Expediția britanică pe Everest din 1924 a fost — după expediția britanică pe Everest din 1922 — a doua expediție care a avut ca obiectiv efectuarea primei ascensiuni pe vârful Muntelui Everest. După două încercări în care Edward Norton a stabilit un record mondial de altitudine de 8.572 m, alpiniștii George Mallory și Andrew "Sandy" Irvine au dispărut în cea de-a treia încercare de atingere a vârfului. Dispariția lor a dat naștere unei întrebări rămase mult timp fără răspuns dacă cei doi au reușit sau nu să urce în vârf. Cadavrul lui Mallory a fost găsit în 1999 la altitudinea de 8.155 m, după ce alpinistul a căzut de pe o stâncă aflată mai sus, dar nu există dovezi concludente care să ateste că vârful a fost atins.

Context și motivație
La începutul secolului al XX-lea, britanicii au participat în competițiile pentru a ajunge primii la Polul Nord și la Polul Sud, fără succes. Dorința de a restabili prestigiul național a iscat discuții cu privire la posibilitatea cuceririi celui "de-al treilea pol" – efectuarea primei ascensiuni pe cel mai înalt munte de pe Pământ.

Versantul sudic al muntelui, care putea fi escaladat din Nepal și este astăzi traseul standard de ascensiune, nu putea fi escaladat deoarece Nepalul era o "țară interzisă" pentru occidentali. Ascensiunea versantului nordic pune probleme politice complexe: guvernul Indiei Britanice trebuia să ceară insistent autorităților politice din Tibet conduse de Dalai Lama să permită efectuarea expediției britanice.

Un handicap major al tuturor expedițiilor pe versantul nordic al Muntelui Everest este perioada mică de timp între sfârșitul iernii și începutul ploilor musonice. Pentru a călători din orașul Darjeeling din nordul Indiei prin statul indian Sikkim până în Tibet era necesară străbaterea unor trecători înalte și pline de zăpadă pe la estul muntelui Kangchenjunga. Urma apoi un drum lung pe valea râului Arun până în valea Rongbuk din apropierea versantului nordic al muntelui Everest. Transportul era organizat cu cai, măgari, iaci și zeci de hamali locali. Expedițiile ajungeau la poalele Muntelui Everest la sfârșitul lunii aprilie și aveau timp până în luna iunie, înainte de începerea ploilor musonice, permițând doar șase până la opt săptămâni pentru acomodarea cu altitudinea, instalarea de tabere și ascensiunile montane.

O sarcină secundară a expediției a fost cercetarea zonei din jurul ghețarului West Rongbuk. Agenția guvernamentală britanică Survey of India a trimis un inginer topograf gurkha, care a fost ajutat în activitatea de ascensiune în zonele dificile pe care trebuia să le cerceteze.

Pregătiri
Două expediții au precedat expediția din 1924. Prima a fost o expediție de explorare din 1921, condusă de Harold Raeburn, care a găsit un traseu posibil de-a lungul crestei de nord-est. Mai târziu, George Mallory a propus un traseu mai lung către șaua nordică, apoi de-a lungul crestei de nord până la creasta de nord-est și apoi către vârf. Acest traseu părea să fie cel mai simplu pentru a ajunge în vârf. După ce au descoperit accesul către baza șeii nordice prin ghețarul East Rongbuk, traseul complet a fost explorat și părea să fie o opțiune superioară. Mai multe încercări pe traseul propus de Mallory au avut loc în cursul expediției din 1922.

După această expediție, timpul insuficient pentru pregătire și lipsa de mijloace financiare a împiedicat o altă expediție în 1923. Mount Everest Committee a pierdut 700 de lire sterline în falimentul Alliance Bank of Simla. Așa că cea de-a treia expediție a fost amânată până în 1924.

Ca și cele două expediții anterioare, expediția din 1924 a fost, de asemenea, planificată, finanțată și organizată de membrii Royal Geographical Society și ai Alpine Club, cu o contribuție majoră a căpitanului John Noel, care a cumpărat toate drepturile fotografice. Mount Everest Committee, care a fost format în acest scop, a folosit strategii militare pentru organizarea expedițiilor, sub coordonarea unor ofițeri specializați.

O schimbare importantă a fost creșterea rolului hamalilor. Expediția din 1922 a recunoscut că mai mulți hamali erau capabili să ajungă la altitudini mari și să învețe rapid abilitățile necesare în alpinism. Schimbarea strategiei de alpinism care a crescut implicarea hamalilor a culminat într-un parteneriat egal al șerpașului Tenzing Norgay cu Edmund Hillary în prima ascensiune reușită pe Everest. Inversarea treptată în sistemul "Sahib – Hamal" de la primele expediții au condus în cele din urmă la o situație "profesionist – client" în care "hamalii" șerpași sunt alpiniști profesioniști foarte pricepuți și occidentalii clienți mai slab pregătiți.

La fel ca și expediția din 1922, expediția din 1924 a adus oxigen îmbuteliat pe munte. Echipamentul de oxigen a fost îmbunătățit în următorii doi ani, dar încă nu era foarte fiabil. Nu exista, de asemenea, nici un acord clar dacă trebuia utilizat oxigenul. A început o discuție care mai continuă încă și astăzi: există susținători ai argumentelor "sportive" că Everstul trebuie urcat "prin mijloace corecte", fără echipamente tehnice care să reducă efectele altitudinii mari de la câteva mii de metri.

Participanți
Expediția a fost condusă de conducătorul expediției din 1922, generalul Charles G. Bruce. El a fost responsabil cu gestionarea echipamentului și materialelor, cu angajarea hamalilor și cu alegerea traseului montan.

Alcătuirea echipei de alpiniști care să escaladeze Everestul nu a fost una ușoară. Ca o consecință a Primului Război Mondial, exista o lipsă de tineri puternici. George Mallory a făcut din nou parte din expediție, împreună cu Howard Somervell, Edward "Teddy" Norton și Geoffrey Bruce. George Ingle Finch, care stabilise recordul de altitudine în 1922, a fost propus ca membru, dar nu a mai fost inclus în cele din urmă pentru că era divorțat și a acceptat bani pentru a ține conferințe. El nu părea potrivit în ochii comisiei, în special al influentului secretar Arthur Hinks, care a făcut clar să se înțeleagă faptul că nu era acceptabil ca un australian să fie primul alpinist care urcă pe Everest; britanicii au vrut ca alpiniștii să fie un exemplu al spiritului britanic pentru a ridica moralul compatrioților. Mallory a refuzat să urce din nou fără Finch dar s-a răzgândit după ce a fost convins personal de familia regală britanică la solicitarea lui Hinks.

Noii membri ai echipei de alpiniști au fost Noel Odell, Bentley Beetham și John de Vars Hazard. Andrew "Sandy" Irvine, un student la inginerie pe care Odell îl cunoscuse într-o expediție în insula Spitsbergen, a fost selectat ca un așa-numit "experiment" pentru echipă, fiind un tânăr care urma să fie testat pe pantele Muntelui Everest. Datorită cunoștințelor sale tehnice și mecanice, Irvine a fost capabil să îmbunătățească capacitatea echipamentelor de oxigen prin reducerea greutății lor și a efectuat numeroase reparații ale echipamentelor folosite în expediție.

Participanții nu au fost selectați doar pentru abilitățile lor de alpiniști; statutul familiilor lor, experiența militară sau diplomele universitare au fost, de asemenea, factori care au influențat procesul de selecție. Experiența militară avea o mare importanță în conturarea imaginii publice a exploratorilor. Richard B. Graham, educat în mediul quakerilor (n. 1893) a fost, de asemenea, ales, dar a demisionat atunci când i s-a spus că unii membri ai echipei s-au opus escaladării muntelui împreună cu un bărbat care refuzase să lupte în război.[Bootham School Commemoration Scholarship Fund, 1879–1929, p. 24]

Întreaga expediție a fost formată – în afară de un număr mare de hamali – din următoarele persoane:

Călătoria

La sfârșitul lunii februarie 1924, Charles și Geoffrey Bruce, Norton și Shebbeare au ajuns în Darjeeling, unde au selectat hamali din rândul tibetanilor și al șerpașilor. Ei i-au ales iarăși pe tibetanul Karma Paul ca translator și pe Gyalzen ca sardar (conducător al hamalilor) și au cumpărat materiale și produse alimentare. La sfârșitul lunii martie 1924 sosiseră deja toți membrii expediției și a început călătoria spre Muntele Everest. Au urmat același traseu ca și în expedițiile din 1921 și 1922. Pentru a evita supraîncărcarea dak bungalouri, ei au călătorit în două grupuri și au ajuns în regiunea Yatung la începutul lunii aprilie și în orașul Phari Dzong pe 5 aprilie. După negocieri cu autoritățile tibetane, partea principală a expediției a urmat binecunoscutul traseu către Kampa Dzong, în timp ce Charles Bruce și un grup mai mic au ales un traseu mai ușor. În această perioadă, Bruce s-a îmbolnăvit de malarie și a fost nevoit să renunțe la rolul de conducător în favoarea lui Norton. Pe 23 aprilie membrii expediției au ajuns în Shekar Dzong, iar cinci zile mai târziu a poposit la Mănăstirea Rongbuk, aflată la câțiva kilometri de tabăra de bază planificată. Lama de la Mănăstirea Rongbuk era bolnav și nu a putut vorbi cu exploratorii britanici și cu hamalii și nici nu a putut realiza ceremoniile budiste paja (invocarea lui Buda și binecuvântarea călătorilor). În ziua următoare membrii expediției au ajuns la locul taberei de bază de la capătul ghețarului din valea Rongbuk. Condițiile meteorologice erau bune pentru continuarea expediției, dar vremea era rece și căzuse zăpadă.

Traseul de acces planificat
Ca urmare a faptului că Regatul Nepal interzicea accesul străinilor, expedițiile britanice care au avut loc înaintea celui de-al Doilea Război Mondial au putut avea acces doar pe versantul nordic al muntelui. În 1921 Mallory a analizat un traseu posibil de pe șaua nordică către vârf. Acest traseu urmează ghețarul East Rongbuk până pe șaua nordică. De acolo, crestele bătute de vânt (creasta de nord și creasta de nord-est) păreau să ofere un traseu practic către vârf. Pe Creasta de nord-est există un obstacol important care blochează traseul sub forma unei stânci abrupte numită A Doua Treaptă la altitudinea de , al cărei grad de dificultate nu era cunoscut în 1924. A Doua Treaptă este o stâncă tare abruptă cu o înălțime totală de 30 m. Partea cea mai grea este o stâncă de 5 m, care a fost escaladată pentru prima dată de chinezi în 1960. Începând din 1975 a fost amplasată acolo o scară. După acel punct, traseul către vârf continuă cu o pantă înzăpezită abruptă (cu înclinația de 45 de grade), "câmpul de zăpadă triunghiular" cu forma unui vârf de piramidă, până în creasta vârfului.

Primii oameni care au călătorit pe acest traseu până în vârf au fost chinezii în 1960, de-a lungul crestei de nord-est. Britanicii au făcut primele încercări de ascensiune pe această creastă în anul 1922, traversând fața nordică gigantică spre Marele Culoar denumit ulterior "Culoarul Norton", urcând de-a lungul marginii culoarului și încercând apoi să ajungă în vârful piramidei. Acest traseu nu a fost escaladat cu succes până când Reinhold Messner a reușit ascensiunea sa singuratică în 1980. Traseul exact al ascensiunii lui Mallory și Irvine nu este cunoscut. Ei au folosit fie traseul natural Norton/Harris, traversând în diagonală prin marginile Bandei Galbene către creasta de nord-est, fie, eventual, urmând creasta de nord către creasta de nord-est. Nu se știe dacă vreunul dintre ei a ajuns în vârf. Traversarea diagonală a feței nordice pentru a escalada A Doua Treaptă de pe Culoarul Mare (Norton) era o alternativă potențială a traseului către creastă, dar este foarte rar folosită.

Instalarea taberelor
Pozițiile taberelor înalte au fost planificate înainte de începerea expediției. Tabăra I (5.400 m) a fost instalată ca o tabără intermediară în zona de pătrundere a ghețarului East Rongbuk în valea principală. Tabăra II (aproximativ 6.000 m) a fost instalată ca o altă tabără intermediară, la jumătatea drumului până la Tabăra III (tabăra de bază avansată, 6.400 m), la aproximativ 1 km de pantele înghețate care duceau spre șaia nordică.

Proviziile au fost transportate de aproximativ 150 de hamali de la tabăra de bază până la tabăra de bază avansată. Hamalii au fost plătiți cu aproximativ 1 shilling pe zi. La sfârșitul lunii aprilie ei au instalat corturile și echipamentele taberei, activitate care a fost încheiată în prima săptămână a lunii mai.

Încercările de ascensiune au fost întârziate din cauza unei furtuni de zăpadă. Pe 15 mai membrii expediției au primit binecuvântările trimise de lama de la Mănăstirea Rongbuk. Cum vremea începea să se îmbunătățească, Norton, Mallory, Somervell și Odell au sosit pe 19 mai la Tabăra III. O zi mai târziu, ei au început să instaleze corzi fixe pe pantele înghețate care duceau la șaua nordică. Au ridicat Tabăra IV pe 21 mai, la o altitudine de 7.000 de metri.

