008. gradska je zastupnica u Gradskoj skupštini Grada Zagreba, predsjednica Kluba SDP-a te predsjednica Zajedničkog kluba SDP–HSS–HSU. Od 2003. do 2007. zastupnica je SDP-a u 5. sazivu Hrvatskog sabora.

Nakon što se nije našla na listi kandidata za 6. saziv Sabora, zagrebački gradonačelnik Milan Bandić izjavio je da neće dozvoliti da Pavičić Vukičević "završi na ulici", te je 2008. postavljena na mjesto pročelnice Gradskog ureda za obrazovanje, kulturu i šport. To mjesto držala je do 2009. 2008. godine buknula je afera kad je Jutarnji list otkrio da su članovi njezine obitelji, uključujući i njezinog supruga, sestru i majku, našli zaposlenje u Gradu i Zagrebačkom holdingu. Od 2011. do 2013. članica je Savjeta Sveučilišta u Zagrebu te članica Hrvatske delegacije promatrača u Odboru regija pri Europskom parlamentu, a 2013. kada Hrvatska postaje članica Europske unije, postaje članica Hrvatske delegacije u Odboru regija pri Europskom parlamentu.

Obnašateljica dužnosti gradonačelnika Zagreba
Nakon smrti Milana Bandića 28. veljače 2021. Pavičić Vukičević postala je obnašateljica dužnosti gradonačelnika Zagreba i v.d. predsjednika Bandićeve stranke Bandić Milan 365 – Stranka rada i solidarnosti. 11. ožujka izjavila je da i pravomoćno postaje predsjednica BM 365. 18. ožujka objavila je kandidaturu za mjesto gradonačelnika na predstojećim lokalnim izborima.

Pavičić Vukičević naslijedila je Zagreb 2020. godine teško oštećen višestrukim nedaćama zagrebačkog potresa, pandemije koronavirusa, poplave i napokon petrinjskog potresa. Potresi su gradu nanijeli više od 86 milijardi kuna materijalne štete i odnijeli jedan život. Njezin kontroverzni prethodnik i dugogodišnji bliski suradnik i šef Milan Bandić našao se na meti kritike zbog sporog i nekoordiniranog pristupa obnovi. Unatoč tome Pavičić Vukičević podržala je Bandića i izjavila da će nastaviti s njegovom ostavštinom, te je odlučila zadržati Bandićevo ime u imenu stranke.

Prvi korak Pavičić Vukičević u obnovi grada nakon potresa bio je naredba rušenja istočne tribine Maksimirskog stadiona. Renovacija, rekonstrukcija ili rušenje Maksimirskog stadiona bilo je jedan od Bandićevih vječnih planova, te je rušenje istočne tribine kritizirano kao predizborni potez.

Pavičić Vukičević je također planirala završiti Bandićev dugogodišnji projekt obnove Sljemenske žičare, vožnja kojom će prema njezinom navodu biti besplatna.

Vidi još
 Dodatak:Popis zagrebačkih gradonačelnika

Izvori

Životopisi, Zagreb
Hrvatski političari
Zagrebački gradonačelnici
SDP

Jelena Pavičić Vukičević


Primatlar veya iri beyinli yüksek memeliler (), bir plasentalı memeli takımı. Goril, orangutan, şempanze, gibon ve insan gibi insansıların yanında maymunlar, makimsiler, galagolar, cadı makigiller ve lorigilleri de içerir. Primatların kökenleri 80 ila 55 milyon yıl önce tropikal ormanların ağaçlarında yaşamaya adapte olmaya başlayana küçük kara memelilerinden gelir. 16 familyada sınıflandırılan 430'dan fazla canlı primat türü vardır. Büyük beyinler, görme keskinliği, renk görme, omuz kuşağı gibi birçok primat özelliği, bu zorlu ortamlara adaptasyonları ile oluşmuştur. Primatlar çevik ve hızlı canlılardır. Çoğunluğu ağaçlarda yaşar. Tüm primatlar; ellere, ele benzer ayaklara (ağaçlarda yaşayanlar), ileri bakan gözlere sahiptir.

Genel Özellikleri

Anatomik Yapı

Primatlar, ağaçtaki yaşama uyum sağlamak için genel olarak dört ellidir, bunun yanında kuyruklarını denge ve fazladan tutunma için kullanan türleri bulunur. Elleri çok büyük hareket olanağı sağlar. Diğer etenelilerden ayrı olarak yalnızca primatlarda başparmak ve işaret parmağı cisimleri kavramaya izin veren ve birbirine kenetlenebilen yapıda evrimleşmiştir.

Primatların kafatasının ön tarafında öne bakan gözleri vardır; iki gözlü (dürbün) görüş, tüm büyük insansı maymunların kollara ayrılan ataları için yararlı olan doğru mesafe algılamasına olanak tanır. Göz yuvalarının üzerindeki kemikli bir çıkıntı, çiğneme sırasında zorlanan yüzdeki daha zayıf kemikleri güçlendirir. Nemli burunlu maymunlar, gözlerini korumak için göz yuvasının etrafında bir kemik olan postorbital bir bara sahiptir; aksine, kuru burunlu maymunlar, tamamen kapalı yuvalar geliştirmiştir.

Kafa

Primat kafatası, özellikle antropoidlerde belirgin olan büyük ve kubbeli bir şekle sahiptir. Kafatası, bu grubun ayırt edici bir özelliği olan büyük beyni korur. Endokraniyal hacim (kafatasındaki hacim), insanlarda en büyük insan olmayan primattan üç kat daha büyüktür ve daha büyük bir beyin boyutunu yansıtır. Ortalama endokraniyal hacim insanlarda 1.201 cc, gorillerde 469 cc, şempanzelerde 400 cc ve orangutanlarda 397 cc'dir. Primatların birincil evrimsel eğilimi, beynin, özellikle de duyusal algı, motor komutların üretilmesi, uzaysal akıl yürütme, bilinçli düşünce ve insanlarda dil ile ilgili neokorteksin (serebral korteksin bir parçası) detaylandırılması olmuştur. Diğer memeliler büyük ölçüde koku alma duyularına güvenirken, primatların ağaç yaşamı, dokunsal, görsel olarak baskın bir duyu sistemine, beynin koku alma bölgesinde bir azalmaya ve giderek daha karmaşık sosyal davranışlara yol açmıştır.

Zekâ
Primatlar, memelilerin en zekilerinden biridir. Hayatta kalma mücadelesinde aşırı hız veya güç gibi sivrilmiş fiziksel avantajları bulunmamasına rağmen, zekâlarının getirmiş olduğu kurnazlık, yaratıcılık ve alet kullanma gibi avantajlarla başarılı olurlar.

Davranış
Yeni Dünya maymunları; kuyruklarını, sarılma, kavrama, sallanma, tırmanma ve yiyecek toplamada üçüncü bir el gibi kullanırlar. Düşen yavrularını kurtarmada ve bir ağaçtan diğerine geçmede kuyruklarından maharetle istifade ederler. Bunun için bir ağacı elleriyle kavrarken diğerini de ayakları ve kuyruğuyla kavrayarak bir köprü kurarlar. Yavrular da buradan koşarak geçerler. Bazı türlerin kuyruk uzunluğu boylarından fazladır. İki beyin yarı küresinden biri kuyruğu ötekisi de diğer vücut olaylarını yönetir.

Eski Dünya maymunları hafif ve ufak bedenlidir. Beyinleri daha büyük ve karmaşık olduğundan Yeni Dünya maymunlarından üstündür. Çok az kuyrukları vardır. Kuyruklarının sarılma ve kavrama özellikleri yoktur. Fakat kuyrukları dengelerini sağlamada, duruş vaziyetlerinde ve hatta haberleşmede rol oynar. Maymunun kuyruğunu tutuş vaziyeti, onun sosyal ve hissi durumunu belirtir. Maymunların ayak, taban ve yüzlerinin dışında vücutları tüylüdür. Kaba etleri kılsız olanlar da vardır. Kılsız yerleri kırmızımsı veya mavi renktedir. Büyüklükleri çok değişiktir. Boyları 12–13 cm olan makilerle sahibinin cebine veya bir bardağa rahatça sığabilen minik marmosetten 300 kg ağırlığı olan gorile kadar farklı birçok türü vardır.

