O mandato de Liz Truss como primeira-ministra do Reino Unido começou em 6 de setembro de 2022, quando ela aceitou o convite da rainha Elizabeth II para formar um novo governo, após a renúncia de seu antecessor Boris Johnson após uma crise no governo. Truss foi declarada líder do Partido Conservador após os resultados das eleições de liderança de 2022 serem anunciados em 5 de setembro de 2022. Seu cargo de premiê foi dominado pela crise do custo de vida, a morte da Rainha Elizabeth II apenas dois dias depois de ser nomeada e o mini-orçamento de 2022, que contribuiu para uma crise do governo em outubro. Cada vez mais impopular, o controle de Truss sobre o governo foi comparado à "vida útil de uma alface ", que se tornou uma declaração de humor político e gerou vários memes, como a popular transmissão ao vivo de Daily Star "de um pé de alface" que acabou chegando a durar mais que o cargo de primeiro-ministro de Truss; Truss anunciou sua renúncia em 20 de outubro de 2022, para entrar em vigor assim que seu sucessor for eleito "dentro de uma semana". Isso fará dela a primeira-ministra com o mandato mais curto da história britânica .

Proposta de liderança conservadora
Truss lançou sua candidatura para se tornar líder do Partido Conservador em 10 de julho de 2022. Durante a eleição para a liderança do Partido Conservador, Truss prometeu cortar impostos ao descartar o aumento do Seguro Nacional que havia sido anunciado anteriormente em abril de 2022, descartando o recente aumento do imposto corporativo e também prometeu remover as taxas de energia verde. Durante a campanha, quando perguntada se o presidente francês Emmanuel Macron era amigo ou inimigo, Truss respondeu que o "júri estava fora" e que ela julgaria Macron com base em seus "atos, não palavras". Durante um evento, Truss sugeriu que seria melhor ignorar o primeiro-ministro escocês Nicola Sturgeon antes de rejeitar a possibilidade de um segundo referendo de independência para a Escócia.

Em 20 de julho de 2022, Truss terminou em segundo lugar no quinto turno de votação entre o Partido Conservador com 113 votos atrás de Rishi Sunak com 137 votos, qualificando-a para a votação final entre os membros. Truss derrotou Rishi Sunak na votação dos membros com 57,4% dos votos contra 42,6% de Sunak. Ela foi eleita em 5 de setembro de 2022, assumindo o cargo em 6 de setembro de 2022. Ela se tornou a quarta primeira-ministra conservadora consecutiva desde 2010, e a terceira primeira-ministra feminina, seguindo Margaret Thatcher e Theresa May .

Premier

Compromissos iniciais
Com a nomeação de Kwasi Kwarteng como Chanceler do Tesouro, James Cleverly como Ministro das Relações Exteriores e Suella Braverman como Ministra do Interior, pela primeira vez na história política britânica, nenhum homem branco ocupou cargos nos Grandes Escritórios de Estado .

Outras nomeações importantes incluíram Thérèse Coffey como Vice-Primeiro Ministro e Secretário de Saúde, Brandon Lewis como Secretário de Justiça, Nadhim Zahawi como Chanceler do Ducado de Lancaster, Chris Heaton-Harris como Secretário da Irlanda do Norte, Jake Berry como Ministro sem Carteira e Presidente do Partido, Jacob Rees-Mogg como Secretário de Negócios, Simon Clarke como Secretário de Habitação, Kemi Badenoch como Secretário de Estado para Comércio Internacional, Chloe Smith como Secretário de Trabalho e Pensões, Kit Malthouse como Secretário de Educação, Ranil Jayawardena como Secretário de Meio Ambiente, Anne-Marie Trevelyan como Secretário de Transportes, e Michael Ellis como Procurador Geral da Inglaterra e País de Gales .

Truss manteve Ben Wallace como Secretário de Defesa, Alok Sharma como Presidente da COP26, Alister Jack como Secretário da Escócia, Robert Buckland como Secretário de Gales e James Heappey como Ministro de Estado para as Forças Armadas e Veteranos .

Em 7 de setembro de 2022, o novo Gabinete realizou sua primeira reunião de gabinete e Truss participou de suas primeiras perguntas do primeiro-ministro (PMQs).

Em setembro de 2022, foi revelado que o chefe de gabinete de Truss, Mark Fullbrook, foi questionado pelo FBI sobre um suborno eleitoral em Porto Rico.

Morte da Rainha Elizabeth II
Truss foi a décima quinta e última primeiro-ministro a servir sob a rainha Elizabeth II, com a rainha morrendo dois dias após a nomeação de Truss como primeira-ministra. A morte da rainha Elizabeth II aos 96 anos foi anunciada pelo Palácio de Buckingham em 8 de setembro de 2022 às 18h30. Truss fez uma declaração do lado de fora da 10 Downing Street prestando homenagem à rainha, afirmando que "a rainha Elizabeth II foi a rocha sobre a qual a Grã-Bretanha moderna foi construída". Em 9 de setembro, a Câmara dos Comuns iniciou dois dias de homenagens especiais à rainha e iniciou a suspensão do Parlamento até 21 de setembro durante o período de luto nacional. Em 10 de setembro, Truss e outros parlamentares seniores fizeram um juramento de fidelidade ao Rei Charles III. Em 12 de setembro, o rei Charles III dirigiu-se ao Parlamento pela primeira vez como monarca. Truss participou do funeral de estado da Rainha Elizabeth II na Abadia de Westminster em 19 de setembro de 2022. Assim, em seu cargo de primeiro-ministro, Truss se tornou a última das quinze pessoas a servir como primeira-ministra do Reino Unido sob a rainha Elizabeth II e a primeira a servir sob o rei Charles III.

Crise do custo de vida
Em resposta à crise do custo de vida do Reino Unido, Truss estabeleceu planos para lançar o Energy Price Guarantee, um esquema para congelar as contas de energia em uma média de £ 2.500 por ano por dois anos para apoiar residências e empresas durante a crise. Truss afirmou que o governo financiaria o esquema reduzindo o custo unitário da energia através do aumento dos empréstimos. A iniciativa estava prevista para custar cerca de £ 150 bilhões em fundos dos contribuintes para os fornecedores de energia para compensar a diferença entre o que eles pagam pela energia nos mercados atacadistas e os preços limitados ao consumidor. Além disso, foi anunciado que as taxas verdes no valor médio de £ 150 por ano seriam removidas temporariamente. Para financiar o esquema, o Partido Trabalhista havia proposto um imposto sobre lucros extraordinários das empresas de energia, no entanto, Truss rejeitou essas propostas alegando que isso impediria o investimento. Truss afirmou que suas propostas economizariam 1.000 libras por ano em média para cada família.

Como parte das propostas de custo de vida, a resiliência energética também foi destacada como uma prioridade, incluindo planos para suspender a moratória do fracking para gás de xisto em um futuro próximo e lançar uma nova rodada de aproximadamente 100 novas licenças de petróleo e gás. Da mesma forma, Truss planejava acelerar novas fontes de fornecimento de energia, incluindo energia nuclear, eólica e solar . Muitos parlamentares conservadores do norte se opõem ao fim da moratória sobre o fracking. Mark Menzies lidera este grupo e Menzies insiste que o fracking não tem apoio local.

Relações industriais
Ao longo do verão e outono de 2022, ocorreram várias greves ferroviárias, após uma votação dos membros do Sindicato Nacional dos Trabalhadores Ferroviários, Marítimos e Transportes (RMT) sobre se deveriam realizar uma ação industrial. A disputa entre o governo e as empresas ferroviárias dizia respeito a salários, redundâncias e mudanças nos termos e condições. O RMT sugeriu que os salários deveriam aumentar devido à crise contínua do custo de vida. Além disso, a RMT destacou a questão das redundâncias com o planejamento da Network Rail no corte de 2.500 empregos nos próximos dois anos.

mini-orçamento 2022
Em resposta a uma economia estagnada, um mini-orçamento foi anunciado em setembro de 2022 com o "crescimento" como sua principal ambição. Incluiu medidas em vários setores como fiscal, benefícios, trabalho e investimento, imposto de selo, energia, bónus bancários, compras, infraestruturas e zonas de investimento. O pacote anunciado pelo Chanceler do Tesouro Kwasi Kwarteng dependia fortemente de empréstimos do governo. Dentro do orçamento, Kwarteng removeu a taxa de 45% do imposto de renda pago por aqueles que ganham mais de £ 150.000 por ano, reverteu o aumento das contribuições para o seguro nacional e antecipou em um ano a redução da taxa básica de imposto de renda de 20% para 19% planejados para 2024, além de eliminar o limite dos bônus dos banqueiros.

Como parte do mini-orçamento, Kwarteng anunciou um corte no imposto de selo . Os compradores na Inglaterra e na Irlanda do Norte não pagariam imposto de selo sobre as primeiras £ 250.000 do valor de uma propriedade, sendo o limite anterior de £ 125.000. Para compradores de primeira viagem, nenhum imposto seria pago nos primeiros £ 425.000. No entanto, especialistas disseram que é improvável que o corte no imposto de selo ajude os compradores de casa pela primeira vez a subir na escada da propriedade e corre o risco de aumentar ainda mais os preços das casas. Kwarteng se recusou a permitir que o Escritório de Responsabilidade Orçamentária (OBR) avaliasse o impacto econômico do mini orçamento antes de seu anúncio.

Após o anúncio do mini-orçamento, os mercados reagiram mal com a libra esterlina e os títulos do governo caindo significativamente em resposta a um grande aumento nos empréstimos do governo. Em 23 de setembro, a libra atingiu um mínimo de 37 anos em relação ao dólar americano abaixo de US$ 1,10, enquanto o índice FTSE 100 caiu 2,3%. Andrew Wishart, da Capital Economics, disse que a reação do mercado ao orçamento de Kwarteng sugeriu que as taxas de hipoteca de mais de 6% eram agora uma "possibilidade distinta". O Partido Trabalhista acusou os conservadores de apostar na economia. Em 27 de setembro, o FMI também alertou o governo do Reino Unido de que deveria reavaliar os cortes de impostos planejados anunciados no miniorçamento, pois aumentariam a desigualdade e a inflação no país. Além disso, houve uma forte reação pública com uma pesquisa YouGov em 29 de setembro registrando uma vantagem de 33 pontos para o Partido Trabalhista à frente dos conservadores. O índice de aprovação pessoal de Truss foi relatado como -37, caindo de -7 em uma semana, com 12% das pessoas descrevendo o mini-orçamento como uma boa política.

Em resposta, Truss e Kwarteng reverteram a decisão sobre a remoção dos 45p do imposto de renda para os que ganham mais em 3 de outubro, após uma reação significativa. Kwarteng foi demitido por Liz Truss em 14 de outubro de 2022, nomeando Jeremy Hunt como seu substituto. Mais tarde naquele dia, Truss realizou uma conferência de imprensa que durou oito minutos com Truss anunciando que o aumento do imposto corporativo previamente planejado que ela havia feito campanha para abandonar durante a campanha de liderança agora iria adiante. Truss disse que decidiu por essas mudanças porque o mini-orçamento "foi mais longe e mais rápido do que os mercados esperavam".

Pedidos pela demissão de Truss
De acordo com o Daily Telegraph, em 17 de outubro, havia pelo menos cinco parlamentares conservadores pedindo a renúncia de Truss: Crispin Blunt, Andrew Bridgen, Angela Richardson, Charles Walker e Jamie Wallis . Em uma entrevista com Chris Mason da BBC naquela noite, Truss disse que estava "arrependida pelos erros que foram cometidos", mas permaneceu "comprometida com a visão". Ela também disse que lideraria os conservadores nas próximas eleições gerais. Em 18 de outubro, Lord Frost, também pediu a renúncia da primeira-ministra.

Em 17 de outubro e 20 de outubro, Truss teve reuniões com Sir Graham Brady, presidente do Comitê de 1922. A reunião de 17 de outubro foi declarada como tendo causado Truss a perder uma pergunta urgente na tarde de 17 de outubro solicitada pelo líder da oposição Keir Starmer e concedida pelo presidente da Câmara dos Comuns Sir Lindsay Hoyle - com o líder da Câmara Penny Mordaunt respondendo em nome de Truss . A ausência de Truss atraiu críticas de vários parlamentares, incluindo Starmer, embora Truss tenha feito uma breve aparição na Câmara.

O tabloide britânico Daily Star divulgou uma transmissão ao vivo de uma alface iceberg em 14 de outubro, depois que The Economist comparou o termo de Truss com "a vida útil de uma alface ".

Renúncias e votação no fracking
Em 19 de outubro, a secretária do Interior Suella Braverman renunciou e foi substituída por Grant Shapps. A renúncia foi desencadeada por Braveman admitir ter compartilhado um documento oficial através de sua conta de e-mail privada com um colega parlamentar. Em sua carta de renúncia, Braveman expressou "preocupações com a direção do governo" e acrescentou que "tinha sérias preocupações com o compromisso deste governo em honrar os compromissos do manifesto".

Horas depois, os membros do Parlamento votaram uma moção do Partido Trabalhista para dar tempo ao Parlamento para discutir a proibição do fracking. Truss prometeu como parte de sua campanha de liderança suspender a moratória ao fraturamento hidráulico, mas alguns parlamentares conservadores expressaram preocupação com a mudança, uma vez que ia contra seu manifesto de 2019. A moção foi contestada e facilmente vencida pelo governo, com uma maioria de 96 contra.

Whip conservadores disseram que esta moção seria tratada como um voto de confiança. Pouco depois, William Wragg tornou-se o sexto deputado a apelar publicamente à saída do primeiro-ministro. Vários deputados conservadores não votaram contra a moção. A confusão se seguiu depois que o ministro Graham Stuart disse ao Parlamento que "obviamente, isso não é um voto de confiança". Em meio a relatos de parlamentares conservadores empurrando fisicamente seus colegas para votar contra a moção trabalhista, pensava-se que a chefe Whip Wendy Morton e o vice-chefe da Whip Craig Whittaker haviam renunciado com Whittaker dizendo "Estou furioso e não dou a mínima mais". Mais tarde foi esclarecido que não, e permaneceram em seus postos. Um parlamentar descreveu a votação como um "caos" com alegações, negadas pelos ministros, de que os Whips conservadores haviam maltratado e intimidado os parlamentares a votarem contra. O deputado trabalhista Chris Bryant fez alegações na Sky News dizendo que viu deputados "fisicamente manipulados através do lobby de votação " nomeando a vice-primeira-ministra Thérèse Coffey junto com Jacob Rees-Mogg como aqueles que ele viu no "grupo". Mais tarde naquela noite, o presidente da Câmara, Lindsay Hoyle, anunciou que havia pedido ao sargento de armas e outros funcionários parlamentares para investigar as alegações feitas sobre o incidente.