Încă o dată, condițiile meteorologice s-au înrăutățit. John de Vars Hazard a rămas în Tabăra IV de pe șaua nordică cu 12 hamali și puține alimente. În cele din urmă, Hazard a reușit să coboare, fiind însoțit doar de 8 hamali. Ceilalți 4 hamali, care se îmbolnăviseră, au fost salvați de Norton, Mallory și Somervell în urma unei operațiuni foarte riscante. Întreaga expediție s-a întors în Tabăra I. Acolo, 15 hamali care dovediseră că sunt puternici și se pricepeau să escaladeze munții au fost aleși ca însoțitori, fiind porecliți "tigri".

Încercările de atingere a vârfului
Prima încercare a fost programată pentru Mallory și Bruce, și după aceea Somervell și Norton erau următorii care aveau o șansă. Odell și Irvine aveau sarcina de a sprijini echipele de ascensiune de la Tabăra IV de pe șaua nordică, în timp ce Hazard trebuia să rămână la Tabăra III. Echipele de sprijin formau, de asemenea, echipe de rezervă pentru o a treia încercare. Prima și a doua încercare au fost efectuate fără folosirea oxigenului îmbuteliat.

Prima încercare: Mallory și Bruce
La 1 iunie 1924 Mallory și Bruce au început prima încercare de ascensiune de pe șaua nordică, susținuți de 9 hamali "tigri". Tabăra IV era situată într-un spațiu relativ protejat la aproximativ 50 de metri sub nivelul marginii șeii nordice; când au părăsit adăpostul zidurilor de gheață au fost expuși vânturilor înghețate aspre care biciuiau șaua nordică. Înainte de a putea instala Tabăra V la altitudinea de 7.700 metri, 4 hamali și-au abandonat încărcăturile și s-au întors. În timp ce Mallory ridica bețele pentru corturi, Bruce și un hamal au recuperat încărcăturile abandonate. A doua zi trei hamali au refuzat să urce mai sus, iar încercarea de ascensiune a fost anulată fără a mai putea fi instalată Tabăra VI, care fusese planificată la altitudinea de 8.170 metri. La jumătatea drumului către Tabăra IV, prima echipă de ascensiune i-a întâlnit pe Norton și Somervell care abia începuseră ascensiunea.

A doua încercare: Norton și Somervell
Norton și Somervell au început a doua încercare pe 2 iunie, cu sprijinul a 6 hamali. Au fost uimiți când i-au văzut pe Mallory și Bruce coborând atât de devreme și s-au întrebat dacă hamalii lor vor refuza și ei să urce dincolo de Tabăra V. Această teamă s-a adeverit parțial când 2 hamali au fost trimiși "acasă" în Tabăra IV, dar ceilalți 4 hamali și cei 2 alpiniști englezi au petrecut noaptea în Tabăra V. În ziua următoare trei hamali au cărat materialele pentru instalarea Taberei VI la 8.170 metri într-o mică nișă. Hamalii au fost apoi trimiși înapoi în tabăra IV de pe șaua nordică.

Pe 4 iunie Norton și Somervell au început ascensiunea la ora 6:40 am, mai târziu decât era planificat inițial. O sticlă de apă care s-a vărsat a provocat întârzierea și a trebuit să fie topită o nouă cantitate de zăpadă. Dar litrul de apă pe care fiecare om l-a luat a fost complet inadecvat pentru ascensiune, aceasta fiind o deficiență cronică a ascensiunilor anterioare celui de-al Doilea Război Mondial. Vremea era ideală. După ce au urcat pe creasta nordică mai mult de 200 metri, au decis să traverseze Fața de Nord în diagonală, dar, nerespirând o cantitate suplimentară de oxigen, presiunea scăzută i-a obligat să se oprească frecvent pentru a se odihni.

În jurul orei 12 Somervell nu mai era în stare să urce mai sus. Norton a continuat singur și s-a îndreptat către culoarul adânc care ducea la baza estică a piramidei vârfului. Acest culoar a fost numit "Culoarul Norton" sau "Culoarul Mare". În timpul acestei ascensiuni solitare, Somervell a făcut una dintre cele mai remarcabile fotografii din istoria alpinismului. Fotografia îl arată pe Norton aproape de punctul său cel mai înalt de 8.570 de metri, unde a încercat să urce pe un teren abrupt și înghețat, cu niște pete de zăpadă proaspătă. Această altitudine a constituit un record mondial confirmat de altitudine care a fost depășit abia după încă 28 de ani, în cursul Expediției elvețiene pe Everest din 1952, când Raymond Lambert și Tenzing Norgay au atins altitudinea de 8.611 metri pe versantul sudic al Everestului.

Culmea se afla la mai puțin de 280 m deasupra lui Norton, atunci când el a decis să se întoarcă din cauza creșterii dificultății terenului, a timpului insuficient pe care îl mai avea la dispoziție și a îndoielilor privind propria putere. El i s-a alăturat lui Somervell la ora 14:00 și au coborât împreună. La scurt timp după ce echipa s-a reunit, Sommervell a scăpat accidental pioletul, care a căzut de pe fața nordică și nu s-a mai văzut.

În timp ce îl urma pe Norton, Somervell a suferit un blocaj sever al gâtului și s-a așezat jos, așteptându-și moartea. Într-o ultimă încercare disperată și-a comprimat plămânii cu brațele și dintr-o dată gâtul i s-a deblocat – ceea ce el a descris ca fiind asemănătoare cu strângerea gâtului. El l-a urmat apoi pe Norton, care avea deja un avans de 30 de minute, fără a ști de pericolul care a amenințat viața partenerului său.

Sub Tabăra V s-a întunecat deja, dar ei au reușit să ajungă în Tabăra IV la ora 9:30 pm, folosind "torțe electrice" (lanterne). Mallory le-a oferit butelii de oxigen (semn al faptului că a înțeles importanța oxigenului), dar prima lor dorință a fost să bea apă. În timpul nopții, Mallory a discutat planul său cu liderul expediției, Norton, și a decis să facă o ultimă încercare cu Andrew Irvine și să folosească oxigenul îmbuteliat.

În acea noapte, Norton a simțit o durere severă la ambii ochi. Dimineață, el a fost complet orbit de zăpadă și a rămas orbit timp de șaizeci de ore. Norton a rămas în Tabăra IV pe 5 iunie, pentru că el cunoștea cel mai bine limba nepaleză și a ajutat la coordonarea hamalilor din cortul lui. Pe 6 iunie Norton a fost transportat la Tabăra III (Tabăra de bază avansată) de către un grup de șase hamali care l-au cărat pe rând. În filmul The Epic of Everest Norton este văzut cărat de unul din hamali în Tabăra III.

A treia încercare: Mallory și Irvine
Atunci când Somervell și Norton și-au început ascensiunea, Mallory și Bruce au coborât până la Tabăra III (ABC) și s-au întors la Tabăra IV (de pe șaua nordică) cu oxigen.

Pe 5 iunie Mallory și Irvine se aflau în Tabăra IV. Mallory a vorbit cu Norton despre alegerea lui Sandy Irvine ca partener de cățărare. Din moment ce Norton era conducătorul expediției, după îmbolnăvirea lui Bruce, iar Mallory era alpinistul șef, el a decis să nu conteste planul lui Mallory, în ciuda lipsei de experiență a lui Irvine în ascensiunile la mare altitudine. Irvine nu a fost ales pentru calitățile sale de alpinist, ci mai degrabă datorită abilităților practice în folosirea echipamentelor cu oxigen. Mallory și Irvine deveniseră repede prieteni, deoarece au petrecuseră mult timp împreună la bordul navei care i-a dus în India, iar Mallory îl considera pe arătosul tânăr de 22 de ani ca fiind "puternic ca un taur".

Pe 6 iunie Mallory și Irvine au plecat spre Tabăra V la ora 8:40 am cu opt hamali. Ei au cărat aparatele modificate pentru pomparea oxigenului cu doi cilindri, precum și rațiile de alimente zilnice. Încărcătura lor avea o greutate de 11 kg fiecare. Odell le-a făcut o fotografie, care a devenit ultima fotografie în care cei doi alpiniști erau în viață. Filmul The Epic of Everest surprinde un moment din acea zi în care cei zece membri ai grupului se deplasează pe creastă, dar fiind filmată de la o distanță de peste trei kilometri pot fi văzute doar figuri minuscule. În aceeași seară, la scurt timp după ora 17:00, patru hamali s-au întors din Tabăra V cu o notă în care Mallory spunea: "Aici nu este vânt, iar situația ne dă speranțe".

Pe 7 iunie Odell și hamalul Nema au mers în Tabăra V pentru a susține echipa. Pe drumul către Tabăra V, Odell a recuperat o butelie de oxigen pe care Irvine o abandonase pe creastă, doar pentru a descoperi că îi lipsea    piesa care se introducea în gură. Odell a transportat-o până la Tabăra V în speranța că va găsi acolo o piesă în plus, dar nu a găsit. La scurt timp după ce Odell a ajuns în Tabăra V, ceilalți patru hamali care-i însoțiseră pe Mallory și Irvine s-au întors din Tabăra VI. Hamalii i-au înmânat lui Odell următorul mesaj:Dragă Odell,---Ne pare teribil de rău că am lăsat lucrurile într-o astfel de dezordine - soba portabilă s-a rostogolit jos pe pantă în ultimul moment. Fii sigur că vom reveni mâine în Tabăra IV la timp pentru a pleca înainte de a se întuneca, așa sper. În cort cred că am lăsat o busolă – salveaz-o, pentru numele lui Dumnezeu: noi nu mai avem. Aici avem 90 de atmosfere pentru două zile – așa că vom folosi probabil doi cilindri – dar este o încărcătură cruntă pentru cățărare. Vreme perfectă pentru treabă! Al tău pentru totdeauna,G MalloryÎntr-un alt mesaj adus de hamali scria:

 Dragă Noel,
 Vom începe probabil mâine devreme (ora 8) pentru a avea o vreme senină. Nu va fi prea devreme să începeți să ne căutați cu privirea, fie traversând grupul de stânci pe sub piramidă, fie urcând spre orizont la ora 8.0 p.m.
 Al tău pentru totdeauna
 G Mallory

(Mallory a vrut să spună 8 a.m., nu 8 p.m.) Mallory s-a adresat alpiniștilor cu numele lor de familie: astfel, scrisoarea lui către Odell începe cu "Dragă Odell" (prenumele lui Odell este Noel), în timp ce scrisoarea către John Noel începe cu "Dragă Noel". Nema s-a îmbolnăvit și Odell a renunțat la serviciile lui, iar ceilalți patru hamali s-au întors la Tabăra IV cu o scrisoare către Hazzard.

John Noel primit scrisoarea și-a înțeles greșeala între "p.m." și "a.m.". El a știut, de asemenea, locul la care se referea Mallory, deoarece el și cu Mallory discutaseră anterior, iar "orizontul" și "grupul de stânci" puteau fi văzute în același timp prin obiectivul aparatului de fotografiat.

Pe 8 iunie John Noel și doi hamali erau la punctul de belvedere pentru a lua fotografii ale muntelui de la nivelul Taberei III (Tabăra de bază avansată) la ora 8 dimineața în căutarea alpiniștilor. Ei s-au uitat prin telescop, iar dacă ar fi văzut ceva Noel ar fi aparatul foto pentru a fotografia, el fiind deja orientat în direcția deja convenită. Ei nu au văzut nici o pată și au putut observa vârful muntelui până la ora 10 a.m. atunci când norii le-au blocat vederea.

În dimineața zilei de 8 iunie, Odell s-a trezit la ora 6:00 dimineața, raportând că noaptea fusese în mare parte lipsită de vânt și că a dormit bine. La ora 8:00 a.m. Odell a început ascensiunea spre Tabăra VI pentru a face studii geologice și a-i sprijini pe Mallory și Irvine. Muntele era cuprins de creață, astfel încât nu putea observa clar creasta de nord-est de-a lungul căreia Mallory și Irvine intenționau să urce. La 7.900 m a urcat peste un mic afloriment. La ora 12:50 ceața s-a ridicat brusc. Odell a notat în jurnalul său: "i-am văzut pe M și I pe creastă, apropiindu-se de baza piramidei finale". Într-o primă afirmație din 5 iulie către The Times el a clarificat această notație. Odell era încântat de faptul că a găsit primele fosile pe Everest atunci când s-a limpezit cerul și a văzut creasta de sus și piramida din vârful Everestului. Ochii lui au surprins un punct negru minuscul care se deplasa pe o mică creastă de zăpadă sub o treaptă de stâncă de pe creastă. Un al doilea punct negru se îndrepta către primul. Primul punct a ajuns pe creastă. Nu era sigur dacă și al doilea punct a reușit să ajungă acolo.

Opinia inițială a lui Odell era că cei doi alpiniști au ajuns la baza celei de-a Doua Trepte. El era îngrijorat că Mallory și Irvine păreau să aibă o întârziere de cinci ore față de programul lor. După ce i-a văzut, Odell și-a continuat drumul spre Tabăra VI unde a găsit cortul într-o dezordine haotică. La ora 2 p.m. a început o puternică furtună de zăpadă. Odell a mers afară în furtună, în speranța de a-i observa pe cei doi alpiniști despre care credea că ar fi trebuit să coboare. El a fluierat și a strigat, în speranța de a-i îndruma către cort, dar a renunțat din cauza frigului intens. Odell s-a refugiat în Tabăra VI până când vijelia s-a încheiat la ora 4 p.m. Apoi a cercetat muntele cu privirea, dar nu i-a văzut pe Mallory și Irvine.