Koku alma duyuları çok zayıf olmasına rağmen, görme ve işitmeleri güçlüdür. Çoğunlukla gündüz faaldirler. Çoğunlukla otçul memelilerdir. Ağaç filizleri, yaprak, çiçek, tohum ve meyveler başlıca yiyecekleridir. Bunun yanında böcek, yumurta, leşle beslenip daha iri hayvanların etiyle de beslenen omnivorlar da vardır. Çoğu gruplar halinde tecrübeli bir erkeğin başkanlığında yaşar. Birkaç dişi ve yavrulardan meydana gelen tek erkekli gruplar da vardır. Hamilelik devreleri türlerde farklıdır.

Doğu Brezilya'da yaşayan kuyruğu beyaz halkalı kuisiti (veya ipek maymuncuk) nin gebelik süresi 3,5 aydır. Dişiler yavrularını göğüslerinde veya sırtlarında taşır. Aşırı derecede sevgi gösterirler. Tehlike karşısında erkek sürüyü kahramanca savunur. Primatların vücutları tırmanmaya, sıçramaya, el ve ayakları da kavramaya uygundur. El ve ayaklar beş parmaklıdır. Baş parmak diğer parmakların karşısına geldiğinden, cisimleri mengene gibi rahatça kavrarlar. Kanca tırnaklı birkaç türün dışında çoğunun el parmakları yassı tırnaklıdır. Colobus ve Ateles gibi cinslerde başparmak bulunmaz. Yiyeceklerini ağızlarına götürmek için ellerini kullanırlar. Ellerini kullanmakta çok mahirdirler. Bir kısmı küçük yiyeceklerin tohumlarını çıkarmak için baş ve işaret parmaklarını rahatça kullanırlar.

Yaşadıkları coğrafya

Primatlar tüm dünyaya yayılmışlardır. İnsan dışındaki primatlar başlıca Güney ve Orta Amerika'da, Afrika'da ve Asya'nın güneyinde bulunurlar.  Bazı türlerin yaşadıkları alanlar, Amerika kıtasında Meksika'nın güneyi ile Asya'da Japonya'nın kuzeyi kadar kuzey bölgelere ulaşır.

Ekvator'un 40° kuzey ve 40° güney enlemleri arasında rastlanırlar. Avrupa'da yalnız Cebelitarık kıyılarında bulunurlar (Berberi şebeği). Bunların da Afrika'dan geldikleri sanılmaktadır.

Evrimsel tarih

Primatların Euarchontoglires içerisindeki yeri
Genel olarak kabul gören euarchontoglires kladogramı aşağıda gösterilmiştir:

Diğer yorumlar, Dermoptera ve Scandentia'yı, primatların kardeş grubu olarak "Sundatheria" adlı bir grupta birbirine bağlar. Bazı yeni araştırmalar, Scandentia'yı Glires kardeş taksonu olarak kabul ederek Euarchonta'yı geçersiz kılıyor.

En güncel filogenetik analizlere göre oluşturulmuş kladogram:

Tarih

Tüm primatların son ortak atasının yaklaşık 74-77 milyon yıl önce yaşadığı bilgisi moleküler genetik çalışmaların bir sonucudur. Bu da nemli burunlu maymunlar (Strepsirrhine) ile kuru burunlu maymunların (Haplorrhini) yaklaşık olarak bu dönemde birbirinden ayrılması gerektiğini savunur; ancak fosil buluntuları bunu biraz daha ileriye taşır. Fosil buluntularına göre ilk gerçek primatlar (Euprimates, öprimat) 55 milyon yıl önce (Paleosen-Eosen sınırı) ortaya çıkmıştır.

Plesiadapiformlar

Plesiadapiformlar (Plesiadapiformes), primatlara öncül olan, ağaçsıl adaptasyonlara sahip, bazı üyelerinin böcek, bazılarının ise meyve veya bitkilerle beslendiği öne sürülen plasentalı memelilerdir. Bunlar 65 milyon yıl önce (Purgatorius ve Ursolestes) ortaya çıkıp 40 ila 50 milyon yıl önce (prosimiyenlerin ortaya çıkışıyla) yok olmuşlardır.

Prosimiyenler (Prosimii)

İlk gerçek primatlar, Eosen devresinde Kuzey Amerika, Avrupa, Asya ve Afrika'da bulundu. Bu erken primatlar, makiler gibi günümüzün prosimiyenlerine benziyordu. Bu erken primatlarda, daha büyük beyinler, gözler ve daha küçük ağızlıkların yaygınlaştığı evrimsel değişiklikler devam etti. Eosen'in sonunda, erken prosimiyen türlerinin çoğu, daha soğuk sıcaklıklar veya ilk maymunlardan (Anthropoidea) gelen rekabet nedeniyle yok oldu.

Mevcut nemli burunlu primatlar, muhtemelen orta Eosen'de adapiformlardan türedi. Bir popülasyon kısa süre sonra (~40 myö) Madagaskar'a göç etti ve günümüz makimsilerine yol açtı.

Mevcut tek tarsiiformlar olan cadı makiler, muhtemelen Erken ila Orta Eosen'de maymunların atalarından ayrıldı. Omomyoidlerin cadı makilerin doğrudan ataları olduğu kabul edilir; ancak maymunların ataları olup olmadıkları belirsizdir.

Maymunlar (Anthropoidea/Simiiformes)

İlk olarak orta Eosen'de (40-45 myö) muhtemelen Asya'da ortaya çıkan maymunlar (bkz. Eosimiidae), daha sonra Afrika'ya göç ettiler; Eosen'in sonunda (yaklaşık 33-35 myö) bir grubun Güney Amerika'ya göç etmesiyle iki ana gruba ayrıldılar: Yeni Dünya maymunları (Platyrrhini) ve Eski Dünya maymunları (Catarrhini).

Oligosen'de (~ 25 myö) Eski Dünya maymunlarından köpeksi maymunlar (Cercopithecidae) ile insansı maymunların (Hominoidea) soyları birbirinden ayrıldı. En erken köpeksi maymunlara Orta Miyosen'de (~ 16 myö) rastlanırken, insansı maymunların fosil kaydı Alt Miyosen (~ 23 myö) ile başlar.

Miyosen'de çeşitlenen insansı maymunlardan en erken ayrılan dal (~ 16 myö) gibonlara (Hylobatiidae), daha sonra orta Miyosen'de ayrılan Ponginae grubu ise orangutanlara (Pongo) yol açtı. Birlikte Homininae alt familyasını oluşturan goril, insan ve şempanzelerin son ortak atasının yaklaşık 10 milyon yıl önce yaşadığı düşünülürken; şempanzelerle (Pan cinsi; bonobo ve bayağı şempanze) insanların (Homo) son ortak atalasının 6.5 ila 9.3 milyon yıl önce yaşadığı düşünülür. Goril ve şempanzelerle ilgili fosil kayıtları çok azdır, bu nedenle evrimsel tarihleri ile ilgili bilinenler genellikle genetik kanıtlara dayanmaktadır; insanlarla ilişkili avustralopitesinlerin ise birçok Pliyosen ve Pleyistosen (5.3–0.012 myö) fosili bilinmektedir.

Sınıflandırma

Primatlar takımı uzun süre Önmaymunlar, Yeni Dünya maymunları ve Eski Dünya maymunları olarak üç alt takıma ayrılmıştır. En güncel sınıflandırmalara göre nemli burunlular ve kuru burunlular olarak iki alt takıma ayrılırlar.

Aşağıdaki diyagram, yaşamakta olan primatların muhtemel bir sınıflandırmasını göstermekte olup ortak isimler taşıyan gruplar sağda gösterilmiştir.