Demissão e consequências
Em 20 de outubro de 2022 às 13h30, Truss renunciou ao cargo de líder do Partido Conservador. Seu discurso de renúncia durou 89 segundos, onde Truss afirmou que não poderia "entregar o mandato pelo qual fui eleita pelo Partido Conservador". Esta renúncia veio 44 dias durante o mandato de Truss, tornando-a a primeira-ministra com o mandato mais curto do Reino Unido . Truss confirmou que a eleição de liderança subsequente seria realizada na próxima semana.

Em resposta à renúncia, vários líderes da oposição pediram eleições gerais imediatas. O líder do Partido Trabalhista Keir Starmer disse que o país "não pode ter outra experiência no topo do Partido Conservador". Esses apelos por eleições antecipadas também foram ecoados pelos Liberais Democratas, SNP e Partido Verde. Nicola Sturgeon descreveu uma eleição geral como um "imperativo democrático". O presidente francês Emmanuel Macron disse que "é importante que a Grã-Bretanha recupere a estabilidade política muito rapidamente, e isso é tudo o que desejo". O presidente dos EUA, Joe Biden, agradeceu a Truss "por sua parceria em uma série de questões, incluindo responsabilizar a Rússia por sua guerra contra a Ucrânia". Vários relatórios logo surgiram sobre um possível retorno de Boris Johnson, o primeiro-ministro anterior, ou Rishi Sunak retornando para a iminente oferta de liderança conservadora .

Popularidade

Após a conferência do Partido Conservador em outubro de 2022, Truss teve um índice de aprovação de -47% de acordo com uma pesquisa de opinião do The Observer.  Isso foi pior do que a classificação de Boris Johnson durante o Partygate e pior do que a classificação de Theresa May antes de sua renúncia. 53% dos eleitores acharam que Truss deveria renunciar e 25% queriam que ela continuasse como líder conservadora.

Uma pesquisa Opinium realizada entre 26 de setembro e 30 de setembro de 2022 projetou uma vantagem trabalhista de 15 pontos, prevendo que os conservadores perderiam 219 assentos em uma eleição geral, incluindo dez ministros.

Em meados de outubro, as casas de apostas estavam apostando na data da renúncia de Truss. As casas de apostas colocaram Sunak em primeiro lugar na lista de prováveis sucessores do primeiro-ministro conservador, seguidos por Hunt, Mordaunt, Wallace e Johnson.

Em 18 de outubro de 2022, uma pesquisa do YouGov descobriu que 77% dos britânicos desaprovavam o governo conservador, o mais alto registro do YouGov em onze anos. Além disso, eles afirmaram que 87% das pessoas acreditavam que o governo estava lidando mal com a economia. Sua pesquisa com membros do Partido Conservador relatou que a maioria deles queria que Truss renunciasse, com seus favoritos para sua substituição sendo Boris Johnson como o mais popular, seguido em ordem por Ben Wallace, Rishi Sunak, Penny Mordaunt, Kemi Badenoch, Jeremy Hunt. e Suella Braverman . Da mesma forma, uma pesquisa de Redfield & Wilton registrou uma vantagem de 36% para o Partido Trabalhista (a maior liderança de qualquer partido desde outubro de 1997) e registrou o índice de aprovação pessoal de Truss em 9%.

Referências

História britânica contemporânea
2022 no Reino Unido
Liz Truss

Governo de Liz Truss


Drugi svjetski rat po nadnevcima: 8. svibnja u Drugom svjetskom ratu.

1945.
Kapitulacija Trećeg Reicha.
Oslobođenje Zagreba: Ulaskom partizanskih postrojbi u Zagreb službeno je proglašen slom NDH.

Drugi svjetski rat po nadnevcima

8. svibnja u Drugom svjetskom ratu


La batalla de San Marcos fue un enfrentamiento militar producido en el contexto de la Guerra de Independencia de Venezuela, entre las fuerzas realistas al mando del asturiano José Tomás Boves y una columna de avanzada patriota al mando del coronel Pedro Aldao el 8 de diciembre de 1813 en el paso de San Marcos, con la absoluta victoria del primero tras una feroz defensa de los vencidos.

Antecedentes
Tras la batalla de Mosquiteros (14 de octubre), parecía que la guerrilla de Boves estaba acabada y el coronel Vicente Campo Elías decidió dejar en Calabozo una pequeña guarnición (entre 1000, 2000 o 2300 republicanos) bajo las órdenes del gallego Aldao y llevar al grueso de sus tropas a San Carlos, combatiendo en Araure (5 de diciembre). Estaba equivocado, Boves el 1 de noviembre se autoproclamaba «comandante en jefe del Ejército de Barlovento» y ordena a sus lugartenientes reclutar hombres.

No le fue difícil crear una poderosa hueste, Campo Elías había reprimido duramente a los llaneros por su apoyo a los monárquicos. Boves les prometía poder saquear a placer y mucho le siguieron, habituados a una vida nómada, resultaban excelentes jinetes, acostumbrados a resolver sus rencillas con las armas eran buenos guerreros. Las fuerzas bovistas sumaban 500 infantes y 1500 jinetes; algunos lo elevan a 3000 a 4000 hombres. Su segundo, coronel Francisco Tomás Morales, había traído 100 infantes, 300 fusiles, 5 oficiales, un cañón y abundantes municiones desde Angostura. Se había esperado que Boves demoraría mucho tiempo en recuperarse, y el ejército de José Ceballos ya habría sido vencido entonces para concentrar todas las fuerzas contra los bovistas.

La batalla
Boves ocupó el Rastro, pueblito cercano a Calabozo, saqueando y quemando el lugar y asesinando a toda la guarnición. Aldao envió a la población no combatiente a Ortiz y salió al pueblo del Sombrero para enfrentar al enemigo, posiblemente buscaba una posición adecuada donde tentar al astuariano a cargar y diezmar sus fuerzas. Posteriormente, el gallego intento dar media vuelta y regresar a Calabozo, pero Boves se lo impidió, forzándolo a presentar batalla en unos corrales de ganado en el paso de San Marcos. Los llaneros envolvieron los flancos enemigos y les rodearon, los republicanos decidieron atrincherarse en torno a los corrales con cuatro cañones y la infantería, resistiendo hasta el final. Aldao murió en el combate junto al teniente coronel Rafael Castillo, jefe de su Estado Mayor, y el comandante Carlos Padrón. Boves ordenó asaltar la posición y los últimos defensores fueron muertos sin piedad.

Consecuencias
Algunos autores elevan las pérdidas patriotas hasta los 1000 ó 2000 muertos, 1600 fusiles, 2 cañones y todo el parque capturados. El comandante patriota y sus oficiales fueron muertos en combate o ejecutados después. Boves marchó sobre Calabozo e hizo decapitar a 87 notables tachados como patriotas e hizo una lista de 33 ausentes que debían ser ejecutados. Después repartió las propiedades de los muertos entre sus oficiales y soldados y envió a las mujeres blancas a la isla de Arichuna, en el río Apure. Los revolucionarios sobrevivientes huyeron a Flores, para refugiarse con los batallones 5.º de la Unión y Valerosos Cazadores. La cabeza del gallego fue clavada en una pica. Ahora los bovistas amenazan los valles del centro del país. Boves se autonombra «general en jefe del Ejército Real de Barlovento», empezando a desconocer a sus oficiales superiores. La tropa realista conseguiría una nueva victoria en la Primera Batalla de La Puerta.

Véase también

 Guerra de Independencia de Venezuela

Referencias

Notas

Bibliografía
 Baralt, Rafael María & Ramón Díaz (1841). Resumen de la Historia de Venezuela. Desde el año de 1797 hasta el de 1830. Tiene al fin un breve bosquejo histórico que comprende los años de 1831 hasta 1837. Tomo I. París: Imprenta de H. Fournier y compañía.
 Encina, Francisco Antonio (1961). Bolívar y la independencia de la América española: Independencia de Nueva Granada y Venezuela (parte 1). Tomo III. Santiago: Nascimiento.
 Esteves González, Edgar (2004). Batallas de Venezuela, 1810-1824. Caracas: El Nacional. ISBN 978-980-388-074-3.
 Núñez Jiménez, Antonio (1994). Un Mundo Aparte: Aproximación a la Historia de América Latina y el Caribe. Madrid: Ediciones de la Torre. ISBN 84-7960-043-8.
 Pérez Tenreiro, Tomás (1972). Los sucesos militares de Coro en los años de 1821 y 1822. Caracas: Archivo General de la Nación.
 Pí y Margall, Francisco & Francisco de Pi y Arsuaga (1903). Historia de España en el : sucesos políticos, económicos, sociales y artísticos. Tomo II. Madrid: Seguí.
 Semprún Bullón, José (1999). Capitanes y Virreyes. El esfuerzo bélico realista en la contienda de emancipación hispanoamericana. Madrid: Ministerio de Defensa. Colección Adalid.
 Torrente, Mariano (1830). Historia de la revolución hispano-americana. Tomo III. Madrid: L. Amarita.
 Vallenilla Lanz, Laureano & Nikita Harwich Vallenilla (1991). Cesarismo democrático y otros textos. Caracas: Fundación Biblioteca Ayacucho. ISBN 980-276-144-3.

San Marcos
Historia de Guárico
Venezuela en 1813

Batalla de San Marcos (Venezuela)


Charlie Lake est un établissement humain situé dans la province de la Colombie-Britannique, dans le nord-est.

Notes et références

Municipalité en Colombie-Britannique

Charlie Lake


إستفان جوهاز (بالمجرية:István Juhász)، من مواليد 17 يوليو 1945، لاعب كرة قدم هنغاري سابق.

لعب مع منتخب المجر لكرة القدم.

مسيرته الكروية
لعب إستفان جوهاز خلال مسيرته الاحترافية مع نادِ واحدٍ في أربعة عشر موسمًا وسجل خلالها 41 هدفًا ضمن 301 مباراة. حيث فاز في ثلاثة مواسم بالكأس وفي أربعة مواسم بالدوري.

خاض إستفان جوهاز مسيرته مع نادي فيرينتسفاروشي في موسم 1963 ليلعب معه أربعة عشر موسمًا، مشاركًا في 301 مباراة سجل خلالها 41 هدفًا.

مراجع

روابط خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية مجريون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1968
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1972
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1968
لاعبو كرة قدم مجريون
لاعبو كرة قدم مجريون أولمبيون
لاعبو منتخب المجر لكرة القدم
لاعبو نادي فيرينتسفاروشي
مجريون فازوا بالميدالية الذهبية الأولمبية
مواليد 1945
مواليد في بودابست

إستفان جوهاز


"Fade to Black" (em português: Escurecer) é a canção que representou o Azerbaijão no Festival Eurovisão da Canção 2022 que teve lugar em Turim. A canção foi selecionada através de uma seleção interna. Na semifinal do dia 12 de maio, a canção qualificou-se para a final, terminando em 16º lugar com 106 pontos.

Canções do Festival Eurovisão da Canção
Azerbaijão no Festival Eurovisão da Canção
Canções em inglês
Canções de 2022
Singles de 2022

Fade to Black (canção de Nadir Rüstəmli)


Dulce amor es una telenovela argentina coproducida por L.C. Acción Producciones y Telefe. Protagonizada por Sebastián Estevanez y Carina Zampini. Coprotagonizada por Juan Darthés, Rocío Igarzábal, Esteban Prol, Nicolás Riera y Micaela Vázquez. Antagonizada por Segundo Cernadas, Laura Novoa, Sol Estevanez, Mercedes Oviedo y el primer actor Gerardo Romano.
También, contó con las actuaciones especiales de Calu Rivero y los primeros actores Georgina Barbarossa, Arturo Bonín, María Valenzuela, Graciela Pal y Jorge Sassi. Se comenzó a emitir el 23 de enero de 2012  de lunes a viernes a las 22:30hs, hasta el 29 de abril de 2013. Luego, por la incorporación de nuevos programas su horario se retrasó, emitiéndose a las 23:15. En enero de 2013 pasó al horario de las 22:15. Finalmente, en marzo de 2013, regresó a su horario original de las 22:45. La fecha del capítulo final fue el 29 de abril de 2013, luego de 301 capítulos y 15 meses en pantalla.

El capítulo final se transmitió en vivo desde el Teatro Gran Rex con la conducción de Marley, así como hicieron otras telenovelas argentinas exitosas: Resistiré y Graduados, además contó con la presencia de gran parte de los actores y figuras que pasaron por la telenovela.

Sinopsis
Las hermanas Bandi, dueñas de una fábrica de golosinas muy famosa, enfrentan uno de sus peores momentos. Victoria (Carina Zampini) está al frente de la empresa y es novia de Lorenzo (Segundo Cernadas), el hombre que, sin que Victoria lo sepa, no hace otra cosa que trabajar para que se caiga el imperio. Sin embargo, las vueltas de la vida hacen que Marcos (Sebastián Estevanez), un excorredor de autos, se convierta en el chofer de esta mujer sin alegría. La llegada de este hombre a la familia cambiará el destino de las Bandi, en todos los niveles posibles.
Julián (Juan Darthés) es amigo del alma de Marcos, juntos dedican cada hora libre a preparar el auto de carreras que corre Marcos. Cuando el cierre imprevisto del taller en el que trabajan lo deja en la calle, Julián sigue los pasos de Marcos y se convierte en chofer de la hermana de Victoria, Natacha (Calu Rivero), una hermosa mujer quince años más joven, que lo volverá loco y generará varios problemas en su matrimonio con Gaby (Laura Novoa).

Argumento
Marcos Guerrero, un hombre de barrio y piloto de TC 2000 pierde una de las carreras más importantes a causa de que su auto fue saboteado. Este trabaja en un taller mecánico junto a su mejor amigo Julián, pero ambos quedan sin trabajo luego de que el dueño, don Dulio, decide vender la propiedad.

Victoria Bandi, por su parte ha llevado una vida de lujo durante sus 35 años y de mucho compromiso y seriedad haciéndose cargo de la fábrica de su familia, está de novia con Lorenzo, quien es el gerente de la fábrica, y necesita contratar un nuevo chofer. Es así cuando Marcos decide presentarse para el puesto, pero está a prueba. Victoria se entera de que Marcos es corredor de autos y decide despedirlo, sin embargo cuando un grupo enviado por Lorenzo intenta secuestrarla, Marcos haciendo uso de sus habilidades logra salvarla, y es así cuando empieza a trabajar definitivo como chofer de la familia Bandi.