Deoarece în singurul cort din Tabăra VI nu puteau dormi decât două persoane, Mallory îl sfătuise anterior pe Odell să părăsească Tabăra VI și să se întoarcă în Tabăra IV de pe șaua nordică. Odell a părăsit Tabăra VI la ora 16:30 și a sosit la Tabăra IV la 18:45. Cum nimeni nu primise niciun semn de la Mallory și Irvine atunci sau în ziua următoare, Odell a urcat din nou pe munte împreună cu doi hamali. În jurul orei 3:30 p.m., ei au ajuns la Tabăra V și au rămas acolo peste noapte. A doua zi, Odell a plecat din nou singur spre Tabăra VI, pe care a găsit-o neschimbată. A urcat apoi până la aproximativ 8.200 m, dar nu a putut vedea nici o urmă a celor doi alpiniști dispăruți. În Tabăra VI a lăsat 6 pături într-o cruce făcută pe zăpadă, care a fost semnalul pentru "Nu poate fi găsită nicio urmă. Nu mai am speranțe. Aștept ordine" către tabăra de bază avansată. Odell a coborât la Tabăra IV. În dimineața zilei de 11 iunie membrii expediției au început să părăsească muntele, coborând pantele înghețate ale șeii nordice pentru a încheia expediția. Cinci zile mai târziu și-au luat rămas bun de la călugării Mănăstirii Rongbuk.

După expediție
Participanții la expediție au ridicat un stâlp de pietre memorial în onoarea bărbaților care au murit în anii 1920 pe Muntele Everest. Mallory și Irvine au devenit eroi naționali. Magdalene College, unul dintre colegii constitutive ale Universității din Cambridge, unde a studiat Mallory, a amplasat o placă memorială, iar una dintre curțile sale interioare a fost redenumită curtea Mallory. Universitatea din Oxford, unde a studiat Irvine, a amplasat și ea o placă memorială. În Catedrala Saint Paul din Londra a avut loc o ceremonie fuebră, la care au participat regele George al V-lea și alți demnitari, precum și familiile și prietenii alpiniștilor dispăruți.

Filmul oficial al expediției The Epic of Everest, produs de John Noel, a provocat o controversă diplomatică cunoscută mai târziu ca Scandalul Călugărilor Dansatori. Un grup de călugări a fost adus în mod clandestin din Tibet pentru a interpreta un număr de muzică și dans înainte de fiecare difuzare a filmului. Acest gest a ofensat autoritățile tibetane. Din această cauză, precum și a diferitelor activități neautorizate desfășurate în timpul expediției, Dalai Lama nu a permis accesul altor expediții până în 1933.

Locul unde Odell i-a văzut pe Mallory și Irvine
Comunitatea alpiniștilor pe Everest a început să conteste locul în care Odell a pretins că i-a văzut pe cei doi alpiniști. Mulți au crezut că A Doua Treaptă, chiar dacă nu era de neurcat, nu putea fi escaladată în cinci minute așa cum Odell spune că l-a văzut pe unul din cei doi. Ținând cont de această poziție, Odell și Norton au crezut că Mallory și Irvine au ajuns în vârf, iar Odell a susținut această credință în articolele publicate în ziare după expediție. Raportul expediției i-a fost prezentat lui Martin Conway, un poerminent politician și alpinist, care și-a exprimat opinia că vârful a fost atins. Opinia lui Conway s-a bazat pe poziția în care alpiniștii ar fi fost văzuți pe munte și pe abilitățile excepționale de alpinist ale lui Mallor.

Sub presiunea socială a comunității alpiniștilor, Odell și-a schimbat poziția în mai multe rânduri cu privire la locul unde a văzut două puncte negre. Majoritatea alpiniștilor cred că el i-a văzut probabil pe cei doi urcând Prima Treaptă. În raportul expediției el a scris că alpiniștii erau pe A Doua Treaptă chiar sub vârful piramidei, indicând celebra și mai dificila A Doua Treaptă. Relatarea lui Odell cu privire la starea vremii a variat, de asemenea. La început, el a spus că a putut vedea toată creasta și vârful. Mai târziu, el a spus că doar o parte a crestei nu se afla în ceață. După vizualizarea fotografiilor din expediția din 1933, Odell a declarat din nou că el ar fi văzut doi alpiniști pe A Doua Treaptă. Cu puțin timp înainte de moartea sa, în 1987, el a recunoscut că începând din 1924 nu a prezentat niciodată clar locația exactă de-a lungul crestei de nord-est, unde a văzut punctele negre.

O teorie recentă sugerează cei doi alpiniști urcau Prima Treaptă atunci când au fost văzuți, după care au renunțat să mai urce și se aflau deja în coborâre. Au urcat pe mica movilă pentru a fotografia restul traseului, așa cum au făcut francezii în 1981, când nu au mai putut face progrese. În ceea ce privește treapta la care au fost văzuți, Conrad Anker a declarat că "e greu de spus pentru că Odell se uita oblic ... era la altitudine, norii veneau", dar că el crede că "ei erau, probabil, în apropierea Primei Trepte atunci când s-au întors înapoi, pentru că Prima Treaptă este foarte dificilă, iar A Doua Treaptă este chiar mai dificilă.... Ținând cont de locul posibil unde ar fi putea cădea în acea seară și unde se odihnește corpul lui Mallory, pentru că e un traseu oblic, el nu putea să fi căzut de pe Prima sau de pe a Doua Treaptă și să fi ajuns unde era, deoarece ei erau către est pe acea Bandă Galbenă descendentă".

Concluzii

Odell a descoperit prima dovadă cu privire la desfășurarea ascenlesiunii lui Mallory și Irvine printre echipamentele din tabere V și VI. În afară de busola lui Mallory, care era, în mod normal, o componentă esențială a activității de alpinism, el a descoperit niște butelii de oxigen și piese de schimb. Această situație sugerează posibilitatea existenței unei probleme cu echipamentul de oxigen care ar putut cauza plecarea cu întârziere în acea dimineață. O lampă electrică cu generator manual a rămas, de asemenea, în cort; ea era încă în stare de funcționare atunci când a fost găsită de expediția Ruttledge care a avut loc nouă ani mai târziu.

În timpul expediției britanice pe Everest din 1933, Percy Wyn-Harris a găsit pioletul lui Irvine la aproximativ 230 metri est de Prima Treaptă și la 20 de metri sub creastă. Această poziție ridică întrebări suplimentare. Zona se află pe o lespede de piatră cu înclinația de 30 de grade, cu multe pietricele vrac, potrivit lui Wyn-Harris. Liderul expeditiei Hugh Rutledge a spus: "Am acordat în mod natural o atenție deosebită acestei chestiuni. În primul rând, pare probabil ca pioletul să marcheze locul unui accident fatal. Pentru motivele deja prezentate, niciun alpinist nu l-ar fi abandonat în mod deliberat pe lespedei..." "...prezența lui acolo ar părea să indice faptul că a fost scăpat accidental atunci când a avut loc o alunecare sau că proprietarul lui l-ar fi pus jos, în scopul de a avea ambele mâini libere pentru a ține frânghia."

La a doua ascensiune pe vârf realizată de chinezi în 1975, alpinistul chinez Wang Hongbao a văzut corpul unui "englez mort" la altitudinea de 8.100 metri. Această veste a fost negată oficial de Asociația Chineză de Alpinism (CMA), dar un alpinist japonez care a auzit-o a transmis-o mai departe lui Tom Holzel, care a condus prima expediție de căutare a lui Mallory și Irvine în 1986, ce nu a avut succes din cauza vremii nefavorabile.

În 1999 a fost formată o nouă expediție de căutare, la inițiativa cercetătorului montan german Jochen Hemmleb și sub conducerea lui Eric Simonson. Simonson văzuse câteva butelii de oxigen foarte vechi lângă Prima Treaptă în timpul primei sale ascensiuni în vârf din 1991. Una dintre aceste butelii a fost regăsită în 1999 și s-a constatat că aparținea echipei Mallory - Irvine, dovedindu-se astfel că cei doi alpiniști urcaseră cel puțin până sub Prima Treaptă. Locul în care a fost găsită sugera, de asemenea, o viteză de urcare de aproximativ 85 m/h, un timp bun pentru această altitudine și indica faptul că echipamentele de oxigen funcționau perfect. Expediția a încercat, de asemenea, să reproducă poziția lui Odell atunci când i-a văzut pe Mallory și pe Irvine. Alpinistul Andy Politz a afirmat ulterior că el putea identifica în mod clar fiecare dintre cele trei trepte.

Cea mai remarcabilă descoperire a fost cadavrul lui George Leigh Mallory la o înălțime de 8.159 metri. Lipsa rănilor extreme indica faptul că el nu a căzut de la mare înălțime. Existența unor răni de frânghie la șold arăta că cei doi alpiniști erau legați unul de celălalt atunci când au căzut. Rănile suferite de Mallory făceau imposibilă coborârea sa de pe munte: avea piciorul drept aproape rupt și o gaură în frunte de mărimea unei mingi de golf. Piciorul său care nu era rupt se afla deasupra piciorului rupt, ca și cum ar fi încercat să-l protejeze. Neurochirurgul de la General Hospital dr. Elliot Schwamm consideră că rana de la frunte ar fi provocat cu siguranță pierderea cunoștinței. În apropierea corpului nu exista niciun echipament de oxigen, dar buteliile de oxigen ar fi fost goale până atunci și ar fi putut fi aruncate de la o altitudine mai mare pentru a reduce încărcătura. Mallory nu purta ochelari de zăpadă, deși o pereche se afla în vestă, ceea ce poate indica faptul că se întorcea noaptea. Cu toate acestea, o fotografie contemporană arată că avea două seturi de ochelari de protecție atunci când a început ascensiunea către vârf. Fotografia soției sale, Ruth, pe care intenționa să o pună pe vârf nu se afla în vestă. El a purtat fotografia de-a lungul întregii expediții, iar lipsa acesteia putea fi un semn că ar fi ajuns în vârf. De vreme ce aparatul său de fotografiat Kodak nu a fost găsit, nu există nicio dovadă a ascensiunii reușite în vârf.

Speculația primei ascensiuni
Începând din 1924 și până în ziua de azi există zvonuri și supoziții potrivit cărora Mallory și Irvine au avut succes și astfel au fost primii oameni care au ajuns în vârful Muntelui Everest. Un contraargument este că flanelele, vestele și pantaloni aveau o calitate prea slabă. În 2006 Graham Hoyland a urcat la 6.400 m cu exact aceleași haine pe care le purta Mallory. El a spus că erau destul de practice și de confortabile.

Cu toate acestea, experul în termoreglare umană prof. George Havenith de la Loughborough University (Marea Britanie) a testat îmbrăcămintea purtată de Mallory în condiții diferite de vreme. Concluzia lui este următoarea: "Dacă viteza vântului creștea, o trăsătură comună a vremii de pe Everest, izolația îmbrăcămintei era suficientă doar pentru −10C [+14F]. Mallory nu ar fi supraviețuit la o astfel de deteriorare a condițiilor."

Imaginea văzută de Odell prezintă un interes deosebit. Descrierea vizualizării lui Odell și cunoștințele actuale indică faptul că escaladarea de către Mallory în numai 5 minute a celei de-a Doua Trepte este puțin probabilă. Acest zid nu poate fi urcat atât de repede așa cum a descris Odell. Doar Prima și a Treia Treaptă pot fi urcate rapid. Odell a spus că se aflau la poalele piramidei vârfului, ceea ce contrazice poziția Primei Trepte, dar este puțin probabil că cei doi ar fi început ascensiunea destul de devreme pentru a ajunge la A Treia Treaptă până la ora 12:50 pm. Întrucât Prima Treaptă este departe de a Treia Treaptă, confuzia între ele nu este probabilă. Potrivit unei ipoteze Odell ar fi putut confunda câteva păsări ce zburau cu alpiniștii, așa cum i s-a întâmplat lui Eric Shipton în 1933.

Această speculație implică, de asemenea, teorii cu privire la escaladarea celei de-a Doua Trepte de către Mallory și Irvine. Òscar Cadiach a fost primul care a reușit să o escaladeze în 1985 și a evaluat-o ca făcând parte din clasa V+. Conrad Anker a condus un experiment pentru escaladarea treptei, fără a utiliza "scara chinezească" , deoarece echipamentul nu era instalat în anul 1924. În 1999 el nu a reușit să urce în întregime pe treaptă deoarece după ce a pus un picior, s-a pierdut singurul punct de sprijin disponibil al celui de-al doilea. La acea vreme el a evaluat gradul de dificultate al celei de-a Doua Trepte la 5,10 — peste capacitatea lui Mallory. În iunie 2007 Anker s-a întors ca membru al expediției pe Everest și, împreună cu Leo Houlding, a reușit să escaladeze cu succes A Doua Treaptă, după eliminarea "scării chinezești" (care a fost înlocuită mai târziu). Houlding evaluat urcarea la gradul de dificultate 5,9, adică în capacitatea estimată a lui Mallory. Theo Fritsche a urcat treapta în 2001 și a evaluat urcarea la gradul de dificultate V+.