 Primatlar
Strepsirrhini
 Lemuriformes
 Lemuroidea
 Cheirogaleidae
 Daubentoniidae
 Lemuridae
 Lepilemuridae
 Indriidae
 Lorisoidea
 Lorisidae
 Galagidae
 Haplorrhini
 Tarsiiformes
 Tarsiidae
 Simiiformes
 Platyrrhini
 Callitrichidae
 Cebidae
 Aotidae
 Pitheciidae
 Atelidae
 Catarrhini
 Cercopithecoidea
 Cercopithecidae
 Hominoidea
 Hylobatidae
 Hominidae

Bilimsel isimleri olan bütün grupler monofiletikdirler ve bilimsel tasnif sırası, ilgili neslin evrimsel tarihçesini yansıtır. Ananevî olarak isimlendirilmiş gruplar sağda gösterilmiştir; bunlar (Clark'a göre; yukarı bkz.) "yükselen diziler" meydana getirir ve birçok grup parafiletiktir:
 "Prosimiyenler" (ön maymunlar) iki monofiletik grup içerir (Strepsirrhini veya maki alt sınıfı, lorisler ve akrabalarıyla beraber Haplorhini'lerin alt takımı tarsierler); gruplama, Primatlardan türemiş olan Simiiformları dışladığı için parafiletik bir gruplamadır.
 "Maymunlar", Yeni Dünya ve Eski Dünya maymunlarından teşekkül eden iki monofiletik grup meydana getirirler. Gruplama, ortak ataları Simiiformlardan türemiş olan üst familya Hominoidleri ihtiva etmediğinden parafiletiktir.
 "kuyruksuz maymunlar"ın (İng. "apes") bütünü ve bilhassa "büyük kuyruksuz maymunlar" (İng. "great apes") ihtiva eder. İnsanları içermediğinden bu sıralama parafiletiktir.

Böylece iki grup kümesi ve bundan dolayı meydana gelen farklı isimler uyuşmamakta olup bilimsel isimleri genelde ananevî olan ortak isimlerle denkleştirmekte problem yapmaktadır. Mesela Hominoideler süper familyasını ele alalım. Sağdaki ortak isimler açısından bu grup, kuyruksuz maymunlar ve insanlardan meydana gelir ve gruptaki bütün elemanlar için ortak bir isim yoktur. Buna "hominoidler" gibi yeni bir ortak isim vermek, problemin çözümü için bir çaredir. Başka bir ihtimal de kullanılan ortak isimlerden birini daha geniş kapsamlı olarak kullanmaktır. Mesala 2005'te omurgalı paleontolojicisi Benton, kitabında "Kuyruksuz maymunlar, Hominoideler, bugün gibonları ve orangutanları … gorilleri ve şempanzeleri … ve insanları içerir"; dolayısıyla Benton "kuyruksuz maymunlar" diye yazarak "hominoidler"i kastetmiştir. Bu durumda bu grup şimdiye kadar "kuyruksuz maymun" olarak adlandırılken şimdi "insandışı kuyruksuz maymunlar" olarak adlandırılmalıdır.

 hangi metodolojinin hakim olacağı konusunda birlik yoktur: ananevî (yani ortak), ama parafiletik isimlerin mi, yoksa sadece monofiletik isimlerin mi kullanılacağı; veya 'yeni' ortak isimlerin veya eski isimlerin adaptasyonlarının kullanılacağı konusu açıktır. Rekabet hâlindeki iki teşebbüs biyolojik kaynaklarda bulunmaya devam edecek, hatta çoğu zaman aynı eserin içinde ve bazen aynı yazarca kullanılmaya devam edecek. Böylece Benton, "kuyruksuz maymunlar"ı insanlara dahil ederken tekrar tekrar "kuyruksuz maymun benzeri" (İng. "ape-like") ifadesiyle "insan yerine kuyruksuz maymun gibi" demek istemiştir; ve başkalarının yeni bir fosile karşı reaksiyonlarını yazarken "Orrorin'''in … insan olacak yerde kuyruksuz maymun olduğu iddiaları…" demektedir.

Varlığını sürdüren primat familyalarının güncel sınıflaması şöyledir:

 Takım Primates
 Alt takım Strepsirrhini - Nemli burunlu maymunlar
 İnfra takım Lemuriformes - Makimsiler
 Familya Cheirogaleidae - Kedi makisigiller 30 tür
 Familya Lemuridae - Makigiller 19 tür
 Familya Lepilemuridae - Oyuncu makigiller 22 tür
 Familya İndriidae - İndrigiller 14 tür
 Familya Daubentoniidae - Ayay
 İnfra takım Lorisiformes - Lorisiler
 Familya Lorisidae - Lorisgiller 9 tür
 Familya Galagonidae Galagogiller 19 tür
 Alt takım Haplorrhini - Kuru burunlu maymunlar
 İnfra takım Tarsiiformes- Uzun bacaklı makiler
 Familya Tarsiidae - Cadı makigiller 8 tür
 İnfra takım Platyrrhini - Yeni Dünya maymunları
 Familya Callitrichidae - Marmosetgiller
 Familya Cebidae - Kapuçingiller 56 tür
 Familya Aotidae - Gece maymunugiller 7 tür
 Familya Pitheciidae - Sakigiller 41 tür
 Familya Atelidae - Örümcek maymunugiller 24 tür
 İnfra takım Catarrhini - Eski Dünya maymunları
 Üst familya Cercopithecoidea - Kuyruklu Eski Dünya maymunları
 Familya Cercopithecidae - Köpeksi maymunlar  134 tür
 Üst familya Hominoidea - İnsansılar
 Familya Hylobatidae - Gibongiller 13 tür
 Familya Hominidae - İnsangiller 7 tür

Ayrıca bakınız
 Kolugo
 Sivri sincapçıklar
 Euarchontoglires
 Primatların kökeni ve evrimi
 Makimsilerin evrimi
 Fosil primatlar listesi

Dış bağlantılar

Notlar

Kaynakça

Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar
1758'de tanımlanan hayvanlar

Primat


Les Gemmatimonadetes sont une classe de bactéries à Gram négatif de l'embranchement des Gemmatimonadota. Son nom provient de Gemmatimonadales qui est son ordre type.

En 2022 selon la  cette classe ne comporte qu'un seul ordre, les Gemmatimonadales Zhang  2003.

Taxonomie
Cette classe est proposée dès 2003 pour recevoir l'espèce Gemmatimonas aurantiaca isolée d'un réacteur traitant des eaux usées. Elle est validée la même année par une publication dans l'IJSEM.

Notes et références

Liens externes

Bactériologie

Gemmatimonadetes


Hjernerystelse i sport er et problem for alle atleter, amatører som professionelle, børn som ældre. Hjernerystelse er en form for traumatisk hjerneskade. Gentagne hjernerystelser er en kendt årsag til forskellige neurologiske lidelser, især kendt er kronisk traumatisk encefalopati (CTE), der hos professionelle atleter har ført til tidlig pensionering, uforudsigelig adfærd og sågar selvmord. Fordi hjernerystelse ikke kan ses på røntgen eller CT-skanning, er forsøg på at forhindre hjernerystelse svær.

Referencer

Hjernerystelse
Sport

Hjernerystelse i sport


Das japanische Kulturgutschutzgesetz () ist der Kernbestand des geltenden japanischen Denkmalrechts. Es wurde am 30. Mai 1950 beschlossen und besteht aus 13 Teilen () mit 203 Paragraphen (). Nach der Nummerierung für Gesetze und Verordnungen (hōrei-bangō) ist es das Gesetz Nummer 214 des Jahres Shōwa 25 (1950).

Geschichte

Am 26. Januar 1949 wurden bei dem Brand der Haupthalle (Kondo) des buddhistischen Tempels Hōryū-ji, einer der ältesten erhaltenen Holzbauten der Welt, wertvolle Wandgemälde zerstört. Die Halle war als letztes Gebäude unter den Schutz des Gesetzes zum Erhalt alter Schreine und Tempel gestellt worden. Dieser Vorfall führte zu einer Gesetzesinitiative und zum ersten einheitlichen und zusammenfassenden Kulturgutschutzgesetz für Japan, das durch Erlass Nummer 276 trat am 29. August 1950 in Kraft trat; zugleich wurden drei ältere Gesetze außer Kraft gesetzt:
 das "Gesetz zum Erhalt historischer und landschaftlich schöner Stätten und Naturdenkmäler" (, Shiseki meishō tennenkinenbutsu hozonhō) von 1919
 das "Gesetz zum Erhalt von Nationalschätzen" (, Kokuhō hozonhō) von 1929 und
 das "Gesetz betreffend den Erhalt wichtiger Kunstgegenstände" (, Jūyō bijutsu hinra no hozon ni kansuru hōritsu) von 1933.

