Anthony Peter Roylance Rolt (Bordon, Hampshire, Engleska, 16. listopada 1918. – Warwick, Warwickshire, Engleska, 6. veljače 2008.) je bio britanski vozač automobilističkih utrka, bojnik u Britanskoj armiji i inženjer. U Drugom svjetskom ratu bio je zarobljen u bitki kod Calaisa 1940. U Formuli 1 je nastupio na tri utrke od 1950. do 1955., ali nije uspio osvojiti bodove. Od 1947. do 1955. odvezao je 40 neprvenstvenih utrka Formule 1, u kojima je ostvario šest pobjeda. Godine 1953. pobijedio je na utrci 24 sata Le Mansa sa suvozačem Duncanom Hamiltonom, vozeći bolid Jaguar C-type.

Izvori

Vanjske poveznice
Tony Rolt - Stats F1
Tony Rolt - Racing Sports Cars

Britanski vozači Formule 1

Tony Rolt


În lingvistică, termenul proteză (cf.  prothesis <  πρόθεσις próthesis), preluat din retorică, denumește o schimbare fonetică ce constă în adăugarea unui sunet neetimologic la începutul unui cuvânt, în general pentru a-i ușura articularea.

În istoria limbii

În perspectiva foneticii istorice, proteza este o schimbare ce poate interveni în evoluția cuvintelor de la o limbă mamă la o limbă fiică. De pildă, grupurile de consoane inițiale de cuvânt [sp], [st] și [sk], din latină, au primit în unele limbi romanice (spaniola, franceza) un [e] protetic. În franceză, [s] a căzut în unele cazuri:  spiritus "spirit" >  espíritu,  esprit; stella "stea" > estrella, étoile; schola "școală" > escuela, école, spatula(m) "umăr" >  épaule, scutu(m) "scut" > écu.

Dacă în limbile romanice a avut loc în general proteza unei vocale înaintea unei consoane, în unele limbi slave s-a produs proteza unei consoane înaintea unei vocale. După unii lingviști, în limba protoslavă, cuvântului "măr" (fructul) îi corespundea ablŭko. În limbile rusă, poloneză și în diasistemul slav de centru-sud (bosniacă, croată, muntenegreană, sârbă, prescurtat BCMS), la acesta s-a produs proteza lui [j]:  яблоко iabloko,  jabłko, BCMS jabuka, vs.  абълка abălka, în care nu a avut loc această proteză.

Proteza altei consoane, [v], s-a produs în rusă, de exemplu la cuvântul восемь vosemĭ "opt", vs.  осъм osăm. Este mai frecventă această proteză în limba bielorusă: вока voka (vs.  oко) "ochi", вуха vuha (vs.  ухо uho "ureche").

În aromână este frecventă, deși nu generală și nu caracteristică tuturor graiurilor, proteza lui [a], mai ales înaintea lui [r]: arău "rău", aratsi "rece", arădătsină "rădăcină" etc.

Proteza se produce în unele limbi în procesul de integrare a împrumuturilor lexicale. În limba bască, de pildă, există un fenomen asemănător cu cel din aromână, anume proteza lui [a] înaintea lui [r] cu care încep împrumuturi latine și romanice.

Limba maghiară a păstrat până la o anumită etapă din evoluția ei intoleranța limbii de bază fino-ugrice față de grupurile de consoane la început de cuvânt, de aceea în împrumuturile relativ vechi s-a produs proteza unei vocale înaintea acestora: slavă veche dvor > udvar "curte",  schola > iskola "școală".

În limba actuală

Există variante de cuvinte cu și fără proteză care coexistă în limbă. Uneori ambele sunt prezente în aceeași varietate de limbă, de exemplu în cea standard a limbii române, variantele unor pronume personale și reflexive complemente neaccentuate: îmi vs. mi-, -mi, îți vs. ți-, -ți, își vs. și-, -și, îl vs. l-, -l (proteza lui î).

În registrul familiar al limbii maghiare sunt frecvente prenumele diminutivate cu și fără proteza unor consoane, ex. István "Ștefan" > Isti > Pisti, Anna > Anni > Panna / Panni, András "Andrei" > Andi – Bandi.