Un argument împotriva pretenției ascensiunii reușite a vârfului este distanța mare dintre Tabăra VI și vârf. În mod normal, nu este posibil să se ajungă în vârf înainte de a se întuneca dacă s-a pornit pe lumina zilei. Abia în anul 1990 Ed Viesturs a fost capabil să ajungă în vârf de la o distanță echivalentă cu cea planificată de Mallory și Irvine. În plus, Viesturs cunoștea traseul, în timp ce pentru Mallory și Irvine el era total necunoscut. În cele din urmă, Irvine nu era un alpinist cu experiență și este considerat puțin probabil că Mallory și-ar fi pus prietenul într-un astfel de pericol sau ar fi încercat să ajungă în vârf fără să calculeze riscurile.

Încă nu se cunoaște cum și în ce loc exact cei doi alpiniști și-au pierdut viețile, deși cadavrul lui Mallory a fost găsit în 1999.

Alpiniștii moderni care urmează un traseu foarte similar își încep ascensiunea de la o tabără mai înaltă (8.300 m) în jurul miezului nopții pentru a evita riscul de a fi surprinși coborând de căderea nopții sau într-un adăpost foarte riscant de tip bivuac, fără protecția oferită de un cort. Ei folosesc, de asemenea, lampe pe cap în timpul întunericului, o tehnologie care nu a fost folosită de primii alpiniști britanici.

Note

Bibliografie

 Holzel, Tom and Salkeld, Audrey, co-authors (1996) First on Everest: The Mystery of Mallory & Irvine. New York: 1996 Henry Holt & Co.

1924 în știință
Expediții pe Everest

Expediția britanică pe Everest din 1924


زيري بن عطية بن عبد الله بن خزر (توفي سنة 1001) زعيم قبيلة مغراوة من أمازيغ زناتة، ومؤسس مدينة وجدة.

بعد جلائهم من المغرب الأوسط بسبب حملة بلقين بن زيري استقروا بالمغرب الأقصى تحت راية أمويي الأندلس، وبعد وفاة أخيه مقاتل بن عطية انفرد بالرياسة وولاه أبو عامر المنصور على المغرب الأقصى سنة 381 هـ فقضى على عصيان القبائل. وفي عام 382 هـ وفد زيري على المنصور بقرطبة، واستُقبل فيها بآيات التبجيل والاحترام. لكن زيري بن عطية كان يخدمه ضمن حدود، حيث يروي ابن أبي زرع في كتابه روض القرطاس على النحو التالي زيارة زيري هذا لقرطبة:

أثناء غيباه انتهز يدو بن يعلى اليفرني زعيم قبيلة يفرن، واستولى على فاس فعاد زيري إلى المغرب واسترد المدينة بعد حرب ضارية، وقتل زيري يدو وأرسل رأسه إلى المنصور.

بنى مدينة وجدة سنة 384 هـ لتكون ثغرا للمغرب الأقصى والأوسط وجعلها قاعدة ملكه. في سنة 386 هـ خرج على المنصور بن أبي عامر ونادى بالبراءة منه، حيث كان زيري بن عطية من أولياء بني أمية ومن أشد المخلصين لهم، وكان غاضباً من أبن أبي عامر وناقماً عليه بسبب سياسته في الحجر على الخليفة الفتى هشام واستلاب سلطته، فأرسل المنصور لقتاله جيشا ضخما بقيادة مولاه واضح وولده عبد المالك المظفر واصطحب المنصور بنفسه ابنه من قرطبة إلى الجزيرة الخضراء. فالتقا الجمعان بأحواز طنجة فانهزم الأمير زيري بن عطية وانكسر ما كان معه من الجيش وانتهى أمره بالفرار إلى فاس فأغلق أهلها أبواب المدينة في وجهه،

 فطلب منهم إخراج عياله وأولاده، ففعلوا، وأعطوه زادا فذهب بنفسه إلى الصحراء ببلاد صنهاجة في المغرب الأوسط فوجدهم قد اختلفوا على ملكهم باديس بن منصور ابن بلكين، فاستدعى قبيلة مغراوة فجاءه منها حشود واستولى على تاهرت وجملة من بلاد الزاب وملك تلمسان وغيرها وأقام الدعوة للمؤيد هشام بن الحكم الأموي بعد أن استعانت به صبح البشكنجية لنصرة الخليفة المسلوب.

في الأخير، كتب إلى المنصور بن أبي عامر يسترضيه ويشترط عليه أن يعيده إلى ولاية المغرب الأقصى، وقبل أن يتلقى الإجابة، مات متأثرا من جراحات كانت أصابته، وتزعم من بعده ابنه المعز بن زيري.

مراجع

أشخاص من الأمازيغ
سلاطين مغاربة
سنة الولادة غير معروفة
شخصيات تاريخية جزائرية
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
فاس
مغراويون
ملكيون في إفريقيا في القرن 10
مؤسسو مدن
وفيات 1001
ملكيون في إفريقيا القرن 10

زيري بن عطية


An Aponogeton bullosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni H.Bruggen. An Aponogeton bullosus in nahilalakip ha genus nga Aponogeton, ngan familia nga Aponogetonaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aponogeton

Aponogeton bullosus


Le grand cimetière de Kuopio (en ) ou ancien cimetière (en ) est un cimetière situé dans le quartier Puijo de Kuopio en Finlande.

Présentation

Le cimetière est fondé en 1867 et a été agrandi à plusieurs reprises au .
Il s'étend sur 15 hectares.

Le cimetière est délimité au sud par la ligne de Savonie, à l'ouest par les chapelles de bénédiction le long de Karjalankatu, le bâtiment du musée de l'église orthodoxe et du conseil de l'église orthodoxe, au nord par la route nationale 5 et à l'est par Puijonkatu.

Le cimetière possède un carré orthodoxe établi au début du .
Le cimetière abrite aussi le carré de soldats russes, les cosaques du Don, avec une chapelle commémorative construite en 1912.

Selon le Museovirasto, le grand cimetière du quartier de Multimäki représente la culture des cimetières finlandais d'une manière significative au niveau national.

Le cimetière abrite également un bâtiment de service, un bureau du cimetière, un crématorium et les chapelles Saint-Marc et Saint-Pierre.

Personnalités reposant au cimetière

 Minna Canth

Galerie

Bibliographie
 Urho Antikainen, Pyhitetty lepopaikka. Kuopion hautausmaiden historia. Kuopion seurakunnat 1993.

 Kävelykierros Kuopion Isolla hautausmaalla. Kuopion kulttuurihistoriallinen museo 1993.

 Kuopion seudun kulttuuriympäristö seutukunnan vahvuudeksi. Kulttuuriympäristöselvitys Kuopion seudun maakuntakaavaa varten. Luonnos. Pohjois-Savon liitto 2005.

Notes et références

Annexes

Article connexe
 Puijo

Liens externes

 Grand cimetière de Kuopio
 Grand cimetière de Kuopio

Puijo (quartier)
Kuopio
Kuopio
Cimetière chrétien
Environnement culturel construit d'importance nationale en Finlande

Grand cimetière de Kuopio


Jairo Samperio Bustara (Cabezón de la Sal, Cantabria, 11 de julio de 1993), conocido como Jairo, es un futbolista español. Juega de centrocampista en el Budapest Honvéd Football Club de la Nemzeti Bajnokság I.

Trayectoria

Procedente del Textil Escudo, equipo de su pueblo natal, pasó a la cantera del Racing de Santander, donde se formó como futbolista.

Debutó en primera división en el año 2011 contra el Valencia C. F. en Mestalla, y su partido de consagración tuvo lugar ante el Real Madrid en El Sardinero. Desde entonces, a pesar de tener ficha del filial, empezó a ganarse la titularidad del equipo santanderino. Un par de lesiones complicaron su trayectoria durante la temporada 2011-2012, pero al año siguiente, después del descenso del equipo cántabro, el jugador se quedó en la entidad racinguista, obteniendo ficha del primer equipo y pasando a portar el dorsal 11, siendo uno de los pilares del equipo.

El 21 de junio de 2013 el Sevilla Fútbol Club hizo oficial su fichaje por dos millones y medio de euros. El 29 de agosto de 2014 firmó un contrato por cuatro temporadas con el 1. FSV Maguncia 05 alemán.

El 1 de enero de 2018 fichó por la U. D. Las Palmas después de obtener la carta de libertad, firmando hasta el 30 de junio de ese año. El 5 de julio de fichó por el Hamburgo S. V. para tratar de ayudar al equipo a regresar a la 1. Bundesliga. Al inicio de temporada 2018-19, en un entrenamiento, sufrió una lesión que le retiró de los terrenos de juego prácticamente toda la temporada.

En junio de 2020 puso fin a su etapa en el equipo alemán tras finalizar su contrato. A finales de septiembre, tras tres meses como agente libre, firmó con el Málaga C. F. por dos temporadas. Pasado ese tiempo abandonó el conjunto andaluz.

El 29 de agosto de 2022 firmó por el Budapest Honvéd Football Club húngaro.

Selección nacional
En octubre de 2011 fue convocado para entrenar con la selección de fútbol sub-19 de España, siendo la primera vez que recibía una convocatoria internacional. En mayo de 2013 jugó 45 minutos en el amistoso entre la  y . Fue convocado para disputar el Mundial sub-20 que se celebró en Turquía en junio y julio de 2013.

Clubes
 Actualizado al partido jugado el 2 de octubre de 2018

Palmarés

Campeonatos internacionales

Referencias

Enlaces externos
 Página Web Oficial de Jairo Samperio

Futbolistas de Cantabria
Futbolistas del Rayo Cantabria
Futbolistas del Real Racing Club de Santander en los años 2010
Futbolistas del Sevilla Fútbol Club en los años 2010
Futbolistas del 1. FSV Maguncia 05 en los años 2010
Futbolistas de la Unión Deportiva Las Palmas en los años 2010
Futbolistas del Hamburgo S.V. en los años 2010
Futbolistas del Hamburgo S.V. en los años 2020
Futbolistas del Málaga Club de Fútbol
Futbolistas del Budapest Honvéd Football Club
Futbolistas de la selección de fútbol sub-19 de España
Futbolistas de la selección de fútbol sub-20 de España
Futbolistas de la selección de fútbol sub-21 de España
Nacidos en Cabezón de la Sal
Cántabros del siglo XX
Cántabros del siglo XXI

Jairo Samperio


Fabrice Blévin (né le  à Saint-Brieuc) est un coureur cycliste français,.

Biographie

Fils de l'ancien cycliste professionnel Joël Blévin, il court au sein de l'équipe Mutuelle de Seine-et-Marne en 1996 et 1997, après y avoir été stagiaire.

Après sa carrière, Fabrice Blévin intègre l'encadrement de la formation Bretagne-Schuller. Il devient ensuite manager du nouveau club amateur La Crêpe de Brocéliande-BLC en 2018, dans le Morbihan.

Palmarès
 1988
 Ronde des vallées
 1994
  du Tour de Gironde
 1995
 Grand Prix U
  du Tour de Gironde
  du Trophée Mavic

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste français
Naissance en avril 1970
Naissance à Saint-Brieuc

Fabrice Blévin


The White Earth River is a tributary of the Missouri River, approximately 50 mi (80 km) long, in northwestern North Dakota in the United States. It rises in the plains of southeastern Divide County, approximately 10 mi (16 km) east of Wildrose. It flows east and south, through Mountrail County and joins the Missouri in Lake Sakakawea.

The White Earth River was included as part of the western boundary of the Minnesota Territory (1849-1858).  The law establishing the Minnesota Territory stated the boundary would follow the White Earth River to the Canadian Border.  However it was unknown at that time that the river's source was not north of the international border.

See also
List of North Dakota rivers
Territorial evolution of the United States

References

External links

Rivers of North Dakota
Bodies of water of Divide County, North Dakota
Bodies of water of Mountrail County, North Dakota
Bodies of water of Williams County, North Dakota
Tributaries of the Missouri River

White Earth River (North Dakota)


بروس الخارق أو بروس العظيم هو فيلم ديني، كوميدي أمريكي انتج عام 2003, اخرجه توم شادياك وبطولة جيم كاري، مورغان فريمان، جينيفر أنيستون، ليزا آن ولتر وآخرون. وكتب قصة الفيلم ستيف كورين، مارك اوكيفي، وستيف اوديكرك. حقق الفيلم إيرادات هامة فاقت 484 مليون دولار. وهو ثالث فيلم ينتج عن عمل مشترك بين توم شادياك وجيم كاري.