Alle nach dem alten Recht geschützten Kulturgüter von nationalem Rang erhielten den Status eines "wichtigen Kulturgutes". Ein Teil wurde später zum "Nationalschatz" aufgewertet.

Das neue Gesetz erweiterte den Geltungsbereich gegenüber dem älteren Recht auf immaterielle Kulturgüter, wie die darstellenden und angewandten Künste, Volksgut, und um Bodendenkmäler erweitert. Bis dahin waren nur materielle Kulturgüter, die von Verlust bedroht und besonders wertvoll waren, geschützt. Verglichen mit internationalen Standards umfasst das Gesetz von 1950 eine sehr große Bandbreite von potentiell Schützbarem. Durch das Gesetz wurde weiter der "Ausschuss zum Schutz von Kulturgütern", einem Vorläufer des Amtes für kulturelle Angelegenheiten, eingerichtet. Diese Denkmalbehörde wählt wichtige Kulturgüter für den Schutz aus, reguliert die im Rahmen der Denkmalpflege zulässigen Maßnahmen an ihnen und kann die Ausfuhr von Kulturgütern genehmigen.

Systematik
Das Gesetz von 1950 regelt umfassend Schutz und Erhalt japanischer Kulturdenkmäler.

Geschützt werden können materielle und immaterielle Kulturgüter, bewegliche und unbewegliche Sachen, kulturhistorisch bedeutende Gegenstände, landschaftlich schöne Orte und Naturdenkmäler. Materielle Kulturgüter sind Objekte mit einem großen künstlerischen oder geschichtlichen Wert und archäologische oder historische Objekte, die einen großen wissenschaftlichen Wert besitzen. Als Kulturdenkmal ausgewiesene Bauwerke sollen sich durch außergewöhnliche Ausführung oder Bautechnik auszeichnen, großen historischen oder wissenschaftlichen Wert besitzen oder kennzeichnend für eine Entwicklung oder eine Epoche sein.

Das Gesetz definiert hierzu unterschiedliche Arten von Kulturgütern, die einzelne Teile des Gesetzes behandeln, regelt das Verfahren zur Ausweisung eines Objekts als Kulturdenkmal, bestimmt den Umgang damit und Sanktionen im Fall der Zuwiderhandlung. Über die Anerkennung als nationales Kulturgut entscheidet der Minister für Bildung, Kultur, Sport, Wissenschaft und Technologie oder der Leiter des Amtes für kulturelle Angelegenheiten. Darüber hinaus können die Präfekturen und Gemeinden auf Grundlage des Gesetzes Kulturdenkmäler von Bedeutung für die jeweilige Präfektur oder Gemeinde ausweisen.

Entsprechend einer Entscheidung des japanischen Parlamentes werden Kulturgüter, die als Welterbe anerkannt werden, automatisch durch das Kulturgutschutzgesetz von 1950 geschützt.

Synopse

System der Kulturgüter
Aus dem Gesetz ergibt sich die nachfolgende Systematik japanischer Kulturgüter. Lebende Nationalschätze werden gesondert behandelt.

Weblinks
 Gesetzestext – 13 Abschnitte (japanisch)
 Amt für kulturelle Angelegenheiten: Datenbank der japanischen Kulturgüter (japanisch)

Einzelnachweise

Rechtsquelle (Japan)
Rechtsquelle (20. Jahrhundert)
 Kulturgutschutzgesetz
Denkmalpflege (Japan)
J
Denkmalrecht

Kulturgutschutzgesetz (Japan)


الكفرة للطيران هي أحد شركات الطيران العاملة في ليبيا في مجال التدريب علي الطيران والنقل الخفيف للبضائع، حيث قامت بافتتاح مركز لتدريب الطلبة علي قيادة الطائرات. وتمتلك هذه الشركة طائرتان من نوع CESSNA 172R وطائرة JETSTREAM 3200 التي تستخدم للنقل الخفيف ورجال الأعمال.

قامت بتخريج الدفعة الأولى PPL في سنة 2009، وفي سنة 2010 قامت بتخريج الدفعة الثانية PPL.

اقتصاد طرابلس
شركات طيران أسست سنة 2008
شركات طيران توقفت عن النشاط سنة 2010
شركات طيران سابقة في ليبيا
علامات تجارية ليبية
طيران عارض سابق

الكفرة للطيران


Jan van Ruysbroeck (în , ; 1293 sau 1294 – 2 decembrie 1381) a fost un mistic flamand. Este autorul mai multor lucrări printre care The Kingdom of the Divine Lovers, The Twelve Beguines, The Spiritual Espousals, A Mirror of Eternal Blessedness, The Little Book of Enlightenment și The Sparkling Stone. S-au mai păstrat unele dintre scrisorile sale, precum și mai multe zicale (reținute de către unii din ucenicii lui precum Jan van Leeuwen). A scris în olandeza vernaculară, limba oamenilor de rând din Țările de Jos, și mai puțin în latină, limba textelor oficiale și ale liturghiei Bisericii, cu scopul de a ajunge la un public mai larg.

Viața

Până la hirotonirea ca preot
Jan a avut o mamă devotată, care l-a crescut în credința catolică; despre tatăl său nu se știe nimic. Numele de familie al lui Jan, Van Ruusbroec, nu este un nume de familie în sens modern, ci un toponim care se referă la cătunul său natal, actualul sat Ruisbroek din apropiere de Bruxelles (precum Ioan de Salisbury sau Democrit din Abdera).

La vârsta de unsprezece ani și-a părăsit mama, plecând fără a o anunța la unchiul său, Jan Hinckaert, canonic regular al Ordinului Sfintei Gudula din Bruxelles. Hinckaert trăia potrivit canonului apostolic cu un coleg călugăr, Francis van Coudenberg. Acest unchi i-a oferit lui Ruysbroeck o educație cu scopul de a-l face să urmeze cariera preoției. După o perioadă de studiu, Jan a fost prezentat cu o prebendă în biserica Sfintei Gudula și a hirotonit în 1318. Mama lui l-a urmat la Bruxelles, a intrat într-o comunitate semimonastică de acolo și a murit cu puțină vreme înainte de consacrarea lui ca preot.

Preot la Bruxelles
Din 1318 până în 1343 Ruysbroeck a slujit ca preot paroh în biserica Sfintei Gudula. El a continuat să ducă, împreună cu unchiul său Hinckaert și cu Van Coudenberg, o viață extrem de austeră și de izolată. La acel moment, laicii mișcării Frații Spiritului Liber provocau controverse în Olanda și unul dintre ei, o femeie pe nume Heilwige Bloemardinne, era deosebit de activă în Bruxelles, popularizându-și convingerile ei în special prin intermediul unor broșuri populare. Ruysbroeck i-a răspuns cu pamflete scrise, de asemenea, în limba maternă (olandeză mijlocie). Nimic din aceste schimburi de argumente religioase nu s-a păstrat până în prezent. Controversa a avut un efect permanent asupra lui Ruysbroeck: scrierile sale de mai târziu se refereau constant, direct și indirect, la opiniile eretice exprimate în acele vremuri și el a scris mereu în limba populației autohtone, în principal pentru a contracara aceste scrieri pe care le considera ca fiind eretice.