Alte variante sunt distribuite între standard și varietăți nestandard, de exemplu regionale, de registru popular, de registru familiar sau individuale. În română astfel sunt alămâie vs. lămâie, amiroase vs. miroase, zbici vs. bici, scoborî vs. coborî.

În dialecte rusești din sud se întâlnește proteza lui [i], ex. ишла ișla vs. шла șla "mergea" (feminin singular).

În afară de [j] protetic vechi și standard în limba actuală, în dialecte croate se întâlnesc cuvinte cu această proteză în opoziție cu corespondentele lor fără proteză în standard, ex. jopet vs. opet "iarăși".

Proteza poate fi și individuală în vorbirea curentă, cuvântul nefiind izolat, ci integrat în lanțul vorbirii. Un exemplu în limba engleză este left turn "viraj la stânga" pronunțat [əleft təːn], cu proteza lui [ə] la cuvântul left.

Ca figură de stil din categoria figurilor de sunet, proteza apare în cuvinte nestandard, la scriitori care caută să redea, de exemplu, o atmosferă populară urbană sau rurală. De asemenea, în jurnalism se poate vorbi de proteză contextuală în titluri de articole, atunci când într-o sintagmă consacrată se înlocuiește un cuvânt cu altul, având alt sens, de care diferă prin sunetul inițial, ex.  Zodijački mrak, literal "întuneric zodiacal", cu mrak "întuneric" în loc de rak "rac".

Note

Surse bibliografice

Surse directe

  A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapesta, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Bagić, Krešimir, Od figure do kulture – PROTEZA, EPENTEZA, PARAGOGA. Produživanje riječi (De la figură la cultură – proteză, epenteză, paragogă. Lungirea cuvintelor), Vijenac, nr. 421, 22 aprilie 2010 (accesat la 26 septembrie 2019)

 Bidu-Vrănceanu, Angela et al., Dicționar general de științe. Științe ale limbii, București, Editura științifică, 1997, ISBN 973-440229-3 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics  (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 26 septembrie 2019)

 Capidan, Theodor, Aromânii. Dialectul aromân. Studiu lingvistic, București, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională, 1932 (accesat la 26 septembrie 2019)

 Constantinescu-Dobridor, Gheorghe, Dicționar de termeni lingvistici, București, Teora, 1998; online: Dexonline (DTL) (accesat la 26 septembrie 2019)

  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002

  Iarțeva, V. N. (coord.), Лингвистический энциклопедический словарь (Dicționar enciclopedic de lingvistică), Moscova, Sovietskaia Ențiklopedia, 1990 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Ladan, Tomislav (coord.), Hrvatski obiteljski leksikon (Lexicon familial croat), Zagreb, Leksikografski zavod Miroslav Krleža și EPH, 2005, ISBN 953-6748-16-9; online: enciklopedija.lzmk.hr (accesat la 26 septembrie 2019)

  Szathmári, István (coord.), Alakzatlexikon. A retorikai és stilisztikai alakzatok kézikönyve (Lexiconul figurilor. Ghidul figurilor retorice și de stil), Budapesta, Tinta, 2008

Sursă indirectă

  Meyer-Lübke, Wilhelm, "Das Baskische" (Limba bască), Germanisch-romanische Monatschrift, anul IV, nr. 11, 1924

Vezi și

 Afereză
 Apocopă
 Diereză
 Epenteză
 Epiteză
 Figură de stil
 Schimbare fonetică
 Sincopă (lingvistică)
 Sinereză

Fonetică

Proteză (lingvistică)


El mosquero real atlántico (Onychorhynchus swainsoni) es una especie de ave paseriforme en la familia Tyrannidae.

Taxonomía
A menudo se la considera una subespecie de la Onychorhynchus coronatus (Onychorhynchus coronatus swainsoni).
Algunos autores o clasificaciones lo sitúan en la familia (antes género) Onychorhynchidae (Tello, Moyle, Marchese & Cracraft, 2009).