Natacha, la otra hermana, tiene 25 años y vive en Los Ángeles desde hace 4 años; regresa a Buenos Aires luego de enterarse de que Victoria había decidido dejar de depositarle dinero a su cuenta, y esta también solicita un chofer, as así cuando Marcos convence a Julián de aceptar el puesto. Natacha empieza a gustar de su chofer, por lo cual intenta seducirlo usando sus dotes de actriz.

Brenda, la menor de las Bandi, tiene 17 años y se encuentra cursando el último año de la secundaria. Un día conoce a Lucas una especie de ratero que odia a los ricos y se enamora de él, entonces comienza a verlo a escondidas sin confesarle quien es ella en verdad. Al tiempo se entera de que es en realidad el nieto de Rosa, la nueva cocinera de su familia.

Final
El 29 de abril de 2013, en el teatro Teatro Gran Rex se dio lugar al último capítulo de Dulce amor. El mismo contó con una gala conducida por Marley en la cual conversó con la pareja principal de la novela y el elenco. Además, hubo una alfombra roja por la cual transitaron todos aquellos que participaron de la tira, los mismos eran recibidos por Luli Fernández y Darío Barassi.

En el último episodio, finalmente los enamorados terminaron unidos para siempre, después de que Victoria (Carina Zampini) estuviera a punto de ser asesinada por Lorenzo (Segundo Cernadas), que fue detenido, aunque él también tuvo su final feliz junto a Ángeles (Sol Estevanez). Flor (Micaela Vázquez) conoció a un chico que la invitó a tomar algo y ella aceptó muy feliz. Marcos (Sebastián Estevanez) le pidió casamiento a Victoria en una fiesta de la cooperativa de Golosinas Bandi, delante de todos. Ella aceptó, claro. Julián (Juan Darthés) se quedó con Gisela (Florencia Ortiz) y se despidió de Natacha (Calu Rivero), vía Skype, en términos amigables, Tiempo después, Julián y Gisela tuvieron un hijo llamado Valentino. Elena (María Valenzuela) creó la Fundación Bandi para ayudar a la gente del barrio y puso a Emilio (Jorge Sassi) a gestionarla, mientras ella seguía junto con Pepe (Arturo Bonin). Lucas (Nicolás Riera) renunció al viaje que tenía planeado por amor a Brenda (Rocío Igarzábal), y volvieron a estar juntos. Ciro (Santiago Ramundo) regresó la fábrica y la mansión a los Bandi, y siguió con la carrera de arquitecto. Bruno (Nicolás Zuviría) siguió junto a Maite (Malena Sánchez) y se convirtió en compositor. Gabriela (Laura Novoa) cambió su actitud, se hizo amiga de Gisela y también tuvo su final feliz convirtiéndose en la mano derecha de Victoria en la fábrica. Emilio se volvió a encontrar con su antiguo amor Cris, y entre lágrimas se dieron un feliz abrazo de reencuentro. Isabel (Georgina Barbarossa) siguió con el comisario Somoza (Claudio Santorelli). Como era de esperar, no faltó la frase más popular de Victoria: "Lléveme, Marcos, lléveme al fin del mundo". En la última escena se puede ver a Marcos y a Victoria con una niña y un niño, lo que hace suponer que tuvieron dos hijos. Piden que la saquen una fotografía de ellos con los niños, en donde se los ve sonrientes y diciendo "yaaa
!!!".

Este último episodio marcó 26.9 puntos de rating según IBOPE (Argentina), con picos de hasta de 27 puntos, logrando así su medición más alta. Además marcaron 25,6 puntos la previa y 20.3 puntos el post de la gala. El episodio se emitió sin cortes comerciales.

Elenco

Recepción

Según el Grupo IBOPE, en su debut promedió 13,3 puntos de índice de audiencia (con picos de 17), siendo el tercer programa más visto del día. Todas sus emisiones se mantuvieron dentro de los cinco programas más vistos del día en Argentina, alcanzando una audiencia media, durante 2012, de 19.6 puntos de índice de audiencia, y en varias oportunidades logró medir más de 23 puntos (venciendo en varias oportunidades a Showmatch). Tuvo 301 emisiones. 59 quedaron en el primer puesto del índice de audiencia televisivo, 119 en segundo lugar, y 97 en tercero. "Dulce amor" estuvo entre los tres programas más vistos, a lo largo de 16 meses de emisiones.

Promedios mensuales
La ficción estuvo dieciséis meses al aire. A continuación, la medición promedio mes a mes:

 Índice de audiencia promedio 2012: 19,6
 Índice de audiencia promedio 2013: 18,1
 Índice de audiencia capítulo final lunes 29/04/2013: 26,9 (la más alta)

Premios y nominaciones

Adaptaciones
El amor lo manejo yo, adaptación chilena a cargo de la cadena TVN. Protagonizada por María Elena Swett (Victoria Duque), Jorge Zabaleta (Marcos), María Gracia Omegna (Natalia Duque) y Diego Muñoz (Julián).
Hasta el fin del mundo, adaptación mexicana producida por Televisa en el 2014, Protagonizada por Marjorie de Sousa (Sofía Ripoll), Pedro Fernández quien después fue sustituido por David Zepeda (Salvador Cruz), Claudia Álvarez (Alexa Ripoll) y Diego Olivera (Armando Romero). Antagonizada por Mariana Seoane (Silvana Blanco), Julián Gil (Patricio Iturbide) y Roberto Vander (Gerónimo Peralta).
 Dulce amor, adaptación colombiana a cargo de la cadena Caracol Televisión. Protagonizada por Marianela González (Natalia Toledo), Andrés Sandoval (Martín), Camila Zárate (Verónica Toledo) y Juan Manuel Mendoza (Julián).

Música de telenovela
 Dulce Amor - Puentes (Apertura de la novela)
 El Mundo - Sergio Dalma (Tema de Natacha y Julián)
 Todo en mi vida eres tú - Juanes (tema de Marcos y Victoria)
 Fuiste tú - Ricardo Arjona y Gaby Moreno (tema de Marcos y Victoria)
 Me perdí - Thian (Tema de Marcos y Noelia)
 Te amo - Sergio Dalma (Tema de Natacha y Julián)
 Integridad perfecta -  Nicolás Riera y Rocío Igarzábal (tema de Brenda y Lucas)
 Si tú no existieras - Ricardo Arjona (Tema de Marcos y Victoria)
 La de la mala suerte - Jesse & Joy (Tema de Julián y Gisella)
 Llorar - Jesse & Joy + Mario Domm (Tema de Julián y Gisella)
 Ella vive en mí - Álex Ubago (Tema de Marcos y Luciana)
 Corre - Jesse & Joy (Tema de Marcos y Noelia) (Tema de Florencia y Lucas)
 Todo mi mundo - Axel (Tema de Brenda y Ciro)
 Sin tu amor - Nicolás Zuviría (Tema de Bruno y Maite)
 Juntos a la par - Rocío Igarzábal (Tema de Brenda y Lucas)
 Spaghetti del Rock - Nicolás Riera (Tema de Lucas)
 Dulce Amor (Versión Acústica) - Puentes (Tema general)

Referencias

Enlaces externos
 Sitio Web Oficial

 Facebook Oficial
  Twitter Oficial

Telenovelas de 2012
Televisión de Argentina en 2012
Televisión de Argentina en 2013
Telenovelas de Telefe
Telenovelas finalizadas en 2013
Telenovelas de 2013
Telenovelas iniciadas en 2012
Telenovelas de Argentina

Dulce amor (telenovela argentina)


Kaitlyn Michelle Siragusa, née le  à Houston, Texas, mieux connue sous le nom d'Amouranth, est une streameuse américaine, cosplayeuse, mannequin glamour et vidéaste web. Amouranth est surtout connue pour ses diffusions en direct d'ASMR sur Twitch<ref>{{Lien web|langue=en-US|titre=Amouranth Becomes Founding Member Of Playboy'''s New Streaming Platform Centerfold|url=https://www.thegamer.com/amouranth-playboy-bunny-centerfold-onlyfans-model/|série=TheGamer|date=December 23, 2021|consulté le=December 31, 2021}}.</ref>.

 Carrière
En 2010, elle étudie le design de mode et la conception de costumes théâtraux à l'université et est recommandée par son professeur au Houston Grand Opera et au Houston Ballet en tant que costumière. En 2015, elle crée sa propre compagnie de personnages pour le divertissement pour enfants. Depuis le début de son entreprise, elle présente à plusieurs reprises sur les chaînes d'information locales et apparaît deux fois dans The Little Couple'' de TLC.

En 2016, elle est contactée par Twitch où ils lui demandent de rejoindre leur plateforme et de créer des costumes en direct. Elle gagne rapidement un large public et redirige finalement son contenu vers la danse, l'ASMR et le streaming de jacuzzi.

Elle est l'une des plus grandes créatrices de contenu sur OnlyFans, gagnant plus d'un million de dollars par mois.

Le 8 octobre 2021, Amouranth est bannie de Twitch pour la cinquième fois, et également d'Instagram et TikTok. Son compte « amouranthtoo » est toujours actif.

En novembre 2021, elle annonce sur son Twitter qu'elle achète une station-service, qu'elle loue à Circle K. En janvier 2022, elle annonce qu'elle a également acheté une entreprise de jouets pour piscines gonflables.

Le 15 octobre 2022, elle annonce en direct sur sa chaine Twitch qu'elle est mariée, menacée et manipulée par son mari qui ne souhaitait pas afficher son statut marital pour conserver son image de marque.

À la suite de ces révélations, de nombreux internautes témoignent leur soutien à la streameuse. Quelques jours plus tard, Amouranth indique être en instance de séparation avec son mari et avoir repris la main sur la gestion de ses comptes sur les réseaux sociaux.

En novembre 2022, elle compte 5,9 millions d'abonnés sur Twitch.

D'après la plateforme analytique StreamElements, elle occuperait la 53ème position des streamers les plus regardés sur Twitch, et serait ainsi l'une des rares femmes à faire partie du Top 100 avec Pokimane.

En juin 2023, elle annonce rejoindre la plateforme Kick pour un montant non-déclaré, quelques heures après que le streamer de jeux vidéo xQc ait fait de même pour un montant record.

Vie privée
Amouranth est née à Houston, au Texas, le 2 décembre 1993. Elle est enfant unique. Enfant, elle jouait à beaucoup de jeux vidéo et regardait des dessins animés, ce qui l'a ensuite inspirée à se lancer dans la conception de costumes et le cosplay. Elle a appris à coudre par sa tante, a confectionné son tout premier costume pour une convention locale à Houston et a remporté son premier concours en tant que princesse Zelda.

Elle adore les animaux et possède deux chevaux, Spirit et Kyran, et deux chiens, Nox et Bear. Elle a déclaré dans plusieurs interviews que sa raison de créer du contenu était de gagner suffisamment d'argent pour pouvoir créer son propre refuge pour animaux et sauver les chiens et les anciens chevaux de course non désirés et maltraités.

Récompenses et nominations

Articles connexes
 Streaming, jeu vidéo

Notes et références

Streameur Twitch
Vidéaste web vidéoludique
Vidéaste web américain
Cosplayeur
Vlogueuse
Vidéaste web sur YouTube
Vidéaste web sur TikTok
Vidéaste web ASMR
Nom de scène
Naissance en décembre 1993
Naissance à Houston

Amouranth


Ellice River (Inuktitut: Kuunnuaq) ist ein Fluss in der Kitikmeot-Region von Nunavut in Kanada.

Er hat seinen Ursprung etwa 25 km östlich des Beechey Lake. Von dort fließt er nordwärts zum Queen Maud Gulf. Dort mündet er in die Campbell Bay.

Das Gelände zwischen dem Ellice River und dem Sherman Inlet ist hauptsächlich ebenes Sumpfland. Moschusochsen und Barrenground-Karibu frequentieren das Gebiet.

Der Fluss wurde zu Ehren von Edward Ellice, Jr. benannt.

Fauna
Im Ellice River kommt der Seesaibling vor.
Große Ringelgans-Populationen brüten auf den Küsteninseln vor der Mündung des Ellice River.

Einzelnachweise

0Ellice River

Ellice River


Boris Bračulj (Sinj, 4. kolovoza 1939. – 26. srpnja 2019.), hrvatski nogometni trener i bivši igrač, koji je karijeru napravio u Bosni i Hercegovini.

Igrač
Nogomet zaigrao u Junaku iz rodnog Sinja 1954. godine. Već godinu zatim preselio je u sarajevsko predgrađe Ilidžu gdje je nastavio trenirati u tamošnjem Igmanu. Igrao je za mladež Igmana sve dok 1957. nije ušao u prvu momčad. Igrao je također i za zenički Čelik. Uslijedio je odlazak u Željezničar iz Sarajeva 1963. godine, za koji je odigrao 97 ligaških utakmica i postigao 18 pogodaka. Aktivnu igračku karijeru okončao je 1969. godine.

Trener
U nogometu je ostao kao trener. Smatra ga se jednim od najboljih bh. nogometnih kondicijskih trenera. Radio je sa Željezničarovim mladim sastavima, zatim i kao glavni trener Jedinstva iz Bihaća, Iskre iz Bugojna i Leotara iz Trebinja. Godine 1978. postao je pomoćnikom Ivici Osimu u Željezničaru. Bio je i Željezničarov glavni trener u dva navrata.

Smrt
Bračulj je preminuo 26. srpnja 2019. godine u 79. godini života.

Izvori

Životopisi, Sinj
Životopisi, Sarajevo
Hrvatski nogometaši
Bosanskohercegovački nogometaši
Bosanskohercegovački nogometni treneri
Nogometaši Čelika
Nogometaši FK Željezničara
Nogometaši NK Iskre Bugojno
Šport u Sinju

Boris Bračulj


Vefa ya da tam adıyla Vefa Spor Kulübü, 1908'de İstanbul'un Vefa semti merkezli olarak kurulan bir spor kulübüdür.

Tarihçe

Kuruluşu ve ilk yılları

İkinci Meşrutiyet'in ilanından hemen sonra İstanbul'da üç kulüp ortaya çıkmıştı. Birincisi Vefa semtinde Zeki Baban tarafından kurulan Vefa Mürbi-i Beden, ikincisi Vefa İdadisinde Saim Turgut Aktansel tarafından kurulan Vefa ve üçüncüsü Mebuszâde Hamid, Tevfik Kut ve Kemal Şirvan tarafından kurulan Mukavvi-i Beden adını taşıyordu. Ayrıca Edirnekapı yöresinde de Sudi Cavit, Dokuz Hayri Rasim ve Arif Beyler tarafından kurulan Edirnekapı Futbol Kulübü vardı. Bu kulüpleri kuranların tümü Vefa İdadisi öğrencisiydiler. Saim Turgut'un aracılığıyla bu kulüpler birleşip Vefa Terbiye-i Bedeniyye Kulübünü oluşturdular. Yeşil ve beyaz renkleri benimseyen kulüp kısa zamanda büyük varlık göstermiş ve İstanbul'un belli başlı kulüplerinden biri halini almıştır.