Preot la Groenendaal

Dorința de o viață mai retrasă și, posibil, persecuțiile care au urmat după atacul lui Ruysbroeck la adresa lui Bloemardinne i-au determinat pe Ruysbroeck, Jan Hinckaert (d. 1350) și Vrank van Coudenberg (d. 1386) să plece din Bruxelles în 1343 și să se stabilească la schitul Groenendaal din Pădurea Soignes, care fusese înființat pentru ei de către Ioan al III-lea, Duce de Brabant. Ruinele mănăstirii sunt încă prezente în pădurea Soignes.

motherhouse de o congregație. Dar atât de mulți ucenici s-au alăturat aici acestei mici comunități, încât s-a considerat oportună organizarea unui corp religios autorizat. Schitul a fost transformat pe 13 martie 1349 într-o comunitate de canonici regulari, care a devenit, în cele din urmă, o congregație ce poartă numele de Groenendaal. Francis van Coudenberg a fost numit primul rector și Jan van Ruysbroeck prior. Hinckaert s-a abținut să-și facă profesiunea canonică pentru ca disciplina casei să nu sufere de scutirile cerute de infirmitățile vârstei sale înaintate; el a locuit, prin urmare, într-o chilie din afara mănăstirii și acolo a murit câțiva ani mai târziu.

Această perioadă, de la profesiunea religioasă (1349) până la moartea lui (1381), a fost cea mai activă și mai fructuoasă din cariera lui Ruysbroeck. În acest timp, faima sa ca om al lui Dumnezeu, ca meditator desăvârșit și ca maestru spiritual s-a răspândit dincolo de granițele Flandrei și Brabantului până în Olanda, Germania și Franța. El a avut relații cu mănăstirea cartusiană din Herne și, de asemenea, cu mai multe comunități franciscane. Au existat legături cu Prietenii lui Dumnezeu din Strasbourg și în jurul anului 1378 a fost vizitat de către Geert Groote, fondatorul devotio moderna. Este posibil, deși unii contestă acest fapt, că Johannes Tauler a venit să-l vadă.

Jan a murit la Groenendaal, în vârstă de 82 de ani, pe 2 decembrie 1381.

Lucrări
În total, Ruysbroeck a scris douăsprezece cărți, șapte epistole, două imnuri și o rugăciune. Toate au fost scrise în olandeza mijlocie.

În jurul anului 1340, Ruysbroeck a scris capodopera sa , Spiritual Espousals. Cele 36 de manuscrise în limba olandeză care s-au păstrat, precum și traducerile în limba latină și în limba germană, sunt dovezi ale popularității cărții. O parte din text a fost, de asemenea, tradus în engleza mijlocie (prin traducerea din latină), ca The Chastising of God's Children (care a fost tipărită mai târziu  de Wynkyn de Worde). În același timp, de asemenea, el a scris un scurt tratat, The Sparkling Stone, care a fost, de asemenea, tradus în engleza medie.

Cele mai faimoase scrieri ale lui Ruysbroeck au fost alcătuite în perioada de ședere la Groenendaal. Lucrarea sa cea mai lungă și cea mai populară (ce s-a păstrat astăzi în 42 de manuscrise), The Spiritual Tabernacle, a fost începută la Bruxelles, dar terminată la Groenendaal, probabil la începutul șederii sale. Două scurte lucrări, Credința creștină (o explicare a Crezului) și un tratat despre Cele patru ispite datează, de asemenea, din perioada sosirii lui Ruysbroeck la Groenendaal.
Lucrările sale de mai târziu includ patru scrieri către Margareta van Meerbeke, o călugăriță franciscană din Bruxelles. Acestea sunt The Seven Enclosures (c1346-1350), prima dintre cele șapte scrisori care s-au păstrat, The Seven Rungs (c1359-1360) și A Mirror of Eternal Blessedness.

În jurul anului 1363 cartusienii din Herne au trimis o delegație la Groenendaal care să-i prezinte întrebări lui Ruysbroeck cu privire la prima sa carte, The Realm of Lovers. Ruysbroeck a călătorit la Herne pentru a-și clarifica învățăturile și după aceea a inclus aceste lămuriri în lucrarea sa The Little Book of Enlightenment.

Gândirea

Dintre lucrările lui Ruysbroeck, tratatul The Seven Steps of the Ladder of Spiritual Love este unul dintre cele mai ușor de găsit astăzi. Tratatul cel mai cunoscut este The Spiritual Espousals. Acesta este împărțit în trei cărți, tratând viața activă, viața interioară și viața contemplativă.

Literalmente, Ruysbroeck a scris că a fost inspirat de Duhul Sfânt. Îi plăcea să rătăcească și să mediteze în singurătatea pădurii de lângă mănăstire; el era obișnuit să ia cu el o tăbliță de scris și să-și noteze pe aceasta gândurile lui când se simțea inspirat să facă acest lucru. Ulterior el a declarat că nu a făcut altceva decât să scrie sub inspirația Duhului Sfânt.

Venerare
După moartea lui Jan în 1381, relicvele sale au fost păstrate cu grijă și memoria sa onorată ca a unui sfânt. După moartea sa, el a fost numit Doctor al Extazului sau Doctor Divin, iar opiniile sale au format o legătură între Prietenii lui Dumnezeu și Frăția Vieții Comune, idei care ar fi putut ajuta la realizarea unei reforme a Bisericii.

Atunci când mănăstirea Groenendaal a fost desființată de către Iosif al II-lea în 1783, moaștele sale au fost transferate la Catedrala Sfânta Gudula din Bruxelles, de unde au dispărut, cu toate acestea, în timpul Revoluției Franceze. Jan a fost beatificat la 1 decembrie 1908 de către Sfântul Papă Pius al X-lea.

Nu este cunoscut să existe niciun portret autentic al lui Jan, dar icoana tradițională îl reprezintă potrivit obiceiului canonic, așezat în pădure cu tăbliță de scris pe genunchi, așa cum a fost găsit, de fapt, într-o zi de frați — căzut în extaz și învăluit în flăcări, care-l înconjurau fără a arde copacul sub care se odihnea.

Există o școală secundară numită Jan van Ruusbroeckollege în Laeken, lângă Palatul Regal al Belgiei.

Referințe

Lectură suplimentară

Ediții moderne
 Jan van Ruusbroec: Opera Omnia, ed. G. de Baere, 10 vols, (Turnhout: Brepols, 1981-2006) [the modern critical edition, with the sixteenth-century Latin edition of Laurentius Surius alongside a facing English translation]
Traduceri mai vechi:
 The Spiritual Espousals. Trans. by H. Rolfson, intro. by P. Mommaers, edited by J. Alaerts. Collegeville, Minnesota: Liturgical Press, 1995.
 John Ruusbroec. The Spiritual Espousals and other works. Introduction and translation by James A. Wiseman, O.S.B., preface by Louis Dupré. Mahwah, N.J.: Paulist Press, 1985. [Classics of Western Spirituality] {Includes also: The Sparkling Stone, A Mirror of Eternal Blessedness, and The Little Book of Clarification.} Pages: xvii, 286.
 The Spiritual Espousals. Translation by Eric Colledge. (London: Faber and Faber, 1952) (Reprint 1983 by Christian Classics.)
 The Seven Steps of the Ladder of Spiritual Love. Translated by F. Sherwood Taylor, introduced by Joseph Bolland, S.J. London: Dacre Press 1944. Pages: viii, 63.
 The Kingdom of the Lovers of God. Trans. by T. Arnold Hyde. London: Kegan paul, Trench, Trubner, 1919. Pages: xvi, 216.
 The Adornment of the Spiritual Marriage; The Sparkling Stone; The Book of the Supreme Truth. Translation by C. A. Wynschenk.  Introduction and Notes by Evelyn Underhill. London: J. M. Dent, 1916. {reprinted as (London: J.M. Watkins, 1951), and also in facsimile of the 1916 edition as (Felinfach: Llanerch, 1994)}
 The Book of the Twelve Béguines. Trans. from Flemish by John Francis. London, 1913. {First sixteen chapters only.}
 Reflections from the mirror of a mystic, trans. by E.Baillie. London: Thomas Baker, 1905. {Per E.Underhill: short passages paraphrased into Latin by Laurentius Surius (c.1552); however, the better version is Flowers of a Mystic Garden, transl. by 'C.E.S.' London: Watkins, 1912, which was reprinted as Flowers of a Mystic Garden, translated from the French of Ernest Hello by C.E.S., (Felinfach: Llanerch, 1994)}
 see Paul Verdeyen below.