Distribución y hábitat
El mosquero real atlántico es endémico de los bosques del Atlántico en el sureste de Brasil: estados de Minas Gerais, Río de Janeiro, São Paulo, Paraná y Santa Catarina.

Ecología
Está amenazado por pérdida de hábitat.

Referencias

Enlaces externos
BirdLife Species Factsheet.

swainsoni
Aves endémicas de Brasil
Animales descritos en 1858
Taxones descritos por August von Pelzeln

Onychorhynchus swainsoni


Der NHL Entry Draft 2012 fand am 22. und 23. Juni 2012 statt. Es war die 50. Austragung dieser Veranstaltung. Austragungsort war zum zweiten Mal nach 1997 die Stadt Pittsburgh im US-Bundesstaat Pennsylvania. Die erste Runde des Entry Draft fand am 22. Juni statt und wird in Kanada und den Vereinigten Staaten landesweit auf TSN, NBC Sports sowie dem NHL Network ausgestrahlt. Die Runden 2 bis 7 wurden am 23. Juni abgehalten und waren auf dem NHL Network und per Internetstream zu sehen.

Mit dem First Overall Draft-Pick wählten die Edmonton Oilers den russischen Flügelstürmer Nail Jakupow aus. Auf den Plätzen zwei und drei wurden Ryan Murray (Columbus Blue Jackets) und Alex Galchenyuk (Montréal Canadiens) selektiert. Insgesamt wurden in sieben Runden 211 Spieler aus 12 Nationen von den NHL-Franchises gedraftet. Die Washington Capitals wählten dabei mit zehn Spielern die Meisten aus; die New York Rangers besaßen mit vier Wahlrechten die Wenigsten. Als einziger deutscher Spieler wurde Daniel O'Regan von den San Jose Sharks an Position 138 ausgewählt; der einzige gedraftete Schweizer Akteur Christoph Bertschy wurde an 158. Position von den Minnesota Wild ausgewählt.

Verfügbare Spieler
Alle Spieler, die zwischen dem 1. Januar 1992 und dem 14. September 1994 geboren wurden, sind für den Entry Draft verfügbar. Zusätzlich sind alle ungedrafteten, nicht-nordamerikanischen Spieler über 20 für den Draft zugelassen. Ebenso sind diejenigen Spieler verfügbar, die beim NHL Entry Draft 2010 gewählt wurden und bis zum Zeitpunkt des Entry Draft 2012 keinen Einstiegsvertrag bei ihrem ursprünglichen Draftverein unterschrieben haben.

Draft-Reihenfolge
Die Draft-Reihenfolge wurde am 10. April 2012 nach Abschluss der regulären Saison der NHL-Spielzeit 2011/12 durch die Draft-Lotterie bestimmt. Dabei nahmen die 14 Teams teil, die sich nicht für die Play-offs dieser Saison qualifizierten; beziehungsweise deren Wahlrecht-Inhaber. Der Sieger der Lotterie konnte dabei maximal vier Positionen in der Reihenfolge aufsteigen. Das schlechteste Team der regulären Saison hatte eine Chance von 48,2 Prozent die Lotterie zu gewinnen; das beste der 14 nicht für die Playoffs qualifizierten Teams auf dem 14. Platz hatte eine Chance von 0,5 Prozent.

Die Edmonton Oilers gewannen die Lotterie und rückten somit um einen Platz vom zweiten auf den ersten Rang in der Draft-Reihenfolge auf. Dadurch sicherten sie sich zum dritten Mal in Folge den First Overall Draft-Pick. Die Columbus Blue Jackets, das schlechteste Team der regulären Saison, rutschte dadurch vom ersten auf den zweiten Platz in der Draft-Reihenfolge. Die Oilers sind das zweite Team der NHL-Historie, welches drei Jahre in Folge das erste Wahlrecht besitzt. Dieses Privileg besaßen vorher nur die Québec Nordiques, die 1989, 1990 und 1991 über den First-Overall-Pick verfügten.