Vefa İdadisi gençliğini spora yönlendirmek, böylece bedenen ve ahlâken sağlıklı nesiller olarak yetişmelerini sağlamak amacıyla kurulan Vefa Terbiye-i Bedeniyye Kulübünün tarihçesini, kulübün 1 numaralı kurucusu Saim Turgut Aktansel, Aylık Ansiklopedi'nin 2. cilt 15. sayısında özetle şöyle anlatmıştır:

Vefa, futbolun yanı sıra atletizm, izcilik, çim hokeyi, kürek, basketbol, voleybol, hentbol, boks, güreş gibi sporun farklı alanlarında da faaliyet gösterdi. 1908 yılından itibaren idadi müdürünün ve hocalarının çabalarıyla ayrıca Vefalı ve Fatihli sporseverlerin desteği ile günden güne daha geniş bir kitleye ulaşır oldu.

Kurucular

Profesyonel lig öncesi dönem (1919-1959)
Yeterince güçlü görülmedikleri için Cuma Ligi'ne dahil edilmeleri geciktirilen Beşiktaş, Altınörs İdman Yurdu, Beylerbeyi, Darüşşafaka, Haliç, Fener, Hilal, Kumkapı, Türkgücü, Anadolu Üsküdar ve Vefa kulüpleri 1919 yılında kendi aralarında İstanbul Türk İdman Birliği Ligi adı altında bir lig kurmuşlardı. 1919-20 ve 1920-21 sezonlarında İstanbul Türk İdman Birliği Ligi'nde yer alan Vefa, 1921-22 ve 1922-23 sezonunda Cuma Ligi'nde mücadele etti.

1923-24 sezonunda federasyonun organize ettiği İstanbul Futbol Ligi'nde yer aldı. Tek maçlı eleme sistemine göre oynanan 1924-25 sezonunda finalde Galatasaray'a mağlup olarak ligi 2. sırada bitirdi.

1945-46 sezonunda iç saha maçlarını Vefa Stadyumu'nda oynamaya başlayan Vefa, ligi 3. sırada bitirmeyi başardı. 1946-47 sezonunda aynı puana sahip olduğu Fenerbahçe'ye karşı şampiyonluğu averajla kaybederek ligi 2. sırada bitirdi.

1952 yılında profesyonel futbola geçiş yapılarak yalnız İstanbul takımlarının yer aldığı İstanbul Profesyonel Ligi kuruldu. 1959 yılında Millî Lig kurulana kadar bu ligde yer alan Vefa, ligin ilk yıllarında istikrarlı bir şekilde ilk 4 sırada yer almayı başarsa da son dönemde ligi orta ve alt sıralarda bitirdi.

Profesyonel ligler dönemi (1959-1994 ve 1998-2000)
Vefa, 1958'de son kez organize edilen İstanbul Profesyonel Ligi'ne sekizinci kez katıldı. Ligi sekizinci sırada tamamlayan takım, bu sıra sayesinde ilk sezonu gerçekleştirilen Millî Lig'e katılmaya hak kazandı. Katılan 16 takımın ayrıldığı iki gruptan biri olan Kırmızı Grup'ta yer alan Vefa, Galatasaray'la aynı puana sahip olmasına karşın, yenilen golün atılan gol sayısına bölünerek hesaplandığı averaj sistemine göre grubunu ikinci sırada tamamladı.

1960-61 sezonunda 6. sırada yer alan Vefa, 1961-62 sezonunda ligi 18. sırada bitirdikten sonra baraj maçları oynayarak ligde kalmayı başarsa da 1962-63 sezonunda 11 takımın yer aldığı Beyaz Grup'ta 10. sırada kalarak dönemin adıyla 2. Lig'e düştü. 2. Lig'de, 1964-65 sezonunda şampiyon olarak 1. Lig'e geri döndü.

1965-1973 arasında ligin alt sıralarında yer alan kulüp, 1973-74 sezonunda tekrar küme düştü ve 2. Lig'de mücadele etmeye başladı. Özellikle 1970'lerde İstanbul nüfusunun çoğu üç büyükler olarak anılan Galatasaray, Fenerbahçe ve Beşiktaş'ı tercih ettiğinden düşüşe geçtiler ve büyük kent takımlarıyla baş edemez oldular.

Profesyonel ligin kurulduğu 1959 yılından itibaren, 2. Lig'e düştüğü 1973-74 sezonu dahil olmak üzere 1. Lig'de 14 sezon boyunca mücadele etti. 14 sezon boyunca oynadığı 422 maçta 110 galibiyet, 143 beraberlik ve 169 mağlubiyet aldı. Şimdiye kadar 66 farklı takımın mücadele ettiği Süper Lig'in tüm zamanlar puan durumuna göre 30. sırada yer almaktadır.

1981 ve 1987 yılları arasında Simtel'in sponsorluğunda Vefa Simtel adını taşıdı. 1986-87 sezonunda 2. Lig'den, 1993-94 sezonunda 3. Lig'den düştü. 1998 yılında tekrar 3. Lig'e çıktı ve 1999-2000 sezonunda ligin son haftasında olaylı bir şekilde tekrar amatör kümeye düştü. Edirnespor karşısında 5-1 mağlup durumda olan Nişantaşıspor, karşılaşmanın son 10 dakikasında 3 gol atarak 5-4 mağlup olsa da averajını -12'ye getirmiş ve -13 averaja sahip Vefa, küme düşen taraf olmuştur. İlgili maç 2005 yılında Türkiye Büyük Millet Meclisi komisyonunda incelenmiştir.

Amatör ligler dönemi (1994-1998 ve 2000-)
İstanbul Süper Amatör Ligi'nde 2007-08 sezonunda grubunu ikinci sırada tamamlayarak 3. Lig'e yükselme grup maçlarında oynamaya hak kazanmış, elemelerin son maçında Beylikdüzüspor'a yenilerek başarısız olmuşlardır.

2011-12 sezonu play-off maçında Bayrampaşa Tunaspor'u 3-1 yenerek Bölgesel Amatör Lig'e yükselmiştir. 2012-13 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 9. Grup'ta mücadele eden Vefa, ligi 3. lige çıkan Ayvalıkgücü Belediyespor'un ardından 2. sırada tamamlamıştır.

2013-14 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 11. Grup'ta yer alan takım, grubunu 8. sırada tamamlamış fakat grupta yer alan 4 İstanbul takımı arasında sonuncu sırada yer aldığından statü gereği İstanbul Süper Amatör Ligi'ne düşmüştür.

2014-15 sezonunda İstanbul Süper Amatör Ligi 1. Grup'ta yer alan takım grubunu lider tamamlayarak Süper Amatör Lig Klasman Grubu'na yükselmiştir. Süper Amatör Lig Klasman Grubu'nu 3. sırada tamamlayarak 2015-16 sezonunda Bölgesel Amatör Lig'de oynamaya hak kazanmıştır. Bölgesel Amatör Lig'de mücadele etmeye devam eden kulüp 2020-21 sezonunun COVID-19 sebebiyle iptal olarak sıkılaştırılmış takvimle yeniden oynanacak olması sebebiyle bu sezon liglere katılmamış ve saklı kalan katılım hakkını 2022-23 itibarıyla kullanarak yeniden Bölgesel Amatör Lig'de yer almıştır.

Stadyum ve tesisler
Vefa, iç saha maçlarını İstanbul'un Fatih ilçesine bağlı Vefa semtinde bulunan Vefa Stadyumu'nda oynamaktaydı. Vefa stadının yönetim boşluğundan dolayı, kullanım hakkının tekrar alınamamasından dolayı, şu an maçlarını Fatih Mimar Sinan stadında oynamaktadır. Vefa Stadyumu'nu ilk olarak 1945-46 sezonunda kullanmaya başlayan Vefa, kuruluşunun ilk yıllarında rakiplerini Union Club Sahası, Taksim Stadyumu ve Şeref Stadyumu'nda ağırlardı. Vefa, 2016 yılının sonunda Namık Sevik Stadyumu'nda maçlarını oynamaya başlamış olup 2018-19 sezonu itibarıyla Şenlikköy Stadyumu'na taşınmıştır. Yeşil-beyazlılar antrenmanlarını Fatih Belediyesi Mimar Sinan Stadyumu'nda yapmaktadır.

İstatistikler

En çok forma giyen futbolcular

En golcü futbolcular

Lig mücadeleleri

Ulusal profesyonel lig öncesi dönem (1919-1959)
 İstanbul Türk İdman Birliği Ligi: 2
1919-1921
 Cuma Ligi: 2
1921-1923
 İstanbul Futbol Ligi: 18
1923-1951
 İstanbul Profesyonel Ligi: 8
1952-1959

Ulusal profesyonel lig sonrası dönem (1959-)
 Süper Lig: 14
1959-1963, 1965-1974
 1. Lig: 15
1963-1965, 1974-1987
 2. Lig: 9
1987-1994, 1998-2000
 Bölgesel Amatör Lig: 3
2012-2014, 2015-
 İstanbul Süper Amatör Ligi: 16
1994-1998, 2000-2010, 2014-16

Ayrıntılı Süper Lig puan durumu

Ayrıntılı 1. Lig puan durumu

Ayrıntılı 2. Lig puan durumu

Ayrıntılı Bölgesel Amatör Lig puan durumu

Başarıları

Erkek Basketbol Takımı
Vefaspor (basketbol takımı), 2021-22 sezonunda Türkiye Basketbol 2. Ligi'ne katılma kararı almıştır.

Kadın Voleybol Takımı
Vefaspor (kadın voleybol takımı), 2021-22 sezonunda Türkiye Kadınlar Bölgesel Voleybol Ligi'ne katılma kararı almıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Vefa SK


Mogens Cohrt (født den 5. december 1918, død 3. juni 1992) var en dansk oversætter. Han har blandt andet oversat værker af Ian Fleming og Nick Carter.

Oversættelser

Oversættere fra Danmark

Mogens Cohrt


Večernjakova ruža 2021. je 28. dodjela medijske nagrada Večernjakova ruža u Hrvatskoj, koja se dodjeljivala za medijski rad u prethodnoj, 2021. godini.

Nagradu Večernjakova ruža dodjeljuju hrvatske dnevne novine Večernji list i prilog Ekran.

Ovogodišnje kategorije bile su: TV osoba godine, radijska osoba godine, glumačko ostvarenje godine, TV emisija godine, radijska emisija godine, glazbenik godine, novo lice godine te nova kategorija digitalna ruža godine.

Voditelji programa bili su Doris Pinčić i Duško Ćurlić. Urednica emisije bila je Uršula Tolj, a redatelj prijenosa Tihomir Žarn.

Proces
Prijedlog nominacija zaprimao se prema javnom pozivu do kraja 2021. godine od strane svih TV i diskografskih kuća te radijskim postajama za nominiranje svojih djelatnika/emisija. Javni poziv objavljen je 10. prosinca 2021. godine, a odluka o nominiranima članovi žirija donose i objavljuju najkasnije do 15. siječnja 2022. godine, dok su dobitnici biti proglašeni u ožujku 2022. godine.

Žiri
 Miroslav Lilić, Ksenija Urličić - televizijska lice
 Ivica Propadalo - glazbenik
 Nikša Bratoš - producent
 Vojo Šiljak - radijsko lice
 Dalibor Matanić - redatelj
 Bojana Radović, Goran Gerovac, Anamarija Kronast, Maja Car, Ivana Carević, Mirjanom Žižić - predstavnici Večernjeg lista

Nagrade
Dodjeljuje se ukupno osam nagrada, od čega u svakoj kategoriji po jedna za ostvarenja u medijskom prostoru od siječnja do prosinca 2021. godine. Ove godine, po prvi puta nagrada Digitalna ruža godine.

 TV osoba godine
 Radijska osoba godine
 Glumačko ostvarenje godine
 Glazbenik godine
 TV emisija godine
 Radijska emisija godine
 Novo lice godine
Digitalna ruža godine.

Nominirani i dobitnici
Večernjakove ruže ove godine dijelile su se u 8 kategorija.

TV osoba godine

Radijska osoba godine

Glumačko ostvarenje godine

Glazbenik godine

TV emisija godine

Radijska emisija godine

Novo lice godine

Digitalna ruža godine

Poveznice
 Večernjakova ruža
 Večernjakova ruža 2018.
 Večernjakova ruža 2019.
 Večernjakova ruža 2020.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službene web stranice Večernjeg lista
 Službene web stranice Večernjeg lista - kategorija Večernjakova ruža

Hrvatske medijske nagrade

Večernjakova ruža 2021.


මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාරයක් යනු ප්‍රහාරකයා විසින් තමාටද මරණය අත්වන අන්දමින් සිදුකරන ඕනෑම සාහසික ප්‍රහාරයක් ය. මෙවැනි ප්‍රහාරයන් ඉතිහාසය පුරාවටම සිදුවී ඇත. ඓතිහාසික උදාහරණ ලෙස දෙවන ලෝක යුද්ධයේ අවසාන සමයේ දී (1944-1945) ජපාන හමුදාවන් සිදුකල කමකාසි ගුවන් යානා ප්‍රහාර ද, ශ්‍රී ලංකානු සිවිල් යුද්ධ සමයේ දෙමළ ඊලාම් විමුක්ති කොටි සංවිධානය සිදු කළ මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාරද, වර්තමාන උදාහරණ ලෙස සැප්තැම්බර් 11 ප්‍රහාර හා 2019 පාස්කු ඉරිදා බෝම්බ ප්‍රහාර දැක්විය හැකිය.

1981 සිට 2015 සැප්තැම්බර් දක්වා රටවල් 40 ක මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාර 4,814 ක් සිදුවී ඇති අතර ඒවායින් මිනිසුන් 45,000 කට අධික ප්‍රමාණයකගේ දිවි අහිමි විය. 1980 දශකය තුල ලෝකය පුරා සාමාන්‍යයෙන් වසරකට මෙවැනි ප්‍රහාර තුනක් පමණ සිදු වූ අතර, 90 දශකය වන විට මසකට එක් ප්‍රහාරයක් පමණ ද, 2001-2003 වනවිට සතියකට එක් ප්‍රහාරයක්ද, 2003 සිට 2015 දක්වා දිනපතාම මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාර සිදුවන තත්වයට පත්විය.