Comentarii
 Louis Dupré, The Common Life. Origins of Trinitarian Mysticism & Its Development by Jan van Ruusbroec. New York: Crossroad, 1984.
 Paul Mommaers, The Land Within. The Process of Possessing & Being Possessed by God according to the Mystic Jan Van Ruysbroeck. Translated from the Dutch by David N. Smith. Chicago: Fransican Herald Press, 1975.
 Vincent Joseph Scully, A Mediaeval Mystic. A short account of the life and writings of Blessed John Rysbroeck, Canon regular of Groenendael A.D. 1293–1381.... New York: Benziger Brothers, 1911. Pages: xii, 131.
 Evelyn Underhill, Ruysbroeck. London: G. Bell, 1915. Reprint: Kessinger 2003. Pages: ii, 191. Online
 Rik Van Nieuwenhove, Jan Van Ruusbroec. Mystical Theologian of the Trinity, University of Notre Dame, 2003.
 Paul Verdeyen, Ruusbroec and his Mysticism, Collegeville: Liturgical Press/Michael Glazier, 1994, includes a short anthology of his writings; being Ruusbroec en zijn mystiek (Leuven: Davidfonds 1981) as transl. by Andre Lefevere.

Citationtitle of sourceRuusbroec. Literature and Mysticism in the Fourteenth Centuryurl of sourcehttps://books.google.com/books?id=dFchgPGHotACyear2007authorGeert WarnarpublisherBrillCitationtitle of sourceRuusbroec. Literature and Mysticism in the Fourteenth Centuryurl of sourcehttps://books.google.com/books?id=dFchgPGHotACyear2007authorGeert WarnarpublisherBrill
 Alfred Wautier d'Aygalliers, Ruysbroeck the Admirable. Transl. by Fred Rothwell. London: J. M. Dent & Sons, 1925, & E. P. Dutton, New York, 1925. Reprint: Port Washington, New York: Kennikat, 1969. Pages: xliii, 326.
 Paul Mommaers and Norbert De Paepe (editors), Jan van Ruusbroec: The Sources, Content, and Sequels of his Mysticism.  Louvain: Leuven University Press, 1984.  [Mediaevalia Lovaniensia, ser.1, stud.12]
 Stephanus Axters, The spirituality of the old Low Countries, London: Blackfriars 1954; being La spiritualité des Pays-Bas: l'evloution d'une doctrine mystique (Louvain 1948), transl. by Donald Attwater. {Axters focuses on Ruusbroec.}
 Paul Mommaers & Jan van Bragt, Mysticism, Buddhist and Christian. Encounters with Jan van Ruusbroec. New York: Crossroad, 1995. [Nanzan studies in religion and culture (Nagoya)]
 Helmut Hatzfeld, "Influence of Ramon Lull & Jan van Ruysbroeck on the Language of Spanish Mystics"  Traditio 4: 337–397 (1946).
 Wayne Teasdale, "Ruysbroeck's Mystical Theology" Parts 1 and 2. American Benedictine Review 35:82–96, 35:176–193 (1984).

Legături externe
 Article from the New Schaff-Herzog Encyclopedia of Religious Knowledge (unedited OCR scan; scroll to bottom of page for start of article)
 Translations of "The Adornment of the Spiritual Marriage", "The Sparkling Stone", and "The Book of the Supreme Truth"
 Translation of "The Book of the Supreme Truth"
 Translation of "The Adornment of the Spiritual Marriage"
 Essay on the 'Friends of God'
 Amherst Manuscript Transcription, 'The Sparkling Stone'

 Translation of the last chapter of the "Spiritual Espousals"
 John Ruysbroeck, Blessed at The Original Catholic Encyclopedia

Nașteri în anii 1290
Decese în 1381
Scriitori flamanzi
Romano-catolici belgieni

Jan van Ruysbroeck


Las elecciones presidenciales de los Estados Unidos de 1916 se llevaron a cabo mientras en Europa estaba envuelta en la Primera Guerra Mundial. Los Estados Unidos se inclinaba hacia los británicos y franceses (los aliados), debido a los malos tratos de civiles por el ejército alemán, que invadió y ocupó gran parte de Bélgica y el norte de Francia. Sin embargo, a pesar de su simpatía con las fuerzas aliadas, los votantes estadounidenses querían evitar la participación en la guerra, y prefirieron continuar con una política de neutralidad. La campaña enfrentó al entonces presidente Woodrow Wilson, candidato demócrata, contra el Juez de la Corte Suprema de los Estados Unidos, Charles Evans Hughes, candidato republicano. Después de un concurso muy reñido, Wilson derrotó a Hughes por un estrecho margen. Wilson fue ayudado por su lema de campaña "Él nos mantuvo fuera de la guerra".

Convención Nacional Republicana

Enlaces externos
1916 popular vote by counties
 How close was the 1916 election? — Michael Sheppard, Massachusetts Institute of Technology

Estados Unidos
1916
Estados Unidos en 1916

Elecciones presidenciales de Estados Unidos de 1916


An Echinodorus grisebachii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Kunkel Small. An Echinodorus grisebachii in nahilalakip ha genus nga Echinodorus, ngan familia nga Alismataceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Echinodorus

Echinodorus grisebachii


La resolución 133 del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas, fue aprobada por unanimidad el 26 de enero de 1960, tras haber examinado la petición de membresía por parte de la República de Camerún para poder ser miembro de las Naciones Unidas. En esta resolución, el Consejo recomendó a la Asamblea General la aceptación de Camerún como miembro.

Véase también
Camerún
Anexo:Estados miembros de las Naciones Unidas

Resoluciones del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas aprobadas en 1960
0133
Resoluciones del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas referentes a Camerún

Resolución 133 del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas


Alfred Ollerup Jørgensen (født 30. august 1890 i Tørring, død 26. november 1973 i Svendborg) var en dansk gymnast, som deltog i de Olympiske Lege 1920.
Sammen med 23 andre danske deltagere vandt han sølvmedalje i disciplinen svensk system, hold. Holdet var sikret medalje på forhånd, da kun tre nationer stillede op. Sverige vandt guld med 1.363.833 point, Danmark fik 1.324.833, mens hjemmeholdet fra Belgien vandt bronze med 1.094.000 point.

Henvisning

Gymnaster fra Danmark
Olympiske sølvmedaljevindere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1920

Alfred Ollerup Jørgensen


Islamiske religiøse ledere har traditionelt været folk, der, som en del af præsteskabet, moskéen eller regeringen, har spillet en fremtrædende rolle i deres samfund. Men i moderne sammenhænge blandt muslimske mindretal i ikke-muslimske lande og i sekulære muslimske lande som Tyrkiet, Indonesien og Bangladesh kan religiøs ledelse tage en række forskellige uformelle former.

I forhold til religiøse ledere og gejstlige fra andre abrahamitiske religioner kan islamiske gejstlige siges at ligne rabbinere mere end katolske præster. I modsætning til de katolske præster tjener de ikke "som mellemled mellem menneskeheden og Gud", har ikke ordinationsret eller "sakramentale funktioner", men fungerer i stedet som "forbilleder, lærere, dommere og ledere i lokalsamfundet og giver religiøs vejledning om diverse forhold, også af privat karakter.

Alim

(ʿĀlim), flertal Ulama (/ˈuːləˌmɑː/; arabisk: علماء ʿUlamāʾ, ental عic) er religiøse lærde. I snæver forstand henviser det til lærde indenfor islamisk ret. I bredere forstand henviser det til personer, der har studeret en bred vifte af hovedsageligt islamiske discipliner i flere år, for eksempel hadith og muhaddith. De repræsenterer ijma eller islamisk konsensus i ummaen om religiøse spørgsmål; dette betyder ikke, at der ikke kan være forskellige udlægninger - langt fra - men ulama bør være opmærksomme på, hvad der tæller som den vigtigste konsensus-opfattelse og på andre, afvigende synspunkter .