طاقم التمثيل
 جيم كاري في دور بروس
 مورغان فريمان في دور الرب
 جينيفر أنيستون في دور غراس كونالي، زوجة بروس
 ليزا آن ولتر في دور دوبي كونالي
 فيليب بيكر هول في دور جاك بايلور
 ستيف كارل في دور إيفان باكستر
 كاثرين بيل في دور سوزان أورتيغا
 إدي جيميسون في دور بوبي

القصة
يتحدث الفلم عن مراسل قناة تلفزيونية لا يحالفه الحظ ويتعرض للطرد بسبب تجاوزاته في التقديم ولا يحالفه الحظ في الحياة في كل شيء بسبب عدم تفكيره بالآخرين وكثير النقمة والتجديف ويقوم بعزو ذلك إلى أن الخالق العظيم يكرهه إلى أن يفيض به الكيل فيقوم بتوجيه كلامه لله بكلام قاسٍ إلى أن يفاجأ ذات يوم بأن رقم غريب يرن على هاتفه بإلحاح وعندما يجيب يأتي له الرد بأن هناك وظيفة تنتظره في وقت ومكان معينين وهناك يلتقي بشخص (يلعب دوره الممثل الأسمر مورغان فريمان) ويخبره بأنه هو الخالق نفسه، فلا يصدق بروس (جيم كاري) فيؤكد له بأنه سيضعه مكانه لمدة سبعة أيام ويكون هو الخالق طوال تلك الفترة وان الجميع تحت سيطرته ولكن ليس له قدرة عليهم في أمر واحد وهي (الإرادة الحرة) لكل مخلوق، فهو مثلا (وان كان الخالق نفسه) لا يستطيع أن يجبرهم حتى على حبه أو كرهه، فتتوالى الاحداث فنجد ان بروس يستغل تلك القوة الخارقة لتصفية حساباته مع خصومه ويعود لقناته التلفزيونية ناجحا لكن مقابل خسارة علاقته بحبيبته (التي تقوم بدورها جينيفر أنيستون) ويذكره الخالق بأنه لا يستطيع أن يتدخل بالإرادة الحرة لأي مخلوق بل يجب عليه أن يجعل الآخرين بمن فيهم حبيبته (يحبونه) وهكذا تتوالى المشاكل والكوارث حتى تخرج عن سيطرة بروس (الخارق).

فيستسلم ويطلب ان يتنازل عن (الوهيته) قبيل انتهاء تلك الفترة وانه يريد إعادة علاقته بحبيبته ليتزوجها وبالفعل يفهم ان الخلل ليس في الخالق أو الآخرين بل به هو وحده لأنانيته وعدم اكتراثه بالاخرين وبأنه يعيش وسط محيط ومجتمع يحتاجه مثلما هو يحتاج إليه وان التفاعل بين بني البشر هو الأمر الطبيعي والإيجابي وإذا أراد النجاح في كل شيء فيجب أن يبذل جهده وان لا ينسى ان يكون ايجابيا وان النجاح لا يأتي دون مشقة وهكذا يعود لحياته الطبيعية ويتزوج حبيبته وينجح في عمله بقدر اجتهاده. وطبعا لما أصبح بروس الآلة كانت تأتية صلوات البشر كوسواس في رأسة ولم يستطع تحمل ذلك فأجاب علي كل الصلوات بكلمة نعم وحقق كل طلبات البشر فنتج عنها شجارات علي اليانصيب وفي البنوك ومنهم من حصد الخير ومنهم من حصد الشر. والمهم نستنج من ذلك حكمة الرب في تحقيق الأماني لبعض البشر وتأخير الأمنيات لبعض البشر.

ردود النقاد
تلقى الفيلم مراجعات متواضعة من مختلف النقاد حيث حصل على نسبة 48% على موقع الطماطم الفاسدة بناءً على 184 مراجعة. وتجدر الإشارة إلى أنه في مصر وماليزيا وقع حظر على الفيلم لتجسيده للذات الإلاهية في صورة بشر، وهو ما يتعارض مع مبادء الإسلام.

وصلات خارجية

مراجع

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 2000
أفلام إنتاج 2003
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام تقع أحداثها في بوفالو (نيويورك)
أفلام تقع أحداثها في كولومبيا
أفلام تقع أحداثها في ولاية نيويورك
أفلام توتشستون بيكشرز
أفلام حول برامج التلفزيون
أفلام دراما كوميدية أمريكية
أفلام دراما كوميدية إنتاج عقد 2000
أفلام درامية 2003
أفلام دينية كوميدية
أفلام رومانسية إنتاج عقد 2000
أفلام رومانسية كوميدية أمريكية
أفلام سجلها جون ديبني
أفلام عن المسيحية
أفلام عن تحقيق الرغبات
أفلام فانتازيا 2003
أفلام فانتازيا كوميدية أمريكية
أفلام فانتازيا كوميدية في عقد 2000
أفلام كتب نصها السينمائي ستيف أويديكيرك
أفلام كوميدية في 2003
أفلام مصورة في لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
أفلام يونيفرسال بيكتشرز
إله في الخيال
خلافات دينية في الأفلام

بروس الخارق (فيلم)


Valna teorija je grana klasične teorijske mehanike i elektromagnetske teorije (rođene u 19. stoljeću), podloga moderne fizikalne optike i nanofizike te nanotehnologije, kao i klasična sastavnica za fenomenologiju kvantne fizike i pitanja dualnosti kvantne mehanike. U valnu teoriju ubrajaju se valna jednadžba za transverzalne valove kao i za longitudinalne valove u plinovima i kapljevinama, zatim Maxwellove jednadžbe ujedinjenog elektromagnetskoga polja, te stvaranja i širenja elektromagnetskih valova u vakuumu kao i primjene tih jednadžbi (radio valovi, mikrovalna tehnika, toplinsko zračenje, svjetlost, rendgenske i gama-zrake). Povijesno je valnu teoriju utemeljio Christiaan Huygens (1690.), a velik je doprinos dao i Robert Hooke. Prema Huygensu, svijetleća točka pobudi (potrese) sredstvo kojim se zatim šire svjetlosni valovi (Huygensovo načelo). Valovi se prenose posredstvom elementarnih valova, a njihova anvelopa (omotnica) jest nova fronta vala. Standardni su sadržaji valne teorije ogib (difrakcija), interferencija valova i polarizacija svjetlosti. Afirmaciju je valna teorija postigla kvantnom mehanikom.

Korpuskularna teorija

Korpuskularna teorija je teorija koja se zasniva na pretpostavci da se svjetlost sastoji od roja sitnih čestica koje se gibaju nekom brzinom. Postavio ju je Isaac Newton 1672. kako bi objasnio ravnocrtno gibanje svjetlosti te pojave loma svjetlosti (refrakcija) i odbijanja svjetlosti (refleksija). Nasuprot tomu, Christiaan Huygens je 1678. razradio, a 1690. objavio valnu teoriju svjetlosti. Obje su teorije ujedinjene prihvaćanjem dualizma svojstava svjetlosti (na primjer foton)

Dualizam

Dualizam (novolatinski dualismus, prema latinskom dualis: dvojan, dvostruk), u fizici, je fizikalno svojstvo elektromagnetskog zračenja (foton) i osnovnih čestica tvari da pokazuju i valna i čestična svojstva, ovisno o okolnostima. Kada se elektromagnetsko zračenje širi prostorom, javljaju se ogib (difrakcija) i interferencija, što je dokaz da ima valna svojstva. Kada elektromagnetsko zračenje međudjeluje s elektronima iz tvari pri fotoelektričnom učinku, ono se ponaša poput roja sićušnih nedjeljivih čestica, grudica energije koje se zovu fotoni. Dakle, u jednim okolnostima (međudjelovanje s elektronima u metalu) elektromagnetsko zračenje ponaša se kao roj čestica, a u drugim okolnostima (širenje prostorom) kao val. Louis de Broglie iznio je 1923. hipotezu da se analogno tomu ponašaju i čestice tvari, kao na primjer elektroni. Snop elektrona pri međudjelovanju s tvari na koju nalijeće ponaša se kao roj čestica, ali kada se taj snop širi prostorom, on pokazuje valna svojstva. Poslije je pokusima dokazano da se za snop elektrona dobivaju pojave ogiba i interferencije, to jest da pri širenju zaista pokazuje valna svojstva. Zato se u kvantnoj fizici česticama pridružuju matematičke funkcije (valne funkcije), koje su rješenja određene valne jednadžbe (Schrödingerova jednadžba).

Louis de Broglie je u svojoj doktorskoj tezi iz 1924. uveo hipotezu o elektronskim valovima, odnosno pretpostavio da elektronima u pokretu treba pridružiti i valna svojstva. Prije njega, zahvaljujući Einsteinovom objašnjenju fotoelektričnog učinka i Planckovom objašnjenju zračenja apsolutno crnog tijela, ukazala se nužnost da se zrakama svijetlosti (elektromagnetsko zračenje) pridruže i čestična svojstva. De Broglie je stoga postavio obrnuto pitanje: "Ako svijetlost osim valnih posjeduje i čestična svojstva, da li onda česticama supstancije, kao što su, na primjer, elektroni, treba također, osim čestičnih, pridružiti i valna svojstva?"

Ovu njegovu pretpostavku o valnim svojstvima čestica znanstvena je javnost u prvi mah primila s nevjericom, pa čak i s podsmjehom. Međutim, njegovu teoriju su potvrdili Lester Germer i Clinton Joseph Davisson 1927. u pokusu kojim je dokazana ogib ili difrakcija elektrona na kristalima. Difrakcijska slika je bila dokaz valne prirode elektrona. Za rad na valnoj mehanici i za otkriće valne prirode elektrona dobio je Nobelovu nagradu za fiziku 1929. Jedna od primjena njegovog otkrića je elektronski mikroskop, koji je imao mnogo veću rezoluciju od optičkih mikroskopa jer je valna dužina elektrona mnogo kraća od valne dužine svijetlosti. De Broglieova hipoteza postala je tako jedan od osnovnih postulata nove valne ili kvantne mehanike, ali također uvela u fiziku i problem takozvanog valno-čestičnog dualizma. Kao prikaz ove pojave danas se najčešće navodi pokus ogiba elektrona na dvostrukom prorezu.

Uspjesi i problemi relativističke valne teorije materije

Točna ispitivanja vodikova spektra pokazala su da su pojedine Balmerove linije sastavljene. Svaki energetski term cijepa se na više linija, koje leže vrlo blizu, tako da se tek preciznim spektrometrima mogu odijeliti. A. A. Michelson je kod vodikove linije Hα izmjerio dvije komponente, između kojih postoji razlika valnih duljina Δλ = 0,014 nm. Prema točnim mjerenjima F. Paschena još je jasnija ta fina sastavljenost spektralnih linija ioniziranog helija.

Vodik i ionizirani helij najjednostavniji su sustavi. Jedan elektron kreće se oko teške atomske jezgre. Što bi tu moglo prouzrokovati cijepanje energetskih nivoa elektrona? Prvo tumačenje dao je A. Sommerfeld u okviru stare kvantne teorije. Sommerfeld je s pravom istakao da se pri kvantiziranju elektronskih staza mora uzeti u obzir relativistička promjenjivost mase s brzinom. U relativističkoj mehanici ne opisuje elektron oko jezgre elipsu, nego rozetu. To je gibanje u elipsi kojoj se polagano okreće glavna os. Zbog toga elipse jednake velike poluosi, ali različitog impulsa vrtnje, nemaju više jednaku energiju. Energija ovisi i o kvantnom broju nφ. Velik je bio uspjeh Sommerfelda da je dobio jednadžbu koja je količinski dobro davala cijepanje energetskih nivoa vodika.

Nije samo relativistička mehanika zahtijevala promjenu stare kvantne teorije, nego se s druge strane teorija atoma morala proširiti i hipotezom o vlastitom momentu elektrona. Paradoksno je bilo da su se mnoge finije spektroskopske činjenice protumačile ili relativističkim učinkom ili uzajamnim djelovanjem magnetskih momenata, tako da se nije moglo točno odlučiti koju od hipoteza treba zaključno primijeniti. Ni Schrödingerova valna mehanika, koja polazi od Newtonove, neralativističke mehanike, nije rasvijetlila to pitanje. Schrödingerova jednadžba dala je staru Bohrovu jednadžbu bez Sommerfeldove korekcije i normalni Zeemanov učinak, bez djelovanja spina. Bilo je stoga nemoguće vidjeti koja su odstupanja od nerelativističke kvantne mehanike Heisenberga i Schrödingera bila uzrokovana načelom relativnosti, a koja spinom. U toj dilemi pojavila se 1928. Diracova relativistička teorija elektrona, koja je čitavu problematiku razmrsila na neočekivani način i dala novi pravac čitavom razvoju teorije. Relativistička jednadžba Diraca dala je automatski finu sastavljenost spektralnih linija i spin elektrona. Relativistički učinak i spin svedeni su na zajednički korijen.

Pored svih uspjeha Diracova teorija nailazi i na velike poteškoće. Vrlo je neobično da energija elektrona može poprimiti pozitivan i negativan predznak. U Schrödingerovoj valnoj mehanici diskretne energije elektrona gomilaju se oko pozitivne vrijednosti + m∙c2. Ispod te energije imamo diskretan Balmerov spektar, a iznad kontinuum pozitivnih energija. Naprotiv, u Diracovoj teoriji moguće su i sve negativne energije niže od - m∙c2. Taj rezultat stavlja nas odmah u veliku zabunu.