අනෙක් වර්ගයේ ත්‍රස්තවාදී ප්‍රහාර වලට වඩා මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාර මරණීය සහ විනාශකාරි වන්නේ ඒවා අපරාධකරුවාට ආයුධ සඟවාගැනීමට, අවසාන මොහොතේ වුවත් සැලසුම් සීරුමාරු කිරීමට අවස්ථාව ලබා දෙන නිසාය. එමෙන්ම ඒවාට දුරස්ථ පාලක හෝ කාල ප්‍රමාදයට අනුව අනුව ක්‍රියාකරන පිපිරීම් වල අවශ්‍යතාවයක් නැත. තවද පලායාමේ සැලසුම් හෝ ගලවාගැනීමේ කණ්ඩායම් අවශ්‍යය නැත. 1982 සිට 2006 දක්වා සිදුවූ ත්‍රස්තවාදී ප්‍රහාර අතරින් මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාරයන් වූයේ 4% ක් පමණි. නමුත් ත්‍රස්තවාදී ප්‍රහාර වලින් සිදුවූ මරණයන්ගෙන් 32% ක් පමණ මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාර වලින් සිදුවූ ඒවා ය (මරණ 14,599 ක්). ලොව මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාරයන්ගෙන් 90% ක්ම සිදුවී ඇත්තේ ඇෆ්ගනිස්තානයේ, ඉරාකයේ, ඊශ්‍රායලයේ, පලස්තීන කලාපයේ, පාකිස්ථානයේ සහ ශ්‍රී ලංකාවේ යි.

මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාරකයෙකු හට විවිධාකාරයේ අරමුණු තිබිය හැක. කමකාසි ගුවන් නියමුවන් ක්‍රියා කළේ ඔවුන්ට ලැබුනු හමුදා ආඥාවන්ට අනුවයි. අනෙකුත් මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාරකයන්ට සාමාන්‍යයෙන් ඇත්තේ ආගමික හෝ ජාතිවාදී අරමුණු යි.

මරාගෙන මැරෙන ප්‍රහාරය


Meno (; , Ménōn) is a Socratic dialogue by Plato. Meno begins the dialogue by asking Socrates whether virtue is taught, acquired by practice, or comes by nature. In order to determine whether virtue is teachable or not, Socrates tells Meno that they first need to determine what virtue is. When the characters speak of virtue, or rather arete, they refer to virtue in general, rather than particular virtues, such as justice or temperance. The first part of the work showcases Socratic dialectical style; Meno, unable to adequately define virtue, is reduced to confusion or aporia. Socrates suggests that they seek an adequate definition for virtue together. In response, Meno suggests that it is impossible to seek what one does not know, because one will be unable to determine whether one has found it.

Socrates challenges Meno's argument, often called "Meno's Paradox" or the "Learner's Paradox", by introducing the theory of knowledge as recollection (anamnesis). As presented in the dialogue, the theory proposes that souls are immortal and know all things in a disembodied state; learning in the embodied is actually a process of recollecting that which the soul knew before it came into a body. Socrates demonstrates recollection in action by posing a mathematical puzzle to one of Meno's slaves. Subsequently, Socrates and Meno return to the question of whether virtue is teachable, employing the method of hypothesis. Near the end of the dialogue, Meno poses another famous puzzle, called "The Meno Problem" or "The Value Problem for Knowledge", which questions why knowledge is valued more highly than true belief. In response, Socrates provides a famous and somewhat enigmatic distinction between knowledge and true belief.

Characters
Plato's Meno is a Socratic dialogue in which the two main speakers, Socrates and Meno (also transliterated as "Menon"), discuss human virtue: what it is, and whether or not it can be taught. Meno is visiting Athens from Thessaly with a large entourage of slaves attending him. Young, good-looking and well-born, he is a student of Gorgias, a prominent sophist whose views on virtue clearly influence that of Meno's. Early in the dialogue, Meno claims that he has held forth many times on the subject of virtue, and in front of large audiences.

One of Meno's slaves also has a speaking role, as one of the features of the dialogue is Socrates' use of the slave to demonstrate his idea of anamnesis: certain knowledge is innate and "recollected" by the soul through proper inquiry.

Another participant in the dialogue is Athenian politician Anytus, a prosecutor of Socrates with whom Meno is friendly.

Dialogue

Introduction of virtue
The dialogue begins with Meno asking Socrates to tell him if virtue can be taught. Socrates says that he does not know what virtue is, and neither does anyone else he knows. Meno responds that, according to Gorgias, virtue is different for different people, that what is virtuous for a man is to conduct himself in the city so that he helps his friends, injures his enemies, and takes care all the while that he personally comes to no harm. Virtue is different for a woman, he says. Her domain is the management of the household, and she is supposed to obey her husband. He says that children (male and female) have their own proper virtue, and so do old men—free or slaves. Socrates objects: there must be some virtue common to all human beings.

Socrates rejects the idea that human virtue depends on a person's sex or age. He leads Meno towards the idea that virtues are common to all people, that sophrosunê ('temperance', i.e. exercise of self-control) and dikê (aka dikaiosunê; 'justice', i.e. refrain from harming others) are virtues even in children and old men. Meno proposes to Socrates that the "capacity to govern men" may be a virtue common to all people. Socrates points out to the slaveholder that "governing well" cannot be a virtue of a slave, because then he would not be a slave.

One of the errors that Socrates points out is that Meno lists many particular virtues without defining a common feature inherent to virtues which makes them thus. Socrates remarks that Meno makes many out of one, like somebody who breaks a plate.

Meno proposes that virtue is the desire for good things and the power to get them. Socrates points out that this raises a second problem—many people do not recognize evil. The discussion then turns to the question of accounting for the fact that so many people are mistaken about good and evil and take one for the other. Socrates asks Meno to consider whether good things must be acquired virtuously in order to be really good. Socrates leads onto the question of whether virtue is one thing or many.

No satisfactory definition of virtue emerges in the Meno. Socrates' comments, however, show that he considers a successful definition to be unitary, rather than a list of varieties of virtue, that it must contain all and only those terms which are genuine instances of virtue, and must not be circular.

Meno's paradox
Meno asks Socrates:And how will you enquire, Socrates, into that which you do not know? What will you put forth as the subject of enquiry? And if you find what you want, how will you ever know that this is the thing which you did not know?Socrates rephrases the question, which has come to be the canonical statement of the paradox:

Dialogue with Meno's slave
Socrates responds to this sophistical paradox with a mythos ('narrative' or 'fiction') according to which souls are immortal and have learned everything prior to transmigrating into the human body. Since the soul has had contact with real things prior to birth, we have only to 'recollect' them when alive. Such recollection requires Socratic questioning, which according to Socrates is not teaching. Socrates demonstrates his method of questioning and recollection by interrogating a slave who is ignorant of geometry.

Socrates begins one of the most influential dialogues of Western philosophy regarding the argument for inborn knowledge. By drawing geometric figures in the ground Socrates demonstrates that the slave is initially unaware of the length that a side must be in order to double the area of a square with 2-foot sides. The slave guesses first that the original side must be doubled in length (4 feet), and when this proves too much, that it must be 3 feet. This is still too much, and the slave is at a loss.

Socrates claims that before he got hold of him the slave (who has been picked at random from Meno's entourage) might have thought he could speak "well and fluently" on the subject of a square double the size of a given square. Socrates comments that this "numbing" he caused in the slave has done him no harm and has even benefited him.

Socrates then adds three more squares to the original square, to form a larger square four times the size. He draws four diagonal lines which bisect each of the smaller squares. Through questioning, Socrates leads the slave to the discovery that the square formed by these diagonals has an area of eight square feet, double that of the original. He says that the slave has "spontaneously recovered" knowledge he knew from a past life without having been taught. Socrates is satisfied that new beliefs were "newly aroused" in the slave.

After witnessing the example with the slave boy, Meno tells Socrates that he thinks that Socrates is correct in his theory of recollection, to which Socrates agrees:

Anytus
Meno now beseeches Socrates to return to the original question, how virtue is acquired, and in particular, whether or not it is acquired by teaching or through life experience. Socrates proceeds on the hypothesis that virtue is knowledge, and it is quickly agreed that, if this is true, virtue is teachable. They turn to the question of whether virtue is indeed knowledge. Socrates is hesitant, because, if virtue were knowledge, there should be teachers and learners of it, but there are none.

Coincidentally Anytus appears, whom Socrates praises as the son of Anthemion, who earned his fortune with intelligence and hard work. He says that Anthemion had his son well-educated and so Anytus is well-suited to join the investigation. Socrates suggests that the sophists are teachers of virtue. Anytus is horrified, saying that he neither knows any, nor cares to know any. Socrates then questions why it is that men do not always produce sons of the same virtue as themselves. He alludes to other notable male figures, such as Themistocles, Aristides, Pericles and Thucydides, and casts doubt on whether these men produced sons as capable of virtue as themselves. Anytus becomes offended and accuses Socrates of slander, warning him to be careful expressing such opinions. (The historical Anytus was one of Socrates' accusers in his trial.) Socrates suggests that Anytus does not realize what slander is, and continues his dialogue with Meno as to the definition of virtue.

True belief and knowledge
After the discussion with Anytus, Socrates returns to quizzing Meno for his own thoughts on whether the sophists are teachers of virtue and whether virtue can be taught. Meno is again at a loss, and Socrates suggests that they have made a mistake in agreeing that knowledge is required for virtue. He points out the similarities and differences between "true belief" and "knowledge". True beliefs are as useful to us as knowledge, but they often fail to "stay in their place" and must be "tethered" by what he calls aitias  ('calculation of reason' or 'reasoned explanation'), immediately adding that this is anamnesis, or recollection.

Whether or not Plato intends that the tethering of true beliefs with reasoned explanations must always involve anamnesis is explored in later interpretations of the text. Socrates' distinction between "true belief" and "knowledge" forms the basis of the philosophical definition of knowledge as "justified true belief". Myles Burnyeat and others, however, have argued that the phrase aitias logismos refers to a practical working out of a solution, rather than a justification.

Socrates concludes that, in the virtuous people of the present and the past, at least, virtue has been the result of divine inspiration, akin to the inspiration of the poets, whereas a knowledge of it will require answering the basic question, what is virtue?. In most modern readings these closing remarks are "evidently ironic", but Socrates' invocation of the gods may be sincere, albeit "highly tentative".

This passage in the Meno is often seen as the first statement of the problem of the value of knowledge: how is knowledge more valuable than mere true belief?  The nature of knowledge and belief is also discussed in the Thaetetus.

Meno and Protagoras
Meno theme is also dealt with in the dialogue Protagoras, where Plato ultimately has Socrates arrive at the opposite conclusion: virtue can be taught. Likewise, while in Protagoras knowledge is uncompromisingly this-worldly, in Meno the theory of recollection points to a link between knowledge and eternal truths.

Texts and translations

Jowett, Benjamin. 1871. "Meno." – via Internet Classics Archive. Project Gutenberg: 1643.
Lamb, W. R. M., trans. [1924] 1967. "Meno." Plato in Twelve Volumes 3. Cambridge, MA, Harvard University Press.  . – via Perseus Project.
Woods, Cathal, trans. 2011. "Meno." .

References

Sources
 </ref>Day, Jane M. 1994. Plato's 'Meno' in Focus. London: Routledge.
 Klein, Jacob. 1965. A Commentary on Plato's 'Meno'''. Chapel Hill: University of North Carolina Press.

External links

Approaching Plato: A Guide to the Early and Middle Dialogues
 Guides to the Socratic Dialogues: Plato's Meno. A beginner's guide to the Meno Plato's Meno: Contretemps in the Classroom
 Meno 82b-85d A Visual Representation of the Geometry in Socrates' Interrogation of the Slave

 Plato's Meno, article in the Internet Encyclopedia of Philosophy''

Dialogues of Plato
Epistemology literature
Ethics literature

Meno


بشري البستاني هي شاعرة وناقدة وصحافية عراقية، ولدت في مدينة الموصل وتلقت فيها دراستها الابتدائية في المدرسة العراقية، والثانوية في متوسطة المعرفة واعدادية الموصل المركزية. ثم انتقلت إلى بغداد لتكمل دراستها الجامعية في قسم اللغة العربية بكلية التربية- جامعة بغداد،  وعادت إلى الموصل بعد نيلها شهادة البكلوريوس بمرتبة الشرف لتعمل مدرسة لمادة اللغة العربية في مدارسها، ثم انتقلت بعد نيلها شهادتي الماجستير والدكتوراه بدرجة امتياز (مع التوصية بطبع الرسالة والأطروحة) انتقلت إلى التدريس الجامعي في كلية آداب جامعة الموصل وما تزال فيها.

أسرتها

من أسرة عراقية من طيء، موصلية، أنجبت عدة شخصيات سياسية وأجتماعية مثل خليل إسماعيل البستاني وسعاد خليل إسماعيل ونضال بستاني ولهم صلة مصاهرة مع أسرتي ساطع الحصري ورشيد عالي الكيلاني.