Allamah

Allamah (også stavet allama) er en ærefuld og prestigefyldt titel, som bæres af særlig fremtrædende lærde indenfor islamisk tænkning, retsvidenskab og filosofi. Titlen bruges som en udmærkelse i sunni-islam såvel som i shia-islam.

Almami

"Almami" er en titel brugt af vestafrikanske muslimske herskere, især anvendt i det 19. århundrede.

Kalif

Kalif blev første gang brugt om Abu Bakr, der blev valgt til leder af det muslimske samfund efter profeten Muhammeds død. Ordet betyder "efterfølger".

Imam

Imam er et arabisk ord, der betyder "leder". Herskeren af et land  kunne eksempelvis betegnes som imamen. Udtrykket har imidlertid  vigtige konnotationer i den islamiske tradition, navnlig indenfor shiaislam. I sunnismen anvendes udtrykket om stifteren af hver af de fire sunnitiske madhhabs, eller skoler, indenfor religiøs retslære (fiqh).

Ordet imam er også almindeligt anvendt til at henvise til de personer, der leder bønnen i moskeerne. I Brunei, Singapore og Malaysia kaldes de, der leder enhver bøn, også i private hjem, ligeledes imam.

Storimam

"Storimam" eller "Imamernes imam" (arabisk: الإمام الأكبر) af Al-Azhar-Moskéen og Al-Azhar-Universitetet er en prestigefyldt sunniislamisk titel og en fremtrædende officiel titel i Egypten. Den anses af nogle muslimer for at besidde den højeste autoritet indenfor sunnitisk islamisk retslære. Storimamen har en stor indflydelse på tilhængere af de teologiske Aske'ari- og Maturidi-traditioner over hele verden, mens forsvarerne af Athari og Salafi-ideologierne finder deres ledere på den arabiske halvø. Imambegrebet har sin oprindelse i Koranen. Abraham blev forfremmet til imam efter sit succesfulde offer.

Stormufti

Titlen stormufti (arabisk: مفتي عام) refererer til den højeste udøver af religiøs lovgivning i sunnimuslimske samfund.

Muezzin

En muezzin (ordet udtales på denne måde på tyrkisk, urdu osv.; på arabisk er det muathi [mu-a-thin]  [mʊʔæðːɪn]) er en person ved moskeen, der foretager adhan eller athan (kald til bøn) til fredagsbønnen og de fem daglige bønner eller salat. Nogle moskeer har specifikke steder, hvorfra adhan lyder, såsom en minaret eller et særskilt område i moskeen. Store moskeer har normalt en person, der kaldes "mosketjener". Han er normalt den person, der udfører athan. I tilfælde af små moskeer vil moskeens imam ofte udføre athanen.

Mujtahid

En fortolker af koranen og hadith, de islamiske skrifter. Disse var traditionelt muftier, der brugte fortolkning (ijtihad) for at præcisere den islamiske lov, men i mange moderne sekulære sammenhænge er islamisk lov ikke længere den gældende ret i landet. I dette tilfælde kan den traditionelle mufti meget vel blive erstattet af et universitet eller en madrassa-lærer, der uformelt fungerer som rådgiver for det lokale muslimske samfund i religiøse spørgsmål som arv, skilsmisse, osv.

Titler, der kun bruges af shiamuslimer

Ayatollah

Ayatollah (arabisk: آية الله; persisk: آیتالله) er en prestigefyldt titel, der gives til fremtrædende shiitiske præster. Ayatollah betyder "tegn på Gud". De, som bærer titlen, betragtes som eksperter i islamiske studier.

Storayatollah

Kun få af de vigtigste ayatollaher får rang af storayatollah (Ayatollah Uzma, "Store Tegn på Gud"). Dette sker sædvanligvis, når tilhængere af en ayatollah henviser til ham i mange situationer og beder ham om at offentliggøre en bog, hvori han besvarer langt de fleste af de dagligdags muslimske anliggender. Bogen kaldes Resalah.

Kilder

Religiøse ledere
Religiøse ledere

Islamiske religiøse ledere


An Paspalum vallsii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni R.C.Oliveira ngan G.H.Rua. An Paspalum vallsii in nahilalakip ha genus nga Paspalum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paspalum

Paspalum vallsii


Rendína, en , est un village et un ancien dème du district régional de Thessalonique, en Macédoine-Centrale, Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Centrale
Dème en Macédoine-Centrale
Ancien dème en Grèce

Rendína (Thessalonique)


Le Vénérable Chi Sin Sim Si, ou « Chi Sin », est un légendaire artiste martial chinois, qui fut l'un des Cinq Anciens, survivants de la destruction d'un Temple Shaolin par la Dynastie Qing (1644  1912). Il est lié à de nombreux arts martiaux du sud de la Chine, y compris les cinq grands styles familiaux de Hung, le Lau et Choy gar, le Li gar et le Mok gar, le Ng Ga Kuen/Ng Gar King et le Wing Chun.

Historique
Chi Sin aurait été à l'origine un moine résident du temple originel « Song Shan » – dans le Henan. Il survécu à la destruction de son temple Shaolin du Sud situé dans le Fujian.

D'autres sources avancent que Chi Sin et les quatre autres « anciens » échappèrent à l'incendie du temple de Quanzhou (泉州) dans le Fujian. Ils se séparèrent et Chi Sin construisit le deuxième temple dit « du sud » à Julian Shan 九連山 (Montagne des Neuf Lotus), également dans le Fujian. Après ces événements, Chi Sin pouvait être perçu comme un révolutionnaire prévoyant de renverser le gouvernement Qing. Cependant, deux des cinq anciens, Bak Mei (ou Pak Mei) et Fung Dou Dak unirent leurs forces à l'armée Qing et participèrent à la destruction du second temple « sud » Shaolin, avec l'aide d'une armée considérable à 10 contre 1 contre les moines. Chi Sin, l'abbé du temple, fut tué par Pak Mei lors d'un duel lors de l'attaque.

Chi Sin figure en bonne place dans «Légendes shaolin du sud» (南少林傳奇) écrit par Chiew Sek – en cantonais – et publié en 1993. Toutes les figures légendaires du sud de Shaolin et plus largement des arts martiaux du sud de la Chine ('Nanquan/Nam Kuen') 南拳 sont en quelque sorte associés à la figure légendaire de Chi Sin comme Fong Sai-Yuk 方世玉, Ng Mui, Luk Ah Choi 陸阿采, Lei Jou Fan 李祖寬, Wu Wai Kin 胡惠乾 et Hung Hei Gun 洪熙官 pour n'en nommer que quelques-uns. Chi Sin fut dépeint dans de nombreux films d'arts martiaux chinois.

Voir aussi

Pages liées
 Monastère de Shaolin du Sud
 Bak Meï
 Fong Sai-Yuk
 Ng Mui

Liens externes
 Le monastère de Shaolin du sud, entre mythe et réalité, page retraçant un historique du temple Shaolin du sud, dont l'histoire de Ji Sin.

Notes

Références

Bibliographie

Pratiquant d'un art martial chinois

Ji Sin


Ctesiphon (pronunțându-se: ˈtɛsᵻfɒn; în greacă: Κτησιφῶν) este un oraș antic aflat în actualul stat Irak. Este situat pe partea estică a fluviului Tigru, la aproximativ 32 de km de orașul Al-Mada'in, la sud-est de orașul modern Bagdad. A fost unul dintre cele mai importante orașe din Mesopotamia, fiind de-a lungul timpului capitală a două mari imperii: part (247 î.Hr. - 244 d.Hr.) și sasanid (224 - 651 d.Hr). În prezent, Ctesiphon este un important sit arheologic și un celebru punct turistic.

Etimologie
Denumirea latină de Ctesiphon, derivată din grecescul "Ktēsiphôn" (Κτησιφῶν), este o formă elenizată a denumirii locale de Tisfōn sau Tisbōn. Orașul mai este menționat în scrierile din persană, siriacă, arabă și armeană, sub denumirea de: Qṭēsfōn, Ṭaysafūn, Qaṭaysfūn, Tizbon. Nu se cunoaște semnificația exactă a acestui termen, dar se crede că vine de la numele poporului Cas sau de la Marea Caspică.