Pojava negativnih energija neizbježna je u relativističkoj valnoj teoriji. Pomislimo samo na polazni odnos između impulsa i energije u relativističkoj mehanici:

Realnom impulsu pripada energija veća od + m∙c2 ili manja od - m∙c2. U klasičnoj mehanici, naravno, isključujemo ovaj drugi matematički slučaj. Energija gibanja je pozitivna veličina. No situacija je u valnoj mehanici zamršenija. Možemo li i tu tvrditi da u prirodi dolaze samo pozitivne energije? Uzmimo opet vodikov atom, kod kojeg se elektron nalazi na nekom pozitivnom energetskom nivou, dakle nešto ispod + m∙c2. Prema kvantnoj teoriji postoji izvjesna vjerojatnost da elektron prijeđe na nivoe negativne energije. Elektron će spontano, sam od sebe, emitirati kvante svjetlosti i padati na sve niže energetske nivoe. U Diracovoj teoriji vodikov atom otkriva se najedanput kao nestabilan.

Kako da se spriječi da elektroni ne potonu u područja negativne energije? Dirac je potražio izlaz u Paulijevu načelu. Vidjeli smo da elektron ne može prijeći u stanje koje je već popunjeno nekim drugim elektronom. Dakle, kad bismo pretpostavili da su sva stanja negativne energije popunjena, vodikov atom ostao bi stabilan. Kako se god besmislenom čini ova pretpostavka, Dirac ju je ipak učinio. Razmotrimo posljedice ove neobične hipoteze.

Prije svega moramo istaći da od te beskrajne električne gustoće, koju stvaraju elektroni na negativnim energetskim nivoima, ne primjećujemo ništa. Usredotočimo pažnju na jedan elektron na nekom negativnom energetskom nivou. Budući da su sva stanja ispod njegova nivoa popunjena, on ne može spontano zračiti. No uzmimo sada da na ovaj elektron padne gama zračenje. Gama kvanti mogu imati dovoljno veliku energiju da elektron dignu na nivo pozitivne energije. Najmanja energija kvanta, koja je za to potrebna, iznosi 2∙m∙c2. Kod te energije može elektron s energijom - m∙c2 prijeći na energiju + m∙c2. Što ostaje poslije takva prijelaza? Prije svega imamo jedan elektron s pozitivnom energijom, dakle jednu normalnu česticu. Osim toga nam u području negativne energije preostaje jedna "rupa". Dirac je pokazao da se ta "rupa" u području negativne energije ponaša kao pozitron. Manjak negativnog naboja očituje se kao pozitivni naboj. Proces koji je prouzrokovao gama kvant nije ništa drugo nego tvorba para elektron-pozitron. I obratno, u rupu u području negativne energije može pasti sada bilo koji normalni elektron, to jest onaj koji ima pozitivni energiju. Rupa se time popunjava, pa prestaje postojati jedan normalan elektron i jedan pozitron. I taj proces je iskustveno poznat kao poništenje elektrona i pozitrona uz emisiju gama kvanta.

Neobičnim objašnjenjem svoje jednadžbe Dirac je prorekao postojanje pozitrona i tvorbu para elektron-pozitron. Ti iskustveni nalazi pribavili su priznanje Diracovoj teoriji, ma kako se besmislenom činila prvobitna pretpostavka. Dirac se kasnije oslobodio naivne slike o popunjenim negativnim energetskim nivoima. On je postavio za električnu gustoću složen izraz, koji je sadržavao valne funkcije svih negativnih stanja. Iako je ta gustoća sprečavala spontani prijelaz u stanja negativne energije, ona je ipak u vakuumu iščezavala. Time je Dirac spasio staro shvaćanje vakuuma kao stanja bez energije. Najznačajniji je rezultat Diracove teorije pozitrona da se vakuum ponaša poput nekog fizičkog tijela. On se polarizira električnim i magnetskim poljima. Danas je još vrlo teško reći što je realno na Diracovu vakuumu i do koje mjere Diracova "suptrakciona fizika" ispravno prikazuje prirodu. Ideja da se mjesto praznog prostora stare atomistike uzme fizički vakuum ima veliku privlačnu snagu i ona je u toku vjekova inspirirala danas već zaboravljene teorije etera.

Dok je ubrzo nakon objave Diracove teorije bio pronađen pozitron, a isto tako i poništavanje parova elektrona i pozitrona, trebalo je da prođe četvrt stoljeća da se takav par nađe i protonu, i Segrévo otkriće antiprotona 1955. u Berkeleyu uspostavilo je punu simetriju i za teške električne čestice. U sinkrotronu goleme energije vidi se kako nastaju dvije čestice mase protona, ali suprotnog preznaka naboja; zacijelo, nagativni antiproton brzo iščezava u sudaru s protonima, to je vrlo nestabilni stanovnik naše Zemlje. Međutim, po Diracu su moguće svemirske situacije gdje bi atomske jezgre bile sastavljene od antiprotona, a oko negativno nabijenih jezgri vrtjeli bi se pozitroni. Kako bi takvi inverzni atomi emitirali iste spektralne linije, "antisastav" se uopće ne bi razabrao.

Po Diracovoj teoriji svaka čestica ima svoju antičesticu s kojom se poništava. Godinu dana poslije otkrića antiprotona našla je ista grupa istraživača u Berkeleyu sa Segréom i antineutron, koji također nema električnog naboja, ali ima suprotni magnetski moment od običnog neutrona. Magnetski moment te neutralne čestice tumači se virtualnim mezonima koji prenose sile između protona i neutrona i pri tom izazivaju njihovu uzajamnu pretvorbu. Nakon toga uvriježilo se u popularnoj literaturi naziv antimaterija, sastavljene od antičestica, što označava prikazane odnose i ne mora nikoga da zbuni u nekim "filozofskim" spekulacijama.

Istovjetnost pozitivnog i negativnog naboja pojavila se 1957. u novom svjetlu kad su C. N. Yang i T. Lee uzdrmali načelo pariteta. Dotad je vrijedilo kao neosporno da se zrcaljenjem prostora ništa ne mijenja u fizičkoj situaciji (zrcalna slika elektrona isti je elektron). Međutim, pokusi su potpuno potvrdili ideju Yanga i Leea da to nije tako. Pri zrcaljenju prostora mora se promijeniti i predznak naboja. Prema tome bi pozitivna čestica bila zrcalna slika negativne. Pad načela pariteta ukazao je na dublje jedinstvo prostora i električnog naboja.

Izvori

 Povijest fizike

Valna teorija


Antalya - Kumluca karayolunun Kemer girişindeki orman içinde bulunan Selçuklu Av Köşkü, 1230 - 1248 arası döneme tarihlenmektedir. Yapı, bilinen üç Selçuklu av köşkünden biri olmakla beraber, bölgenin de tek Selçuklu yapısı ve Türk - İslam sanat geleneğinin tek örneği olma özelliğini taşımaktadır.

Köşkün çatısı ile [ali'nin]'ın mühürü ve aynı zamanda Tekelioğlu Beyliği'nin (1400) bayrağında bulunan altıgen yıldız kabartmalı taş merdiven Selçuklu döneminden kalan en güzel örnektir. Köşkün giriş kapısı ve ona yakın bulunan duvar yıkılmış olmakla birlikte, çatı ve duvarların büyük bölümü iyi durumdadır.

Antalya'daki köşkler

Selçuklu Av Köşkü


Fiskerliv i Norden er en dansk stumfilm fra 1906, der er instrueret af Viggo Larsen.

Handling

Medvirkende
 Viggo Larsen - Fisker, præst
 Margrethe Jespersen - Fiskerens kone
 Gustav Lund

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1906

Fiskerliv i Norden


Olaylar

Doğumlar
 11 Temmuz - Bardesanes, Geç antik çağ'da yaşamış Süryani filozof ve gnostik (ö. 222)

Ölümler

als:150er#154

154


Konkurrencespisning er et fænomen, der går ud på, at deltagerne i en konkurrence skal spise så meget som muligt af en bestemt fødevare inden for en fastsat tid. Blandt de mest udbredte fødevarer, der indgår i konkurrencer, er pølser/hotdogs, kager og burgere.

Konkurrencespisning


Isabela Oliveira da Silva, mais conhecida pelo seu nome artístico Azzy (São Gonçalo, 24 de fevereiro de 2001),  é uma cantora e atriz brasileira. Foi destaque no Rock in Rio em 2022. Em 2023, estreou na atuação interpretando a personagem Ivy na novela Vai na Fé, da TV Globo.

Biografia
Azzy nasceu em São Gonçalo,no Rio de Janeiro, e é uma das cantoras de maior sucesso da nova geração de rappers no Brasil. Desde pequena, sempre esteve envolvida com as artes e participava de várias ações em sua escola. Em 2023, estreou na novela das sete Vai na Fé.

Filmografia

Televisão

Discografia

Ligações externas

Naturais de São Gonçalo
Cantores do estado do Rio de Janeiro
Atrizes do Rio de Janeiro (estado)
Atrizes de televisão do Brasil
Rappers do Brasil
Mulheres rappers
Artistas da Warner Music Brasil

Azzy


Juzjno-Sakhalinsk (, ) er en by i Sakhalin oblast i den Fjernøstlige del af Den Russiske Føderation. Byen har  indbyggere.

Geografi

Juzjno-Sakhalinsk ligger i den sydøstlige del af Sakhalin-øen ved Susujafloden, 25 km fra øst kysten og Det Okhotske Hav,[9] 50 km fra vestkysten og Stillehavet og 20 km fra Anivabugten, syd for Sakhalin. Det er den største by på øen, og den eneste med mere end 100.000 indbyggere. På østsiden er Juzjno-Sakhalinsk beskyttet af en bjergkæde. Afstanden fra Juzjno-Sakhalinsk til Moskva er omkring 6660 km i luftlinje.

De vigtigste transportårer på øen er hovedvejen i Juzjno-Sakhalinsk, banegården og lufthavnen.

Klima

Juzjno-Sakhalinsk har fuktigt kontinentalklima. Byen ligger på en flodslette omgivet af bakker, hvorfor den har et særligt klima, der ikke er typisk for øens kystbyer. Om sommeren kan det være meget varmt i Juzjno-Sakhalinsk, med en gennemsnitstemperatur i august måned på 17,3 °C, og om vinteren kan der være kraftig frost på grund af manglende vind, med gennemsnitstemperatur på −12,2 °C i januar. Den årlige gennemsnitstemperatur er 2,8 °C og den årlige gennemsnilige nedbør er 864 mm.

Historie

I  blev landsbyen Vladimirovka () grundlagt, hvor byen ligger i dag.

Fra 1905 til 1945 blev stedet kaldt Toyohara (japansk 豊 原 市) og var under japansk styre. Byen var det administrative center for Karafuto præfektur i Sydsakhalin. På det tidspunkt byggede japanerne jernbaner i den sydlige del af øen, med smalere sporvidde end den russiske jernbanelinje i nord. Den sydlige del af Sakhalin var blevet indtaget af Japan under den russisk-japanske krig 1904-1905. Tusindvis af koreanere blev tvangsarbejdere på Sakhalin. I dag er det eneste bygning fra den japanske regeringsperiode et museum i Juzjno-Sakhalinsk.

Sakhalin tilfaldt Sovjetunionen i 1945 efter anden verdenskrig. Mens de japanske tropper blev trukket tilbage fra Sakhalin, måtte mange koreanere forblive fordi de hverken havde japansk eller sovjetisk statsborgerskab. Mange håbede på en tilbagevenden til Korea og afviste derfor sovjetisk statsborgerskab. I 1946 fik Juzjno-Sakhalinsk tildelt bystatus og fik sit nuværende navn, der stammede fra byens placering i det sydlige Sakhalin.

Det var først i 1990, efter genoprettelsen af diplomatiske forbindelser mellem Rusland og Sydkorea, at der blev gjort en indsats for at repatriere koreanerne til deres hjemland. Japans regering finansierede opførelsen af et pensionat i den sydlige del af den koreanske halvø og et boligområde i Ansan. Omkring 2.000 første generationens koreanere flyttede dertil fra Sakhalin.

Befolkningsudvikling

Note: Data fra folketællinger

Kultur og udddannelse

I byen findes Sakhalin statslige universitet og Sakhalin videskabscenter, en afdeling af den fjerne østlige gren af det russiske videnskabsakademi.

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Sakhalin oblast
Etableret i 1882

Juzjno-Sakhalinsk


Banffshire est une Circonscription représentée au Parlement d'Écosse jusqu'en 1707.

Membres du Parlement

Références

Article connexe
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le Banffshire

Banffshire (circonscription du Parlement d'Écosse)


Foulness Island () is a closed island on the east coast of Essex in England, which is separated from the mainland by narrow creeks. In the 2001 census, the usually resident population of the civil parish was 212, living in the settlements of Churchend and Courtsend, at the north end of the island. The population reduced to 151 at the 2011 Census. The island had until recently a general store and post office. The George and Dragon pub in Churchend closed in 2007, while the church of St Mary the Virgin closed in May 2010. In 2019, the Southend Echo reported plans for the church to be converted into a five-bedroom home.

Foulness Island is predominantly farmland and is protected from the sea by a sea wall. The island's unusual name is derived from the Old English fugla næsse ("bird headland"), referring to wildfowl. It is an internationally important site for migrating and breeding birds, including pied avocets. During the North Sea flood of 1953, almost the entire island was flooded and two people died.