حياتها العملية
نالت لقب الأستاذية في العام 1998 ولقب الأستاذ الأول على جامعة الموصل في العام 2000. وشاركت البستاني خلال مشوارها العلمي والثقافي في أعمال أكثر من خمسين مؤتمرا علميا في الجامعات العراقية والعربية وأكثر من خمسين مؤتمرا ثقافيا وإبداعيا عراقيا وعربيا وعالميا. كما مثّلت العراق في مؤتمرات علمية وإبداعية عالمية وعربية منها مؤتمر المرأة الدولي في براغ ومؤتمر الثقافة والفنون في ألمانيا ومؤتمر المبدعات العربيات في تونس وبيروت وعمان، وقد تناولتها موسوعة (أعلام الموصل في القرن العشرين) للدكتور عمر الطالب. عملت مدرسة للغة العربية في اعدادية الموصل ودار المعلمات ومعهد المعلمين، ومديرة لاعدادية الكفاح حتى عام 1981. عملت أستاذة للأدب والنقد في كلية الآداب / جامعة الموصل 1985 وما تزال تعمل فيها حتى الآن. أشرفت على الفعاليات الإبداعية للطلبة في تربية نينوى طيلة عملها فيها. شاركت في الأنشطة الثقافية للمنظمات الجماهيرية من خلال مسؤوليتها عن لجنة الثقافة والإعلام والفنون في الاتحاد العام لنساءالعراق 1974 - 1994. عملت عضوة في اللجنة المركزية للإشراف على الامتحانات الوزارية العامة في جامعة الموصل. مسؤولة لجنة الإشراف على الأنشطة الإبداعية الشبابية في الأدب بجامعة الموصل من عام 1989 وحتى الآن. ساهمت في تأليف أكثر من عشرة كتب في الأدب والنقد والاجتماع وحقوق الإنسان منها: كتاب ملتقى البردة، والمرأة والتنمية، وحقوق المواطنة، والمسرح في الموصل، وفي النقد الإسلامي، وستة كتب في ملتقيات مهرجان المربد الشعري ببغداد من عام 1996 – 2002. مستشارة في مجلتي آداب الرافدين، والتربية والعلم الأكاديميتين. رئيسة تحرير سلسلة لأن دراسات في اللغة والأدب والنقد الصادرة عن مؤسسة السياب للطباعة والنشر والتوزيع والترجمة – لندن، رئيسة تحرير مجلة حروف الالكترونية الصادرة عن مؤسسة السياب، محررة كتاب التداولية في البحث اللغوي والنقدي مؤسسة السياب. حاصلة على وسام العلم من وزارة التعليم العالي والبحث العلمي مرتين ووسام الإبداع مرتين من وزارة الثقافة والفنون، وشارة المرأة الماجدة من الاتحاد العام لنساء العراق، فضلا عن أكثر من اربعين شهادة تقديرية من مؤسسات علمية وثقافية عراقية وعربية وعالمية

مؤلفاتها
 ما بعد الحزن، بيروت، النهضة 1973.
 الاغنية والسكين، بغداد، 1975.
 أنا والاسوار، جامعة الموصل، 1977.
 زهر الحدائق، بغداد 1983.
 أقبّل كف العراق، ة بغداد 1988.
 البحر يصطاد الضفاف، بغداد 2000.
 مكابدات الشجر، بغداد 2002.
 ما تركته الريح، دمشق 2002.
 مائدة الخمر تدور، دار دجلة، الموصل 2004.
 أندلسيات لجروح العراق، بيروت، 2010.
 مخاطبات حواء، القاهرة، 2010.
 مواجع باء– عين، عمان، 2011.
 كتاب الوجد، عمان، 1011.
 خماسية المحنة، عمان 2012.
 هواتف الليل، قصص، عمان، 2012.

كتب في النقد الأدبي
 دراسات في شعر المرأة العربية، عمّان، دار البلسم- 1998.
 تحليل النص الشعري، الجزائر، دار الكتاب العربي- 2002.

دواويين مشتركة
 أشعار رغم الحصار - ديوان مشترك، القاهرة، ط 1، 2001.
 مسلة العراق، ديوان مشترك، الاتحاد العام للأدباء - جامعة الموصل، 1994.
 الموصل في عيون الشعر، جامعة الموصل، 2010.

الجوائز
 شارة العلم في الوثيقة المرقمة  169 في 6/6/1994 . من وزارة التعليم العالي والبحث العلمي .
 شارة (إبداع) في الوثيقة المرقمة 7 في 1994 من وزارة الثقافة .
 عرفان نينوى الأدبي من الاتحاد العام للأدباء عام 1995  .
 شارة العلم والفنون لعام  1995  من وزارة الثقافة والفنون .
 شارة العلم المرقمة  120في 24/8/1998. من وزارة التعليم العالي .
 وسام الأستاذ الأول في التميز العلمي على جامعة الموصل، كلية الآداب عام 2000.
 شارة الإبداع لعام 2000. من وزارة الثقافة والإعلام .
 شارة العلم لعام 2000 . من وزارة التعليم العالي .
 وسام العلم في 18/1/2001. من وزارة التعليم العالي .
 شارتي الإبداع لعام 2002. من الاتحاد العام لنساء العراق .
 درع الإبداع من جامعة الموصل،  في 2-4-2009 .
 درع الإبداع من الجامعة الحرة في 5 / 7 / 2009 .
 درع الإبداع من محافظ نينوى ودار (عراقيون للإعلام والصحافة والنشر) في 15 / 10 / 2009 .
 درع ملكة الحضر من كلية  طب / جامعة الموصل في 12 - 4 - 2010 .
 درع الإبداع من كلية التربية الأساسية / جامعة الموصل، في 4- 4 - 2011 .

المراجع

أشخاص من الموصل
أشخاص على قيد الحياة
أكاديميون عراقيون
خريجو جامعة بغداد
شاعرات عراقيات
صحفيات عراقيات
لغويون عراقيون
مواليد 1949
شعراء عراقيون في القرن 20
شعراء عراقيون في القرن 21
شعراء موصليون
لغويون عرب في القرن 20
لغويون عرب في القرن 21
شعراء بالعربية في القرن 20
شعراء بالعربية في القرن 21

بشرى البستاني


Operațiunea Faustschlag (în ) a reprezentat o ofensivă a Puterilor Centrale în timpul Primului Război Mondial, fiind ultima acțiune majoră a acestora  pe Frontul de Est. Ofensiva – desfășurată în intervalul 18 februarie-3 martie 1918, a fost declanșată ca urmare a eșuării negocierilor de pace cu Rusia bolșevică. Trupele acesteia nu au putut să opună o rezistență serioasă, deoarece în contextul revoluției și al războiului civil ajunseseră să fie formate în mare parte din rămășițe ale Armatei Imperiale Ruse și din țăranii înarmați. Ca atare, armatele Puterilor Centrale au capturat largi teritorii în guvernoratele baltice, Bielorusia și Ucraina, forțând guvernul rus să semneze Tratatul de la Brest-Litovsk.

Context

Preluând puterea în Imperiul Rus după Revoluția din Octombrie, în 1917 noua conducere bolșevică a anunțat că Rusia va ieși din război. La 3 decembrie 1917 au început convorbiri la Brest-Litovsk în acest sens și la 17 decembrie a intrat în vigoare un armistițiu, după care în curând – pe 22 decembrie, au început negocieri de pace.

La începerea negocierilor, Puterile Centrale au pretins teritoriile pe care le ocupaseră în perioada 1914-1916, inclusiv Polonia, Letonia și estul Lituaniei. Numai o mică parte dintre conducătorii bolșevici au dorit inițial o pace cu orice preț, printre aceștia aflându-se Lenin, care a dorit o pace imediată în cazul unui ultimatum german. Faptul s-a datorat interesului său în ceea ce privește un răgaz indispensabil pentru a putea fi mai întâi consolidată puterea bolșevică în interior. Cei mai mulți dintre bolșevici – printre care și Buharin, au considerat că era inacceptabil ceea ce li se cerea, pledând – la nevoie, inclusiv pentru o luptă de partizani în părțile cedate ale fostului imperiu. Leon Troțki, în calitate de conducător al delegației ruse, a sperat să prelungească negocierile până la declașnșarea unei revoluții în Imperiul German, ceea ce ar fi forțat Germania să iasă din război. Bolșevicii au decis însă până la urmă să nu accepte termenii propuși și în schimb s-au retras de la negocieri, ducând în cele din urmă la încetarea stării de armistițiu.

Troțki, care a fost principalul avocat al politicii "nici război nici pace", la 28 ianuarie 1918 a anunțat că Rusia sovietică a considerat războiul încheiat. Aceasta s-a dovedit inacceptabil pentru germani, care transportaseră deja trupe pe Frontul de Vest. În Germania a existat însă inițial un dezacord în ceea ce privește calea de urmat. În timp ce politicieni precum secretarul de stat din Ministerul Afacerilor Externe Richard von Kuhlmann au recomandat răbdare, dat fiind că populația ar fi urmat să nu înțeleagă de ce ostilitățile sunt reluate, comanda militară supremă a armatei (Erich Ludendorff) a insistat pe lângă kaizerul Wilhelm al II-lea pentru o reacție energică imediată, astfel încât să fie înlăturată sursa bolșevică a problemelor.

Șeful Statului Major General al Ober Ost, generalul Max Hoffmann, a dat o replică prin semnarea tratatului de pace cu Republica Populară Ucraineană la 9 februarie (Brotfrieden). La 13 februarie 1918, cele două puncte de vedere (politic și militar) au fost susținute în fața kaizerului la Bad Homburg, în timpul unei ședințe de Consiliu privat. Opinia militarilor a avut câștig de cauză în fața împăratului, astfel că negociatorul german Wilhelm von Mirbacha fost rechemat. De asemenea, guvernul sovietic a fost informat de reluarea ostilităților la 17 februarie.

Ofensiva

Scopul Înaltului Comandament german a fost în principal reprezentat de ocuparea Ucrainei agrare și a zonei importante din punct de vedere economic, aflată în partea de sud a Frontului de Est. Campania a fost susținută de aproape un milion de soldați, o parte din forțele folosite fiind însă destinate inițial ofensivei de primăvară de pe Frontul de Vest

La 18 februarie, trupele germane și austro-ungare au început o ofensivă majoră pe trei direcții, cu 53 de divizii. Gruparea nordică  a avansat de la Pskov spre Narva, cea centrală presat spre Smolensk și cea sudică spre Kiev.
Gruparea nordică, formată din 16 divizii, a capturat localitatea Daugavpils (zonă cheie, de legătură) încă din prima zi. Curând Pskov a fost și el capturat, iar Narva fost securizată la 28 februarie. Forțele centrale ale Armatei a 10 -a și ale Corpului XLI au avansat spre Smolensk. La 21 februarie, Minskul a fost capturat odată cu Cartierul General al Armatei de Vest. Forțele sudice au penetrat prin rămășițele Armatei de Sud-Vest, capturând Jitomir pe 24 februarie. Kievul a fost securizat la 2 martie, la o zi după ce trupele ucrainene ale Radei Centrale deja sosiseră acolo.

Trupele Puterilor Centrale avansaseră peste 150 de mile într-o săptămână, fără a se confrunta cu o rezistență serioasă. Trupele germane erau acum la 100 de mile de Petrograd, forțând sovieticii să-și transfere capitala la Moscova. Avansul rapid a fost numit "Războiul pe șine" (în ), deoarece soldații germani au folosit căile ferate ruse pentru a avansa către est.. Generalul Hoffmann a scris în jurnalul său în 22 februarie:

Este cel mai comic război pe care l-am cunoscut vreodată. Am pus o mână de infanteriști cu mitraliere și cu un singur tun într-un tren și, în grabă, i-am trimis la următoarea stație; ajunși acolo au cucerit-o, au plecat mai departe mai puțini și așa mai departe. Genul acesta de procedură are, în orice caz, farmecul de a fi o noutate.Gilbert (2008), p. 399

Impactul politic
Pe măsură ce ofensiva germană se desfășurara, Troțki s-a întors la Petrograd. Majoritatea liderilor încă erau de părere că războiul trebuie continuat , deși Rusia nu ma era în măsură să o facă, din cauza distrugerii proprieie sale armate. În acest punct, Lenin a intervenit pentru a determina conducerea sovietică să accepte termenilor propuși de germani, care între timp deveniseră și mai grei. El a fost sprijinit în acest sens de alți comuniști seniori, printre care Kamenev, Zinoviev și Stalin.

După o ședință furtunoasă condusă de Lenin a Consiliului, în care liderul revoluționarilor a mers atât de departe încât a amenințat cu demisia, s-a obținut cu o majoritate de voturi de 166 la 85 o decizie în favoarea acceptării noilor termeni germani. Votul din Comitetul Central a fost chiar mai strâns, 7 pentru și 6 împotrivă. În cele din urmă, Troțki și-a schimbat votul și termenii germani au fost acceptați, astfel că pe 3 martie, bolșevicii au semnat Tratatul de la Brest-Litovsk.

Pe 24 februarie, cu o zi înainte de sosirea trupelor germane de la Tallinn, Comitetul de Salvare al Estoniei a declarat independența Estoniei. Autoritățile germane de ocupație au refuzat să recunoască guvernul estonian și germanii s-au instalat în pozițiile de conducere.

De asemenea, catastrofa militară a sovietelor i-a determinat pe bolșevici să fie mai concilianți, în ceea ce privește negocierea unui acord cu guvernul României condus de generalul Averescu.

Consecințe

Capitularea bolșevicilor de 3 martie nu a făcut decâ să încheie avansarea forțelor germano-austro-ungare de-a lungul unui alineament care pornea de la Narva și mergea spre nordul Ucrainei, dat fiind că prin Tratatul de la Brest-Litovsk, guvernul sovietic renunțase la toate drepturile asupra sudului Rusiei. În următoarele câteva luni, coloanele sudice ale forțelor Puterilor Centrale au avansate cu peste 500 de mile mai departe, capturând toată Ucraina și o parte din teritoriul de dinafara acesteia.

Operațiunile germane au continuat de asemenea, în Caucaz și în Finlanda – unde Germania a oferit asistență trupelor albe finalndeze în Războiul Civil Finlandez. Conforma Tratatului de Pace, toate bazele navale ruse din Marea Baltică – exceptând Kronstadtul - au fost preluate, iar flota militară rusă a Mării Negre din Odesa a fost dezarmată și ținută sub supraveghere. Bolșevicii au acceptat, de asemenea, ca 630.000 de prizonieri de război austrieci să fie imediat eliberați.

Prin Tratatul de la Brest-Litovsk, Rusia Sovietică a renunțat la Estonia, Letonia, Lituania, Polonia, Bielorusia și Ucraina, dând ocazia acestor teritorii să se dezvolte independent de influența Rusiei. Intenția statului german a fost aceea de a transforma aceste teritorii în sateliți politici și teritoriali, dar acest plan s-a prăbușit cu odată cu înfrângerea Germanei, în decurs de un an.

După capitularea germană, sovieticii au făcut o încercare de a recâștiga teritoriile pierdute. Aceștia au avut succes în unele zone cum ar fi Ucraina, Bielorsusia și Caucaz, dar au fost obligați să recunoască independența statelor baltice, a Finlandei și Poloniei.

În guvernul bolșevic, Lenin și-a consolidat putere; cu toate acestea temându-se de posibilitatea revenirii amenințării germane de-a lungul Mării Baltice, a mutat definitiv capitala de la Petrograd la Moscova pe 12 martie. Dezbaterile au devenit mult mai restrâns și el nu a mai fost niciodată atât de puternic contestat precum a fost în ceea ce privește Tratatul de la Brest-Litovsk.