Istorie
Conform tradiției, orașul Ctesiphon a fost fondat pe malul estic al râului Tigru de către Mitriade I (195-138 î.Hr), regele parților. În timpul domniei lui Gotarzes I (91-87 î.Hr), Ctesiphon ajunge un important centru politic și comercial. Orașul a devenit capitala Imperiului Part în anul 58 î.Hr. Treptat, Ctesiphon se unește cu vechea cetate elenistică Seleucia, aflată pe malul opus al Tigrului, devenind o metropolă cosmopolită cunoscută și sub denumirea de Seleucia-Ctesiphon.

Datorită mărimii și importanței sale, Ctesiphon a fost un obiectiv major pentru Imperiul Roman în timpul războaielor și campaniilor sale militare din Orient. Împăratul Traian (98-117) a reușit să cucerească orașul în anul 116 d.Hr, dar succesorul său Hadrian (117-138) va returna orașul parților în anul 117 în urma unui acord de pace semnat între cele două imperii. După acest eveniment, romanii au reușit să cucerească orașul de două ori: în anul 164 și în 197.

Începând cu anul 226, Ctesiphon a intrat în posesia Imperiului Sasanid, după ce sasanizii au pus capăt dominației parților asupra Persiei. Sub patronajul lor, orașul a prosperat devenind capitală a imperiului. În partea de est a râului Tigru, se afla cea mai veche parte a metropolei cunoscută în scrierile arabe sub denumirea de Madina Al-Atiqa (Orașul Vechi), unde se afla reședința membrilor dinastiei sasanide numită Palatul Alb. Partea de sud al aceleași zone, cunoscută sub denumirea de Aspanbar, era celebră pentru sălile de jocuri și bogățiile sale. Malul opus al râului Tigru, în partea de vest, era cunoscut în limba persană ca Veh-Ardashir (Bunul Oraș al lui Ardashir), Ardashir I (224-242) fiind fondatorul Imperiului Sasanid. În această zonă a orașului locuiau evreii bogați și tot aici avea să fie stabilită mai târziu Patriarhia Nestoriană. Partea de sud a zonei Veh-Ardashir se numea Valashabad.

În anii ce au urmat, orașul Ctesiphon a rămas câmpul de bătălie al celor două mari imperii: Imperiul Roman și Imperiul Sasanid. Alexandru Sever (222-235) a avansat spre Ctesiphon cu o armată, dar a suferit o înfrângere umilitoare din partea șahului Ardashir I. În anul 283, împăratul Carus (282-283) a reușit să cucerească orașul pentru scurt timp și să-l jefuiască într-o perioadă de revolte civile. În anul 295, Galerius (293-305) (pe atunci tetrah sub Dioclețian) a fost învins în apropierea Ctesiphonului, dar s-a întors cu o mare armată în anul 299 reușind să-l cucerească, aceasta fiind ultima dată când romanii cuceresc orașul. Acesta a fost însă înapoiat șahului Narseh (293-302) în schimbul cedării Armeniei și a vestului Mesopotamiei. De asemenea, împăratul Iulian Apostatul (361-363) a fost ucis în urma unei bătăli din apropierea orașului împotriva șahului Shapur al II-lea (309-379).

În anul 410, șahul Yazdegerd I (399-420) a dat un edict prin care acorda libertate de cult creștinilor din imperiu. Tot în acest an a avut loc la Ctesiphon un conciliu bisericesc ce a stabilit înființarea Arhiepiscopiei mitropolitane de Seleucia-Ctesiphon, întemeiată tradițional în anul 280. După Conciliul de la Efes din anul 431, creștinii din Imperiul Sasanid s-au separat definitiv de cei din Imperiul Roman, adoptând nestorianismul. Atunci, arhiepiscopia de la Ctesiphon a devenit Patriarhie a Bisericii Răsăritului (o altă denumire a Bisericii Nestoriene). De asemenea, pe lângă creștini și evrei, în Ctesiphon exista o puternică comunitate maniheistă, acest oraș fiind locul unde s-a născut fondatorul acestei religii, Profetul Mani (216-274).

După cucerirea Antiohiei în anul 541, șahul Khosrau I (531-579) a construit un nou oraș lângă Ctesiphon pentru a-l popula cu prizonieri aduși din Antiohia. El a numit acest oraș Weh Antiok Khusrau care înseamnă Khosrau l-a construit mai bine decât Antiohia. Localnicii din zonă au numit orașul Rumagan (Orașul Romanilor), iar arabii i-au spus Al-Rumiyya. Acest oraș a fost unul dintre multele fortificații construite de către Khosrau I pentru a proteja capitala. De asemenea, Khosrau I a construit o nouă reședință regală la Ctesiphon, Palatul Taq Kasra.

În anul 590, un membru al Casei de Mihran, Bahram Chobin s-a răsculat împotriva noului șah, Khosrau al II-lea, înlăturându-l de la putere și cucerind regiunea Ctesiphonului. Un an mai târziu, în 591, Khosrau al II-lea a reușit să-și recupereze domeniul cu ajutor de la Imperiul Bizantin. În timpul domniei sale (591-628), faima orașului a decăzut, datorită popularității tot mai mari a reședinței sale de iarnă, orașul Dastagerd. În anul 627, armata bizantină a împăratului Heraclius I (610-641) a înconjurat orașul și a anulat asediul abia după ce perșii au acceptat condițiile sale de pace. În 628, o epidemie mortală a lovit Ctesiphonul, printre victime fiind și fiul și urmașul la tron al lui Khosrau al II-lea, Kavadh al II-lea. În anul 629, orașul a fost condus pentru câteva luni de către Shahrbaraz, un alt membru al dinastiei mihranide, dar a fost asasinat de către partizanii lui Boran, fiica lui Khosrau al II-lea. În anii ce au urmat, s-a dus o lungă bătălie între aristocratul Piruz Khosrow și membrii Casei de Ispahbudhan pentru controlul capitalei și automat al imperiului.

În anul 636, arabii musulmani, care au invadat teritoriile Imperiului Sasanid încă din anul 633, i-au învins pe aceștia în marea bătălie de la al-Qādisiyyah. Arabii au atacat apoi Ctesiphonul, ofițerul musulman Khalid ibn 'Urfuta ocupând imediat zona cunoscută sub numele de Valashabad. Acesta a făcut un tratat de pace cu locuitorii din partea vestică a Ctesiphonului, numită Veh-Ardashir și cu cei din orașul Weh Antiok Khusrau, aflat în apropiere. Tratatul prevedea că locuitorii puteau părăsi zona când doresc, dar dacă nu, trebuiau să recunoască autoritatea musulmană și să plătească o taxa (jizya). Când ofițerul Sa`d ibn Abi Waqqas a ajuns la Ctesiphon a constatat că familia sasanidă, nobilii și trupele persane au părăsit orașul, dar musulmanii au reușit totuși să captureze o parte din armată și să confiște bogățiile din trezoreria imperială. Mai mult, sala tronului din Taq Kasra a fost folosită temporar drept moschee.

Orașul Ctesiphon a intrat într-un declin rapid, odată cu scăderea importanței sale economice și politice și cu întemeierea orașului Bagdad, capitala Califatului Abbasid. De asemenea, se spune că Al-Mansur (754-775), califul abbasid,  a folosit materiale din ruinele Ctesiphonului pentru a construi Bagdadul. În scurt timp, Ctesiphon a fost depopulat devenind un oraș fantomă.

În anul 1915, Ctesiphon a fost câmpul de luptă pentru o importantă bătălie din cadrul Primului Război Mondial (1914-1918), când armta otomană a învins trupele britanice ce încercau să cucerească Bagdadul. În prezent, Ctesiphon este un sit arheologic extrem de important, stârnind interesul savanților din întreaga lume și este o atracție turistică importantă a Irakului.

Orașe din Irak

Ctesiphon


Lund Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Lund Township (Minnesota)
 Lund Township (North Dakota)

Lund Township