Before 1922, when the military road was built, the only access was across the Maplin Sands via the Broomway, a tidal path said to predate the Romans, or by boat. Public rights of way exist, but the island is now run by QinetiQ on behalf of the Ministry of Defence as MoD Shoeburyness with access to the island by non-residents subject to stringent times and restrictions.

Governance
Foulness is part of the electoral ward called Foulness and Great Wakering. The population of this ward at the 2011 census was 5,738.

Geography

The island covers  bounded by its sea walls. Before 1847, tithes were payable in kind, but under the terms of the General Tithe Act of 1836, these were replaced by payments of money. The commutation commission, who were responsible for setting the level of payments, produced a details schedule and map in 1847, which provides a detailed land usage survey. At the time, the island included  of saltings, outside the sea wall. The  inside the wall comprised  of arable land, with pasture covering another .  were described as inland water, which was made up of ponds and drainage ditches, while buildings, roads, the sea walls, and some waste ground made up the remaining . The arable land was used to grow cereal crops, namely wheat, oats and barley, and beans, white mustard and clover.

Cheap imports of wheat from America caused widespread depression among agricultural communities in the 1870s, with much arable land reverting to rough pasture. However, a map attached to the report of the Royal Commission on Agriculture (Essex), which reported in 1894, shows that no land on the island reverted to pasture up to 1880, despite some 25% reverting in the neighbouring Rochford hundred. Great Burwood Farm had  of its  in use as pasture in 1858, which had dropped to just  in 1899. Land prices in the same period dropped dramatically, as the farm was bought for £11,165 in 1858 and sold for only £1,800 in 1899, losing 84% of its value. By the 1970s, the smaller farms had amalgamated into five large farming businesses.

Sea defences
The surface of the island, and much of South East England, has been sinking relative to normal tide levels since the end of the last Ice Age. There is no evidence for sea defences in the period of Roman occupation, although the area was flooded in AD 31 by an exceptional tide, which forced a withdrawal to Shoeburyness. The Anglo-Saxon Chronicle also records an exceptional tide on 11 November 1099 which flooded the land, but these were rare occurrences. The first defences were probably erected in the late 12th century. By 1210, the "law of the marsh" was in effect: it required that the cost of such defences should be paid for by those who benefited from them, in proportion to the amount of land owned or rented, and this remained the case until the Land Drainage Act 1930. In 1335, 1338 and 1346, commissioners were sent to inspect the state of the banks in the Rochford hundred, which included Foulness.

The earliest record of sea walls is from 1271, and in 1348 there were problems with one of the marshes, which was flooding every day, indicating that it was below the level of normal tides. The sea walls were made of earth, and were thatched with hurdles of brushwood and rushes. The island was divided into 11 or 12 marshes, each with its own wall, rather than one wall around the whole area, and was extended in 1420 by a new wall around New Wick Marsh, and again between 1424 and 1486, when Arundel Marsh was enclosed. Ditches ran between the walls of the marshes, with sluices at the ends where the ditches met the sea. At high water, the island would effectively be divided into a number of smaller islands. A Commission of Sewers was appointed in 1695, whose jurisdiction included Foulness, but the inhabitants were not happy, and engaged the lawyer Sir John Brodrick to put their case. They argued that an exceptional high tide had flooded the island in 1690, but that they had repaired and improved the walls themselves, and therefore should not be taxed by the Commissioners. Eventually, Foulness had its own Commission, from 1800 to the early 1900s.

The size of the island has been increased several times by "innings". Saltings build up along the shore from silt which is carried to the sea by the rivers, and is deposited on the shore by the tide. Salt-loving plants then take root in the mud, and the salting is established. The plants trap sediments, and the surface rises until it remains above the level of most tides. Inning occurs when a sea wall is built around the edge of the salting, after which rain washes the salt downwards. The alluvium which forms the soil is highly fertile once freshwater plants start to grow. The inning of New Wick Marsh added , and Arundel March covered . No new innings took place in the 1500s, as there were several exceptional tides, and activity was centred on maintaining the existing defences, but another  was added between 1620 and 1662, and there was further activity between 1687 and 1688, in 1801, and finally in 1833. In total,  were added to the island.

Development
The Broomway provided the main access to Foulness for centuries. It is an ancient track, which starts at Wakering Stairs, and runs for  along the Maplin Sands, some  from the present shoreline. The seaward side of the track was defined by bunches of twigs and sticks, shaped like upside-down besom brooms or fire-brooms, which are buried in the sands. Six headways run from the track to the shore, giving access to local farms. The track was extremely dangerous in misty weather, as the incoming tide floods across the sands at high speed, and the water forms whirlpools because of flows from the River Crouch and River Roach. Under such conditions, the direction of the shore cannot be determined, and the parish registers record the burials of many people who were drowned.

The island was also served by ferries, which carried fresh water as well as people. The carriage of water is mentioned in the accounts kept by the bailiffs in 1420, 1424 and 1486. By the middle of the 19th century, ferries ran to Burnham-on-Crouch, Potton Island and Wallasea Island. There was initially no source of fresh water on the island apart from any rainwater that could be collected. In 1725, it was thought that there might be water below the island, and a well was constructed on Great Shelford Marsh. It reached a depth of , but no water was found. At the end of the 1700s, Francis Bannester, who owned Rushley Island nearby, attempted to find water by boring, but again failed to do so. However, his son, also called Francis, persisted and found fresh water some  below Rushley in 1828. Just six years later, there were more than 20 such springs scattered through the six islands of which Foulness is one, and fourteen farms on the island had their own wells by 1889.

Evidence for housing comes from the census returns. In 1801, 396 people lived in 43 houses, which gives an average occupancy of 9.2 people. This had increased to 9.8 in 1811, when 450 people occupied 46 houses. Ownership of the manor was inherited by George Finch in 1826, who took his responsibilities seriously, and set about improving the island by building brick houses for his tenants. Five years later, 630 people lived in 78 houses, and by 1851, 109 dwellings housed 640 people, with average occupancy down to 5.9 people. Population peaked at 754 in the census of 1871, but has steadily declined since.

Military Use

From 1855, the Shoebury Sands, which are a continuation of the Maplin Sands to the south of the island, had been used as an artillery testing site, and the War Office sought to extend this at the end of the 19th century, by buying the island and its offshore sands, to act as a research and development centre for new weapons. They bought some of the sands above Fisherman's Head in 1900, but the rest belonged to Alan Finch, the Lord of the Manor, and he refused to grant shooting rights over them. In 1912, the War Office also discovered that large areas of the sands were leased to tenants, who used them for fishing with kiddles. A kiddle was a large V-shaped or square wicker trap, which formed an enclosure in which fish were trapped as the tide receded.

Military Takeover

Attempts to buy the lordship were also refused by Finch, but he died in 1914, and his half-brother Wilfred Henry Montgomery Finch sold it on 13 July 1915, resulting in the War Office owning around two-thirds of the island. They had also been buying any farms that were not part of the manor, and by the end of the First World War the only buildings which they did not own were the church and rectory, the school, and a mission hall at Courts End. They demolished the post mill towards the beginning of the war, and the parish poor-house and a wooden lock-up which was located near the church were also demolished.

One benefit of the takeover was the construction of the military road in 1922, which crosses New England Island and Havengore Island by a series of bridges, to reach the mainland near Great Wakering. After its opening, the Broomway ceased to be used, except by the military. With the passing of the Ministry of Defence Act 1946 and the subsequent rationalisation of five agencies in 1971, ownership of the island passed from the War Office to the Ministry of Defence. In 2003, a contract to manage the testing of munitions was awarded to the defence contractors QinetiQ, and they also control access to the island.

Proposals
In the 1850s, the South Essex Estuary and Reclamation Company proposed a grand scheme to reclaim around  of land on the Essex coast, which would have included most of Foulness Sands and Maplin Sands. The civil engineer Sir John Rennie produced the plans, and an Act of Parliament was obtained in 1852. This authorised the construction of a  wall, running from Wakering Stairs to beyond Foulness Point. A small amount of work was carried out on another part of the scheme near Bradwell-on-Sea, but the company was wound up in 1868. Lack of finance and opposition from landowners contributed to its failure.

Another scheme was proposed by William Napier and William Hope in January 1862, in response to requests from the Metropolitan Board for imaginative ways to generate a profit from the large quantities of sewage which had been conveyed away from London by Joseph Bazalgette's sewer system. Hope had experience of reclamation and irrigation works in Spain and Majorca. Their scheme envisaged a  culvert from the northern outfall to Rawreth, where a northern branch would convey sewage to Dengie Flats, and a southern one to Maplin Sands. Some  would be reclaimed on both sides of the River Crouch, which would become prime agricultural land. Among several schemes, it was the only one which came with detailed plans, and was accepted by the Board, despite opposition from the City of London, who argued that the soil on Maplin Sands was unsuitable for irrigation with sewage.

The estimated cost of the scheme was £2.1 million, with pumping costs of between £10,000 and £13,000 per year. The Metropolitan Sewage and Essex Reclamation Company was set up, and deposited £25,000 with the Board, to be refunded on completion. Construction work began in late 1865, and the Board remained confident that the scheme would be completed, but the collapse of the Overend Gurney bank precipitated a crisis in the City of London, which made it difficult to raise the finance. A report by the Board for 1867-8 stated that no progress had been made for some time, and all reference to the scheme had ceased by 1871. The board kept the £25,000, the only money that the London ratepayers ever received for their sewage, despite claims at the time that it was worth over £4 million.

Around 100 years later, the Roskill Commission investigated potential sites for a third London airport. Four sites were considered, including construction of an off-shore airport on Maplin Sands. The Commission chose a site at Cublington but the UK government rejected the commission's proposal and accepted a dissenting report recommending that a new airport should be developed at Foulness. The Maplin Development Act received royal assent in October 1973. In 1973 a Special Development Order was made under the Town and Country Planning Act granting planning permission for the project, and the Maplin Development Authority was constituted and began its work. The project would have included not just a major airport, but a deep-water harbour suitable for the container ships then starting to revolutionise maritime transport, a high-speed rail link together with the M12 and M13 motorways to London, and a new town for the accommodation of the thousands of workers who would be required. The new town was to cover 82 square miles, with a population of 600,000 people. The cost was to be a then-astronomical £825 million (£ in ), which many regarded as unacceptable.  The Maplin project was abandoned in July 1974 when Labour came to power in the shadow of the 1973 oil crisis.

1953 flood
Most of the island was flooded in 1953, as a result of exceptional weather conditions which affected much of the Netherlands and the east coast of England. High water at Southend was expected to be  above mean sea level at 1:30 am on Sunday 1 February. The actual tide rose to  above mean sea level, which was  above the danger level for this part of the Essex coast. This level in itself was not a danger to the island, as the sea walls had been raised and strengthened between 1951 and 1952 by the War Office, and were  above mean sea level. However, the high water was accompanied by strong winds, creating large waves, which broke over the top of the defences, washing away the earth banks on the inland side of the walls. Two sections of the wall breached, from Rugwood Head to Asplin's Head on the eastern side of the island, and for about  to the west of Foulness Point on the northern side of the island. By 6:00 am, most of it was under water, and gas, electricity and telephone links had been severed. Rescue attempts on the Sunday failed to reach Foulness.

Plans were formulated by the army, the Southend lifeboat service and various civilian services for a rescue attempt on the Monday. Great Wakering village hall and the Royal Corinthian Yacht Club at Burnham-on-Crouch were prepared as reception centres, and a flotilla of small boats, the lifeboat, a barge and an army DUKW amphibious truck reached the stranded people and evacuated them to the reception centres. 30 men refused to leave, because of the plight of their livestock, but 24 of them were compulsorily evacuated the following day. Two people died in the disaster. Rescue of the animals was difficult, because the road was not accessible, and all access to the island was across the sands, using the Broomway to Fisherman's Head, which was only possible at low tide. On Wednesday 4 February, a number of DUKWs and four-wheel-drive lorries reached the island with food and water for the stranded animals, which were rounded up and assembled at the churchyard, where the land is slightly higher. The following day, they were moved to Newhouse Farm, near Fisherman's Head, ready for the arrival of 24 cattle lorries, which drove across the sands early on Friday morning. Most of the animals had been rescued by Saturday night, with the final sixteen dairy cows leaving by barge on Sunday morning. 400 cattle, 14 calves, 28 horses, 72 sheep, 6 lambs, 3 pigs, 670 chickens, 100 ducks, 2 dogs, 10 rabbits, 4 budgerigars and the 16 dairy cows were rescued. Around 700 sheep and 249 pigs were drowned.

In order to repair the walls before the next spring tides, which were due on 16 February 300 soldiers and 70 sailors were drafted in. Three Royal Navy minesweepers, the Cheerful, Cockatrice and Rinaldo, were moored near Foulness Point, and were used as accommodation by the workers. The number of personnel had increased to 400 soldiers and 100 sailors by 11 February. High tide on 14 February was  higher than expected, and washed away a section of the repaired wall at Shelford Creek, but repairs were again made, and the walls survived the spring tides of the following two days. Re-occupation of the island was delayed until 19 March, to ensure that the new walls would withstand the spring tides due on 14 and 15 March, but many people commuted to their homes each day to begin the task of cleaning up the mess. Of the 114 families who had been evacuated, 80 returned on 19 March.