Referințe

Bibliografie

1918 în Europa
Bătălii ale Primului Război Mondial

Operațiunea Faustschlag


The Lincoln Near-Earth Asteroid Research (LINEAR) project is a collaboration of the United States Air Force, NASA, and the Massachusetts Institute of Technology's Lincoln Laboratory for the systematic detection and tracking of near-Earth objects. LINEAR was responsible for the majority of asteroid discoveries from 1998 until it was overtaken by the Catalina Sky Survey in 2005. , LINEAR had detected 231,082 new small Solar System bodies, of which at least 2,423 were near-Earth asteroids and 279 were comets. The instruments used by the LINEAR program are located at Lincoln Laboratory's Experimental Test Site (ETS) on the White Sands Missile Range (WSMR) near Socorro, New Mexico.

History

In the late 1970s, the Lincoln Laboratory's Experimental Test Site facility (observatory code 704) was built at White Sands Missile Range. The project's prototype used low-light video cameras. In 1994 a new proposal was made for automated detection of asteroids, this time using newer digital detector technology. The LINEAR project began operating a near-Earth object discovery facility in 1996 using a  aperture telescope designed for the Air Force Space Command's Ground-based Electro-Optical Deep Space Surveillance (GEODSS). The wide-field Air Force telescopes were designed for optical observation of Earth-orbiting spacecraft. Initial field tests used a 1024 × 1024 pixel charge-coupled device (CCD) detector. While this CCD detector filled only about one fifth of the telescope's field of view, four near-earth objects were discovered. A 1960 × 2560 pixel CCD which covered the telescope's two-square degree field of view was then installed, and both detectors were used in later tests.

The first LINEAR telescope became fully operational in March 1998. Beginning in October 1999, a second 1.0 m telescope was added to the search effort. In 2002, a  telescope equipped with the original CCD was brought on-line to provide follow-up observations for the discoveries made by the two search telescopes. This allowed about 20% more of the sky to be searched each night. Data recorded by the telescopes is sent to a Lincoln Laboratory facility at Hanscom Air Force Base in Lexington, Massachusetts for processing. Detections are then forwarded to the Minor Planet Center.

Discoveries

In addition to discovering more than 140,000 minor planets, LINEAR is also credited with the discovery, or co-discovery, or rediscovery of several periodic comets, including 11P/Tempel–Swift–LINEAR, 158P/Kowal-LINEAR, 160P/LINEAR (LINEAR 43), 165P/LINEAR (LINEAR 10), and 176P/LINEAR (LINEAR 52, 118401 LINEAR: one of only five objects classified both as comets and asteroids). Other objects discovered include , , and 2004 FH. One of LINEAR's discoveries 231937 (2001 FO32) passed near the Earth on 21 March, 2021

See also
 EURONEAR
 List of comets discovered by the LINEAR project

 Minor Planet Center
 Planetary Data System

References

External links

The Lincoln Near-Earth Asteroid Research (LINEAR) Program Grant H. Stokes, Frank Shelly, Herbert E.M. Viggh, Matthew S. Blythe, and Joseph S. Stuart
 Near Earth Object program – discovery statistics, Jet Propulsion Laboratory

1996 establishments in the United States

Near-Earth object tracking

Lincoln Near-Earth Asteroid Research


Vessel er þriðja breiðskífa bandaríska tónlistartvíeykisins Twenty One Pilots. Platan var gefin út 8. janúar 2013 af Fueled by Ramen, og var það fyrsta útgáfan þeirra með stóru hljómplötufyrirtæki. Vessel komst fyrst á Billboard 200 listann í 58. sæti, en náði hámarki árið 2016 þegar það komst í 21. sæti. Platan hefur selst í yfir tveimur milljónum eintaka og hafa öll lögin á henni verið gull viðurkenndar af Recording Industry Association of America. Það gerði Twenty One Pilots að fyrstu hljómsveitinni til að eiga tvær slíkar breiðskífur.

Lagalisti

Vessel 10 ára afmælisútgáfa á vínýl

Hlið A
"Ode to Sleep"
"Holding on to You"
"Migraine"
"House of Gold"
"Car Radio"
"Semi-Automatic"
Hlið B
"Screen"
"The Run and Go"
"Fake You Out"
"Guns for Hands"
"Trees"
"Truce"

Hlið C
"Holding on to You" (live at LC Pavilion)
"Trees" (live at LC Pavilion)
"Guns for Hands" (live at LC Pavilion)
"Migraine" (live at LC Pavilion)
Hlið D
"Forest" (af Regional at Best)
"Glowing Eyes" (af Regional at Best)
"Kitchen Sink" (af Regional at Best)
"Lovely" (endurupptaka; upprunalega á Regional at Best)

Tilvísanir

Hljómplötur Twenty One Pilots
Hljómplötur gefnar út árið 2013

Vessel (plata)


Barbara De Rossi () este o actriță italiană de film și televiziune, cunoscută pentru rolurile ei din filmele italiene și internaționale.

Biografie
Barbara De Rossi s-a născut în 1960, la Roma, în familia unui importator de vin italian și al soției sale germane. Ea și-a petrecut o mare parte a anilor copilăriei și adolescenței la Rimini.

La vârsta de 15 ani, De Rossi a fost observată de regizorul Alberto Lattuada la un concurs de frumusețe. A debutat în filmul Così come sei (1978) al lui Lattuada, jucând alături de Marcello Mastroianni și Nastasia Kinski. Ea a jucat rolul Saveria (fiica personajului interpretat de Virna Lisi) în filmul La Cicala (1980), regizat tot de Lattuada. În 1983 a interpretat-o pe Bradamante, faimoasa războinică feminină, în filmul I Paladini: Storia d'armi e d'amori regizat de Giacomo Battiato. De pe la mijlocul anilor 1980 a început să obțină roluri în filme în limbă engleză,  cum ar fi rolul frumoasei sclave grecești Eunice din miniserie TV Quo Vadis?  și Claretta Petacci, amanta lui Mussolini din filmul semidocumentar Mussolini and I, unde a jucat alături de Anthony Hopkins (contele Galeazzo Ciano) și Bob Hoskins (Mussolini).
 În 1990 a interpretat-o pe Nys, o prostituată din Montmartre, în filmul francez Jours tranquilles à Clichy regizat de Claude Chabrol, o dramatizare a romanului semiautobiografic al lui Henry Miller inspirat din șederea sa la Paris. Ea a lucrat în cinematografie, teatru și televiziune încă de la debutul ei, apărând alături de Ray Lovelock în filmul TV  Marco e Giulia - Inviati Speciali realizat de Raiuno.

În 1994 Barbara De Rossi a fost nominalizată la premiul David di Donatello pentru cea mai bună actriță, alături de Asia Argento și Chiara Caselli, pentru rolul ei din comedia romantică Maniaci sentimentali. A făcut parte, de asemenea, din juriul emisiunii pentru descoperirea tinerelor talente - Ti lascio una canzone difuzat pe Rai Uno începând din 2008.

Viața personală
În 1988 Barbara De Rossi s-a căsătorit cu Andrea Busiri Vici, descendent al unei familii renumite de arhitecți. Ei au divorțat în anul 1990.
De Rossi s-a recăsătorit apoi cu dansatorul Branislav Tesanovic, cu care are o fiică.

Viața publică
De Rossi este președinte de onoare al organizației pentru drepturi civile "I Diritti Civili nel 2000", care apără interesele femeilor și copiilor.

Filmografie selectivă
 Così come sei (1978)
 The Cricket (1980)
 Son contento (1983)
 Hearts and Armour  (1983)
 Mamma Ebe (1983)
 Caracatița (1984) - baronesa Titti Pecci Scialoja
 Quo Vadis?  (1985)
 Mussolini and I  (1985)
 Blood Ties (1986)
 Frankenstein's Aunt  (1987)
 Sweets from a Stranger (1987)
 Vado a riprendermi il gatto (1987)
 Vampire in Venice (1988)
 Jours tranquilles à Clichy  (1990)
 Sentimental Maniacs (1994)
 Il pranzo della domenica (2003)

Note

Legături externe

Nașteri în 1960
Actrițe italiene din secolul al XX-lea
Italieni în viață
Nașteri pe 9 august
Actrițe italiene din secolul al XXI-lea
Oameni din Roma

Barbara De Rossi


ඕස්ට්‍රේලියානු ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2022 ජුනි සහ ජූලි මාසවල ශ්‍රී ලංකාවේ සංචාරය කරන්නේ ටෙස්ට් තරග දෙකක් (වෝන්-මුරලි කුසලානය, ඉංග්‍රීසි : Warne-Murali Cup)  එක්දින ජාත්‍යන්තර (එදිජා) තරග පහක් (අනුග්‍රාහක හේතුමත ෆෙයාර් ප්ලේ නිව්ස් කුසලානය, ඉංග්‍රීසි : Fair Play News Cup) සහ විස්සයි20 ජාත්‍යන්තර (වි20ජා) තරග තුනකට (අනුග්‍රාහක හේතුමත ඩරාස් කුසලානය, ඉංග්‍රීසි : Daraz Cup)  ක්‍රීඩා කිරීමටයි. ටෙස්ට් තරඟමාලාව 2021-2023 ICC ලෝක ටෙස්ට් ශූරතාවයේ කොටසකි. ක්‍රිකට් පාලක මණ්ඩල දෙකම 2022 මාර්තු මාසයේදී මෙම සංචාරය තහවුරු කළේය.

ඒරන් ෆින්ච් සහ ඩේවිඩ් වෝනර් නොදැවී ලකුණු 134ක සබඳතාවයක් ගොඩනැංවීමත් සමඟින් ඔස්ට්‍රේලියාව පළමු වි20ජා තරගය කඩුලු දහයකින් ජය ගත්තේය. දෙවැනි වි20ජා තරගය කඩුලු තුනකින් ජයගත් ඔස්ට්‍රේලියාව තවත් තරගයක් ඉතිරිව තිබියදී තරගමාලාව ජය ගත්තේය. ශ්‍රී ලංකා නායක දසුන් ශානකගේ නොදැවී ලබාගත් අර්ධ ශතකයකින් පසුව ශ්‍රී ලංකාව තෙවැනි වි20ජා තරගය කඩුලු 4කින් ජය ගත් අතර ඔස්ට්‍රේලියාව තරගමාලාව 2-1ක් ලෙස ජයගත්තේය.

එදිජා තරගමාලාවේ ආරම්භක තරගයේ දී ග්ලෙන් මැක්ස්වෙල් පන්දු 51 කදී නොදැවී ලකුණු 80 ක් රැස්කරමින් කඩුලු 2 කින් ඕස්ට්‍රේලියාව ජයග්‍රහණය කළේය. ඕස්ටේ‍්‍රලියාවේ පිතිකරණ බිඳවැටීමෙන් පසු ශ්‍රී ලංකාව දෙවැනි එක්දින තරගය ලකුණු 26කින් ජය ගනිමින් තරගමාලාව සම කිරීමට සමත් විය. පැතුම් නිශ්ශංක සිය පළමු ශතකය වාර්තා කිරීමත් සමඟ ඔස්ට්‍රේලියාව ලකුණු 291/6 ක් ලබා ගත්තද තෙවැනි එක්දින තරගය කඩුලු 6කින් ජය ගැනීමට ශ්‍රී ලංකාව සමත් විය. එය ආර්. ප්‍රේමදාස ක්‍රීඩාංගණයේ දී ශ්‍රී ලංකාව ලබාගත් ඉහළම සාර්ථක ලකුණු හඹායාම වූ අතර, ඔස්ට්‍රේලියාවට එරෙහිව ඔවුන් එක්දින ක්‍රිකට් පිටියේ ලබාගත් ඉහළම සාර්ථක ලකුණු හඹා යාමයි. සිවුවැනි තරගය ලකුණු 4කින් ජයගත් ශ්‍රී ලංකාව 1992 වසරෙන් පසු ඔස්ට්‍රේලියාවට එරෙහිව තම මව්බිමේදී පැවැති පළමු එක්දින තරගාවලිය ජයගැනීමට සමත්විය. ඔස්ට්‍රේලියාව පස්වැනි සහ අවසන් එක්දින තරගය කඩුලු 4කින් ජයගත් අතර ශ්‍රී ලංකාව තරගාවලිය 3-2ක් ලෙස ජය ගත්තේය.

පළමු ටෙස්ට් තරගයේ දෙවැනි ඉනිමේදී ශ්‍රී ලංකාව එක් සැසියක් ඇතුළත දැවී ගියේය. ඕවර 22.5කදී ලකුණු 113කට දැවී ගියේය. ජයග්‍රහණය සඳහා ලකුණු 5ක් පමණක් අවශ්‍යව තිබියදී ඩේවිඩ් වෝනර් පන්දු 4කින් ජයග්‍රාහී ලකුණු රැස්කළ අතර තෙවැනි දිනයේ දිවා ආහාර විවේකයට පෙර ඕස්ට්‍රේලියාව කඩුලු 10කින් ටෙස්ට් ජයග්‍රහණය කළේය. දෙවැනි ටෙස්ට් තරගය ඉනිමකින් සහ ලකුණු 39කින් ජයගත් ශ්‍රී ලංකාව තරගමාලාව 1-1ක් ලෙස සමකර ගත්තේය. ශ්‍රී ලංකාව ඔස්ට්‍රේලියාවට එරෙහිව ටෙස්ට් තරගයකදී ඉනිමක ජයක් ලැබූ පළමු අවස්ථාව එය විය. දිනේෂ් චන්දිමාල් ටෙස්ට් තරගයකදී සිය පළමු ද්විත්ව ශතකය වාර්තා කළේ නොදැවී ලකුණු 206ක් රැස්කරමිනි. ප්‍රභාත් ජයසූරිය මංගල තරගයේදී ශ්‍රී ලංකා ක්‍රීඩකයකුගේ හොඳම පන්දු යැවීමේ ලකුණු සංඛ්‍යාව ලබා ගත්තේ ලකුණු 177කට කඩුලු 12ක් ලබා ගනිමිනි.

සංචිත

වි20ජා තරගමාලාව සඳහා ශ්‍රී ලංකාව සංචිත ලෙස ජෙෆ්රි වැන්ඩර්සේ සහ නිරෝෂන් දික්වැල්ල ද නම් කර ඇත. කසුන් රාජිත සහ මතීෂ පතිරණ අවසන් විස්සයි20 තරගය සඳහා ශ්‍රී ලංකා සංචිතයෙන් ඉවත් කර ඇති අතර ඔවුන් වෙනුවට අසිත ප්‍රනාන්දු සහ ප්‍රමෝද් මධුෂාන් නම් කර තිබේ. වනිඳු හසරංග ශ්‍රී ලංකා එක්දින සංචිතයෙන් දෙවන තරඟය සඳහා ඉවත් කරනු ලැබුවේ ඉකිලි ආබාධයකට ලක්වීම හේතුවෙනි. ශ්‍රී ලංකාව ඔවුන්ගේ ටෙස්ට් සංචිතයේ ආදේශක ක්‍රීඩකයන් ලෙස දුනිත් වෙල්ලාලගේ සහ ලක්ෂිත රසාංජන නම් කර ඇත. ප්‍රවීන් ජයවික්‍රම කොවිඩ්-19 සඳහා ධනාත්මක බව පරීක්‍ෂා කිරීමෙන් පසු දෙවන ටෙස්ට් තරගය සඳහා ශ්‍රී ලංකා සංචිතයෙන් ඉවත් කරන ලදී. දෙවන ටෙස්ට් තරගයට පෙර දින, ධනංජය ද සිල්වා, අසිත ප්‍රනාන්දු සහ ජෙෆ්රි වැන්ඩර්සේ ද කොවිඩ්-19 සඳහා ධනාත්මක බව පරීක්‍ෂා කිරීමෙන් පසු තරගයෙන් ඉවත් කරන ලදී. දෙවැනි ටෙස්ට් තරගය සඳහා ශ්‍රී ලංකා කණ්ඩායමට ප්‍රභාත් ජයසූරිය, ලක්ෂිත මානසිංහ, මහීෂ් තීක්ෂණ සහ දුනිත් වෙල්ලාලගේ ඇතුළත් විය.

ඔස්ට්‍රේලියානු ක්‍රීඩක ෂෝන් ඇබට් ඔවුන්ගේ වි20ජා සංචිතයෙන් ඉවත් කරනු ලැබුවේ ඇඟිල්ලක ඇතිවූ අබාධයක් හේතුවෙනි. පළමු වි20ජා තරගයේදී මිචෙල් ස්ටාක් අතේ ආබාධයකට ලක් වූ අතර, එය ඔහුට සුදු පන්දු තරගවලින් ඉවත් විය. ජේ රිචඩ්සන් ඕස්ට්‍රේලියානු එදිජා සංචිතයට මිචෙල් ස්ටාක් සඳහා ආවරණයක් ලෙස එක් කරන ලදී. මිචෙල් මාෂ් ඔස්ට්‍රේලියානු එක්දින තරඟවලින් ඉවත් කරනු ලැබු අතර කේන් රිචඩ්සන් ඔවුන්ගේ එක්දින සංචිතයට ආවරණයක් ලෙස එක් කර ඇත. පළමු එක්දින තරගයේදී මාකස් ස්ටොයිනිස් ආබාධයකට ලක් වූ අතර, ඔහුට තරගාවලියේ ඉතිරි තරගවලින් ඉවත් විය. එහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස ඔස්ට්‍රේලියානු එක්දින සංචිතයට මැතිව් කුනමන් සහ ට්‍රැවිස් හෙඩ් එක්විය. කෙසේ වෙතත්, ට්‍රැවිස් හෙඩ් පස්වන සහ අවසාන එක්දින තරගයෙන් ඉවත් කරන ලද්දේ මස්පිඬු ආබාධයක් හේතුවෙනි. හෙඩ්ගේ ආබාධයේ ප්‍රතිඵලයක් ලෙස ග්ලෙන් මැක්ස්වෙල් ඕස්ට්‍රේලියානු ටෙස්ට් සංචිතයට එක් කරන ලදී. දෙවන ටෙස්ට් තරඟය සඳහා ඕස්ට්‍රේලියානු සංචිතයෙන් ඇෂ්ටන් ඒගාර් ඉවත් කරන ලද අතර ඔහු වෙනුවට ජෝන් හොලන්ඩ් නම් කරන ලදී.

ක්‍රීඩාංගණ

වි20ජා තරඟමාලාව

1 වන වි20ජා තරගය

2 වන වි20ජා තරගය

3 වන වි20ජා තරගය

එදිජා තරගමාලාව

1 වන එදිජා තරගය

2 වන එදිජා තරගය

3 වන එදිජා තරගය

4 වන එදිජා තරගය

5 වන එදිජා තරගය

ටෙස්ට් තරගමාලාව

1 වන ටෙස්ට් තරගය

2 වන ටෙස්ට් තරගය

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැඳි

 ESPN Cricinfo හි තරගමාලා මුල් පිටුව

2022
ක්‍රිකට්
ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්

ඕස්ට්‍රේලියා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ ශ්‍රී ලංකා තරග සංචාරය 2022


Fredens Torv i Aarhus er sammenhængende med Fredensgade og er et senklassicistisk torve- og gadeanlæg, anlagt efter en beslutning i 1849. Det første planlagte bykvarter i Aarhus uden for købstadsgrunden. Fredens Torv er forbundet med Mindegade med retning mod havnen mod sydøst, hvor byporten Mindeport stod, samt med Mindebrogade i retning af Aarhus Å mod øst, og derfra er der forbindelse med Skolegade og det gamle købstadcentrum. Torvet fortsættes mod vest i den samtidigt anlagte Fredensgade, der historisk følger den østlige afgrænsning af parcellerne i Søndergade (udlagt 1854) og Amaliegade (udlagt efter 1854). I den store rektangel syd for Fredensgade og Fredens Torv har Sabroes Fabrikker holdt til, i dag ligger Politigården sammen med diverse erhverv på området.

Historie
Forud for anlæggelsen af Fredens Torv var området sparsomt bebygget og var en del af bymarken. Det lå uden for købstadgrunden. Den nærmeste bebyggelse havde forbindelse med Mindegade og dermed passagen fra Skolegade hen over åen og ned til de nyere havnemoler ved Dynkarken og Spanien.

Mindegades største ejendom var adelsgården Trods Katholm fra 1606, som kom til at præge Fredens Torvs ene side. I 1816 opførtes således en lang sidelænge til gården for handelshuset Mussmann & Schwedler, og i 1847 lod brændevinsbrænder Søren Thomsen opføre et imponerende treetagers pakhus med facade i grundmur og stadig synligt bindingsværk mod gården. Det har i dag adressen Fredens Torv 1-3.

Konsortiet
Torvet og Fredensgade blev disponeret af et interessentskab ejet af tre mand: Brændevinsbrænder Søren Thomsen (1789-1857), amtmand, prokurator, godsejer af Moesgaard og politiker Torkild Christian Dahl (1807-1872) og prokurator og embedsmand J. Chr. Hee (1806-1861).

Thomsen var ejer af jorden i området og desuden ejer af Trods Katholm. Han afviklede i 1846 sin oprindelige forretning. Han satte samtidig sine tofter ved Jægergårdsmarken til salg, hvorved han igangsatte hele udstykningen. Tofterne blev således overtaget af det nævnte interessentskab, der også købte Trods Katholm (som Thomsen senere overtog alene og satte til salg i 1853). Thomsen opførte i 1847 desuden det nævnte pakhus på torvet, hvorefter han lod følgende indrykke i Århus Stiftstidende: "Nogle Kornlofter i mit nye Pakhuus ere at faae tilleie. Aarhuus, den 26. December 1848, S. Thomsen."

Borgmesterens behandlede sin egen ansøgning
Interessentskabet ansøgte i 1847 Borgerrepræsentationen om fritagelse for bygningsafgift og toldvæsenet om fritagelse for konsumptionen.

Området lå ganske vist formelt på bymarken, men ifølge Anordning vedr. Brandvæsenet i Købstæderne af 6. april 1832 skulle et sådant område umiddelbart uden for købstadgrunden betragtes som en del af denne og behandles som sådan.

Borgerrepræsentationen kunne tiltræde ansøgningen, hvad der ikke kan undre, da behandlingen blev overdraget en kommission, der havde Hee som medlem! Begrundelsen var, at bygherrerne løb en særlig risiko, da de selv måtte bygge nogle af husene for at sætte projektet i gang. Fritagelsen for bygningsafgift skulle gøre det mere attraktivt for nye indbyggere. Selvom dispensationen først blev bekræftet af staten 20. juni 1850, blev projekteringen godkendt af Bygningskommissionen allerede i august 1849.

Ansøgningen om fritagelse for konsumption blev derimod overflødig, da konsumptionen blev ophævet ved lov i mellemtiden.

Anlæggelsen og urealiserede planer om en gade mere
Undersøgelser har vist, at det første hus blev bygget til Hee i 1849 og var tegnet af arkitekt Hans Wilhelm Schrøder. Andre ejendomme blev opført af håndværksmester og skibsbygmester H. Thomsen og købmand Andreas Malling.

Århus Stiftstidende beskrev 4. oktober 1853, at konsortiet bag Fredens Torv havde planer om at anlægge endnu en gade: "parallel med Fredensgade, i Skillelinien med Hr. Kbm. Schandorffs Toft, at anlægge en lignende Gade, der saaledes vilde faae Udløb til Fiskergade lige for Fiskerbroen, som let omdannes til en Kjørebro." Avisen vurderede, at dette ville blive en "særdeles heldig Communicationslinie med Byens Midtpunkt." Disse planer blev forpurret af anlæggelsen af Søndergade. Avisen fandt, at Søndergade ville tilintetgøre "al Formitet for Anlægget", dvs. at der allerede i samtiden var blik for Fredens Torv/Fredensgades særlige plan.

Uden for alting – også koleraen
Navnet Fredens Torv hænger nok sammen med freden efter Treårskrigen 1848-1850, eller rettere sagt hang det sammen med ønsket om fred, for da Hee gik i gang med at bygge sit eget hus, var byen besat af tyske tropper. I 1850 var huset så færdigt, og Hee flyttede ind i nummer 6. "Jeg har efter min egen Skønsomhed en af de smukkeste, og bedste og mest bekvemme, Bopæle i Byen", skrev han i et brev. Det var alle folk ikke enige i. Hee var nemlig også kæmner, så man skulle ud til hans private bolig for at betale skat.

Men den isolerede beliggenhed havde også sine fordele. I 1853 rasede en frygtelig koleraepidemi i Aarhus med mange døde til følge. Brændevinsbrænder Thomsen trådte til og ryddede "nederste Etage i sit paa Fredenstorv beliggende Pakhus til Beboelse for Familier, hvis Leiligheder paa Grund af Koleraen skal desinficeres."

En smuk og enkel plan
Niels Jørgen Israelsen har i Den Gamle Bys Årbog 1967 angivet, at landinspektør Troels Wilhelm Honum tegnede gadeanlægget. Han flyttede dog først permanent til byen i 1850, men det udelukker selvfølgelig ikke, at han kan have fået denne opgave. Uanset hvad var det første gang, man tegnede en ny bydel.

Husene ligger som trukket efter en snor med facaderne i samme afstand fra gaden. Det er en klassicistisk, moderne tankegang. Arkitekturen blev præget af arkitekten Hans Wilhelm Schrøder. Han tegnede selv nogle af husene i en enkel, symmetrisk og klassicistisk stil, og hans eksempel smittede af på andre huse. Husene har pudsede facader. Bindingsværkets dage var talte. Resultatet blev det første næsten gennemplanlagte bykvarter i Aarhus.

Mod torvets vestside finder man de ældste eksempler i Aarhus på dybe grunde med forhus, mellemhus og baghus. Det gælder for de ejendommene, der blev anlagt i skellet mellem torvet og den senere Søndergade lige ved overgangen mellem Fredens Torv og Fredensgade.

Lejlighedsplaner
Lejlighedsplanerne er ikke systematisk gennemgået for torvet og gaden, men en annonce fra 1869 giver et indtryk af indretningen af en af lejlighederne i byens første moderne udlejningskompleks, Fredensgade 9 på hjørnet af torvet og Fredensgade, også benævnt Fredens Torv 7:

"Til April Flyttedag 1869 er en Beboelsesleilighed i Stue-Etagen tilleie - som i flere Aar har været beboet af Ingenieurcapitain Dalgas - best. af 6 gibsede og tapetserede Værelser med 6 Kakkelovne. Værelserne ere følg: Et Værelse til Contoir paa 2 Fag, et Hjørneværelse paa 4 Fag, en Spisestue paa 3 Fag og 2 Værelser til Gaarden. Endvidere i Kjælderen Kjøkken med Comfur og øvrige dertil tilhørende Reqvisiter; ved den ene Side af dette et Pigekammer med Kakkelovn, ved den anden Side en stor Brændekjælder og bagved denne til Gaarden: Spisekammer og Fadebur med Borde, Rækker og Hylder. Fra Spisestuen en Snegletrappe ned til Kjøkkenet. Loftplads.forskelligt.... J. C. Fastrup" (Århus Stiftstidende 14.1. 1869).

Knudepunkt
Fredens Torv blev med ét slag et vigtigt knudepunkt i byen, da man i 1862 tog jernbanen i brug. Banegården lå jo endnu længere uden for byen, og man kunne ikke komme dertil. Det vil sige, man kunne ikke komme over åen ved Søndergade, hvor de gamle skrænter var umulige at krydse.

I stedet måtte man over Mindebroen nede ved Skolegade og Fredens Torv. Pludselig var freden væk på torvet, og alt trafik til og fra banegården gik den vej. Det varede indtil 1884, da broen for enden af Søndergade (Strøget) blev taget i brug. Herefter var Sct. Clemens Bro og vejen frem mod banegården byens hovedstrøg – og Fredens Torv trådte lidt i baggrunden.

Levevilkår i 1900-tallet
Flere erindringer berører livet på torvet. De fortæller en historie om, at kvarteret efterhånden mistede sit præg af borgerskabskvarter og blev et område for småhandlende og mindrebemidlede.

Tømrermester Kaj Fisker omtaler i 1981 sin opvækst i Fredensgade 20:

"Vi var 10 voksne og en halv snes børn i fem små lejligheder med toilet i gården, hvor der også var en hestestald. I et kvarter, hvor børnene skulle kridte skoene og stå fast. Dagligdagen i miljøet med dets mange småhandlende og værtshuse kunne være særdeles hårdt og kontant. Men også levende og spændende på en måde, børn i dag ikke kender."

Fra Ettie Schroeder, født 1924, berettes:

"Fredens Torv var et arbejdssted. Baggården hvor Ettie voksede op tilhørte Brødrene Kier, og Ettie og hendes bror vidste, at de ikke måtte forstyrre arbejderne. Der var meget klare regler for, hvad børnene måtte og hvad de ikke måtte. Hun husker tydeligt alle de lyde, der var rundt om i gårdspladsen - den særlige lyd af heste der gik over brostenene, lyden af bølgende jernplader, der blev læsset og råbende handlende ude fra torvet. Oven på lejligheden var et stor tørreloft hvor Ettie og hendes bror Georg legede meget."

Kilder og henvisninger

Torve og pladser i Aarhus

Fredens Torv