Conservation

The island's name is derived from the Old English fugla-næss, with fugla (modern "fowl") meaning "of birds" and naess being the Germanic word for promontory, and it remains an important centre for birds, with the area around Foulness Point designated as a Site of Special Scientific Interest (SSSI). Habitat is provided by extensive mud flats and sand flats, which are covered twice a day by the tides, together with salt marshes, banks of shingle and shells, grazing marshes, rough grass and scrubland. They are recognised as being internationally important for six species of birds. Thousands of dark-bellied brent geese arrive from Russia to spend the winter on the flats, which are also frequented by bar-tailed godwit, grey plover, red knot, oystercatcher and redshank. For waterfowl, principally curlew, dunlin and shelduck, the site is of national importance. In winter, hen harriers can be seen foraging, and a wide range of plants and invertebrates thrive there.

Other birds which use the island for breeding include avocet, common tern, little tern, Sandwich tern and ringed plover. During the winter months, in excess of 100,000 waterfowl have been reported. The avocet population is the second largest in the United Kingdom. The Foulness SSSI has been designated as a Special Protection Area for Birds under the EC Birds Directive, and is also a Ramsar site under the Ramsar Convention because of its importance as a wetland.

Foulness Heritage Centre
The island's heritage centre was established in 2002 in the old primary school at Churchend. The conversion was made possible following an 'Awards for All' grant, funding from QinetiQ and a donation the 'Bishop of Bradwell's Fund'. It opened to the public in February 2003. It is run by volunteers from the Foulness Conservation and Archaeological Society and acts as a museum with displays of archaeological artefacts and memorabilia as well as documents and photographs. In 2003 it was a runner up in the annual MOD award for the best conservation projects across the entire defence estate, the Sanctuary Award. It closed to visitors during the winter of 2005/6 for a reorganisation of its displays to include newly donated items. It is open to visitors on the afternoon of the first Sunday of each month from April to October.

References

Bibliography

External links

Google Earth view of Foulness and around

Islands of Essex
Ramsar sites in England
Sites of Special Scientific Interest in Essex
Nature Conservation Review sites
Coastal environment of Essex
Rochford District
Civil parishes in Essex

Foulness Island


Am Rande des Abgrund(e)s ist der Titel folgender Filme:
 Am Rande des Abgrundes (1922), österreichischer Stummfilm von H.K. Breslauer (1922)
 Am Rande des Abgrunds (1948) (Carrefour du crime), französischer Thriller von Jean Sacha (1948)
 Am Rande des Abgrunds (1982) (Five Days One Summer), amerikanisch-britisches Filmdrama von Fred Zinnemann (1982)

Am Rande des Abgrunds


Acer elegantulum er lauftré af ættkvísl hlyna (Acer) sem er frá austur Kína (Anhui, Fujian, Guangxi, Guizhou, Hunan, Jiangxi, Zhejiang). Hann verður um 15 m hár.

Tilvísanir

Hlynir

Acer elegantulum


Die Welsh International 1996 im Badminton fanden vom 28. November bis zum 1. Dezember 1996 in Cardiff statt.

Medaillengewinner

Weblinks
 http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=D3715EAE-E7C9-4100-B576-0193E5BC93CC

Badminton 1996
1996
Badmintonwettbewerb in Cardiff

Welsh International 1996


نادر صلاح الدين هو سيناريست مصري ألف العديد من الأفلام المصرية أشهرها فلم الدادة دودي لياسمين عبد العزيز.

أفلام من تأليفه
 الرهينة
 هو في أيه
 بوحة
 الدادة دودي
 حلم العمر
 كود 36
 جعلتني مجرما
 الليمبي 8 جيجا
 إللى بالى بالك
زهايمر
حلم عزيز
أمن دولت
 براكسا(مسرحية)
 تياترو مصر (مسرحية)
مسرح مصر (مسرحية)
على بابا (مسرحية)

مراجع

وصلات خارجية

صانعو أفلام مصريون

نادر صلاح الدين


Basey ist eine philippinische Stadtgemeinde in der Provinz Samar auf der Insel Samar. Sie hat  Einwohner (Zensus ), die in 51 Barangays leben. Die Gemeinde wird als teilweise urban beschrieben und gehört zur ersten Einkommensklasse der Gemeinden auf den Philippinen. Ihre Nachbargemeinden sind Pinabacdao und Santa Rita im Norden, an die Provinz Eastern Samar im Osten und Marabut im Süden. Im Süden grenzt die Gemeinde an den Golf von Leyte.
Basey liegt ca. 59 südöstlich der Provinzhauptstadt Calbayog City und ist über den Maharlika Highway  erreichbar. Auf dem Gebiet der Gemeinde liegt der Sohoton-Natural-Bridge-Nationalpark, mit seinen zahlreichen Höhlen.

Baranggays

Weblinks

Basey auf der Webseite des Department of the Interior and Local Governement

Basey


Giovanna Crivelari Anselmo, mais conhecida como Crivelari (Londrina, ) é uma futebolista brasileira que atua como atacante. Atualmente, joga no .

Carreira

Corinthians
Pelo  fez sua estreia, em 16 de março de 2019, pelo Campeonato Brasileiro de 2019, contra a . Vitória por 4–1 e dois gols marcados.

Levante
Em 23 de agosto de 2021, foi anunciada como reforço do , da Espanha, por duas temporadas.

Durante a sua passagem no clube, disputou a Liga dos Campeões da UEFA de 2021–22, nas primeira e segunda pré-eliminatórias, quando o clube foi derrotado pelo , no placar agregado de 4–2 — duas derrotas por 2–1. A atleta marcou o gol do Lavante, na primeira partida.

Flamengo
 2022
Foi anunciada como a grande contratação do , em 20 de julho de 2022.

Seleção Brasileira
 Seleção Sub-20
Na Copa do Mundo Sub-20 Japão 2012 disputou uma partida. A Seleção Brasileira Sub-20 foi eliminada na fase de grupos (grupo B).

 Seleção principal
Foi convocada para duas partida amistosa, em 2021, na fase preparatória para Jogos Olímpicos Tóquio 2020, que aconteceu em 2021, em função da pandemia de COVID-19. A primeira contra a Seleção Russa, em 11 de junho, com vitória brasileira por 3–0. A segunda, contra a Seleção Canadense, em 14 de junho, empate em 0–0.

Estatísticas

Clubes
Abaixo estão listados todos os jogos e gols da futebolista por clubes.

 a. Jogos da Supercopa Feminina da Espanha, Copa de la Reina, Supercopa do Brasil
 b. Jogos da Liga dos Campeões da UEFA e Copa Libertadores
 c. Jogos do Campeonato Catarinense, Campeonato Paulista, Campeonato Carioca e Copa Rio

Títulos
 Fonte:
 Kindermann
 Campeonato Catarinense: 2018

 Corinthians
 Copa Libertadores: 2019
 Campeonato Brasileiro: 2020 e 2021
 Campeonato Paulista: 2019 e 2020

 Flamengo
 Brasil Ladies Cup: 2022
 Copa Rio: 2023

Campanhas de destaque
 Corinthians
 Campeonato Brasileiro: 2019 (vice-campeã)

 Flamengo
 Campeonato Carioca: 2022 (vice-campeã)
 Supercopa do Brasil: 2023 (vice-campeã)

Ligações externas

Naturais de Londrina
Jogadoras de futebol feminino do Sport Club Corinthians Paulista
Jogadoras de futebol feminino do Clube de Regatas do Flamengo
!Wikiconcurso Mulheres Brasileiras no Esporte (artigos)

Giovanna Crivelari


Die Bürgerschaftswahl in Bremen 1987 war die zwölfte Wahl zur Bürgerschaft in der Freien Hansestadt Bremen. Sie fand am 13. September 1987 statt.

Für die SPD kandidierte erstmals Klaus Wedemeier als Spitzenkandidat, der 1985 Hans Koschnick als Bürgermeister und Senatspräsident nachgefolgt war. Für die CDU kandidierte erstmals Reinhard Metz als Spitzenkandidat.

Ergebnis
Die Wahlbeteiligung lag bei 75,6 Prozent. Die regierende SPD konnte ihre absolute Mehrheit erneut verteidigen. Die FDP konnte nach vier Jahren wieder in die Bürgerschaft einziehen. Neu in der Bürgerschaft war die Deutsche Volksunion (Liste D), die durch das Überspringen der Fünfprozenthürde in Bremerhaven in der Bürgerschaft vertreten war.

Siehe auch
 Liste der Mitglieder der Bremischen Bürgerschaft (12. Wahlperiode)

Quellen
 Wahlen in Deutschland
 Wahlarchiv der Tagesschau

1987
Bremen Burgerschaft

Bürgerschaftswahl in Bremen 1987


Kevin Michael Hughes (15 December 1952 – 16 July 2006) was a British Labour politician. He was Member of Parliament (MP) for Doncaster North from 1992 to 2005.  He served as a government whip and was previously a coal miner and official for the National Union of Mineworkers (NUM).

Background
Hughes was born in Doncaster in 1952, the son of a coal miner. He was educated at Owston Park secondary modern and took up his father's profession in 1970. He remained a miner until 1990 and attended University of Sheffield for three years under a day-release scheme.

Political career
Originally a communist, he joined the New Communist Party in 1977 but left to join the Labour Party in 1978. He served as a branch delegate and member of the Yorkshire area committee of the NUM. He was elected as a member of Doncaster Metropolitan Borough Council in 1986 and elected to Parliament in the 1992 general election for the safe Labour seat of Doncaster North. As an MP, he was sponsored by the NUM, although the number of working coal pits in his constituency had been reduced from 6 to only 1. He campaigned on pit safety issues before the privatisation of British Coal in the early 1990s.

Despite allegations being made against him by fellow councillor Ron Rose, Hughes avoided blame in the "Donnygate" scandal, which resulted in 21 former members of Doncaster council being convicted for fraud offences. He retained his seat in the House of Commons in 1997, despite being opposed by an "anti-fraud" candidate, and again in 2001. He became a whip for the opposition in 1996 and was a junior whip in the Labour government from 1997 to 2001. He was viewed as a Blairite and vigorously supported the invasion of Iraq in 2003.

During a November 2001 debate in Parliament, Hughes expressed support for anti-terrorism legislation following the September 11 attacks, with a comment which became famous for disparaging left-liberal readers of The Guardian who opposed such measures:

Personal life
Hughes married Lynda Saunders in 1972, and they had a son and a daughter together.  His son joined the Army and served in the 2003 Gulf War.

Hughes stood down early from Parliament in 2005 after being diagnosed with motor neurone disease. He died in Doncaster on 16 July 2006, at the age of 53.

References

External links

They Work For You - Kevin Hughes, former MP
Obituary, The Daily Telegraph, 18 July 2006
Obituary, The Times, 18 July 2006
Obituary, The Independent, 19 July 2006
Obituary, The Guardian, 19 July 2006

1952 births
2006 deaths
Alumni of the University of Sheffield
Councillors in South Yorkshire
Deaths from motor neuron disease
British coal miners
English trade unionists
Labour Party (UK) MPs for English constituencies
National Union of Mineworkers-sponsored MPs
Neurological disease deaths in England
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
People from Doncaster

Kevin Hughes (politician)


An Renanthera isosepala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Eric Holttum. An Renanthera isosepala in nahilalakip ha genus nga Renanthera, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Renanthera

Renanthera isosepala


Åmli Station (Åmli stasjon) var en jernbanestation på Treungenbanen, der lå i byområdet Åmli i Amli kommune i Norge.

Stationen åbnede 18. december 1910, da banen mellem Arendal blev taget i brug i fuldt omfang. Der havde i forvejen været midlertidig trafik mellem Arendal og Froland, men nu blev Åmli endestationen. Den officielle indvielse af banen og stationen fandt sted i regn og blæst 17. december 1910. Der var ca. 200 gæster med indvielsestoget fra Arendal, heriblandt statsminister Wollert Konow og arbejdsminister Hans Jørgen Darre-Jenssen. De blev modtaget af Åmli herredstyre på den pyntede station, hvor skolebørn stod opstillet med flag. Der var taler af arbejdsministeren, af statsministeren der også oplæste et telegram fra kong Haakon 7., af Åmlis ordfører Aslak Kateraas, amtsmand Sven Aarrestad og flere andre. Derefter var der kaffe i stationsbygningen, før gæsterne og toget kørte tilbage til en festmiddag i Arendal. I Åmli var der folkefest i stationsbygningen om aftenen.

Åmli var endestation indtil 14. december 1913, hvor banen blev forlænget videre til Treungen i Nissedal. I april 1921 blev stationsnavnet ændret fra det oprindelig Aamli til Åmli. I 1946 blev banen ombygget fra smalspor til normalspor. Trafikken på den blev indstillet 1. oktober 1967, og i 1970 blev sporene taget op.

Stationsanlægget blev tegnet af Harald Kaas. I dag holder det lokale folkebibliotek til i den tidligere stationsbygning, mens Telemark Bilruter benytter pakhuset. I sin tid var der også remise, drejeskive og enkelte andre bygninger på stedet.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Treungenbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1910
Ophørt i 1967
Jernbanestationer i Agder

Åmli Station