Die Draftreihenfolge der 16 Play-off-Teilnehmer steht nach dem Stanley-Cup-Finale fest. Der Stanley-Cup-Sieger wird auf Position 30, der Finalgegner auf Position 29 gesetzt. Auf den Positionen 27 und 28 werden die in den Conference-Finals ausgeschiedenen Teams einsortiert. Die restlichen Play-off-Mannschaften werden anhand ihres Tabellenstandes in der regulären Saison gesetzt. Dabei gilt, dass die Mannschaft mit den wenigsten Tabellenpunkten auf Position 15 steht. Die Draft-Reihenfolge gilt für alle Runden des Entry Draft; die Mannschaften können dabei über Transfers Wahlrechte anderer Teams erwerben sowie eigene an andere Mannschaften abgeben.

Transfer von Erstrunden-Wahlrechten

Rankings
Die Final Rankings vom NHL Central Scouting Service (CSS) sowie das Ranking vom International Scouting Service (ISS) im Mai 2012 mit den hoffnungsvollsten Talenten für den NHL Entry Draft 2012.

Draftergebnis

Runde 1

Runde 2

Runde 3

Runde 4
Ab Runde 4 sind nur Spieler, über die ein Artikel existiert, aufgeführt.

Runde 5

Runde 6

Runde 7

Weblinks
 Komplettes Draftergebnis bei nhl.com
 Central Scouting Rankings bei nhl.com

Einzelnachweise

Eishockey 2012
2012
Sportveranstaltung in Pittsburgh

NHL Entry Draft 2012


La dimensión fractal local, dimensión puntual o exponente de Hölder es un límite definido punto a punto para ciertas medidas definidas sobre un espacio métrico y que puede ser usado para caracterizar dichas medidas.

Definición
La dimensión fractal local o exponente de Hölder de una medida finita definida sobre  se define punto a punto como el límite:

El límite anterior no siempre existe por lo que común mente se definen los límites superior e inferior para la misma magnitud:

Propiedades
Si  es un conjunto de Borel y  es una medida finita, se cumple que:
 Si  para todo  y  entonces .
 Si  para todo  entonces .
 Si  para todo  y  entonces .
 Si  para todo  entonces .
Donde:
, es la dimensión de Hausdorff-Besicovitch.
, es la dimensión de empaquetado.

Aplicaciones
El análisis multifractal de una medida finita sobre un espacio métrico se usa la dimensión fractal local, que puede diferir en algunos puntos de la dimensión fractal de Hausdorff-Besicovitch, para definir el llamado espectro multifractal que se usa para caracterizar a la propia medida.

Referencias

Bibliografía

Véase también
 Dimensión fractal

Fractales

Dimensión fractal local


Izadim Maçude ibne Bursuqui (Izz ad-Din Mas'ûd ibn Bursuqî; m. ) foi atabegue de Moçul e Alepo de 1126 a 1127, filho e sucessor de Aque Suncur Bursuqui. Seu pai foi assassinado em Moçul em 26 de novembro de 1126 enquanto residia em Alepo e soube da notícia através do príncipe , "tanto que os francos se preocuparam em saber o que era importante nas províncias muçulmanas", segundo o cronista muçulmano ibne Alatir. Maçude foi imediatamente a Baguedade para obter de Mamude II, sultão seljúcida da Pérsia, a investidura de Moçul e Alepo. Pouco depois, disputou com Toguetequim, atabegue de Damasco, e se preparou para invadir seus estados quando morre em Raeba, possivelmente envenenado. O sultão então deu Moçul e Alepo a Zengui, mas, enquanto este último ocupou Moçul, Cutlugue, um mameluco de Maçude, assumiu o poder em Alepo, mas se tornou tão tirânico com seus habitantes que uma revolta o derrubou antes que Zengui tomasse posse da cidade em 18 de junho de 1128.

Bibliografia

Turcos do século XI
Turcos do século XII
Atabegues de Alepo
Atabegues de Moçul

Maçude ibne Bursuqui


En computación, batch puede referirse a:

 Archivo batch, un archivo de texto con extensión *.bat que contiene una secuencia de órdenes para ser ejecutadas en sistemas DOS, OS/2 y Microsoft Windows.
 Batch (Unix), comando para poner en cola tareas para su posterior ejecución.
 Batch Enhancer, un applet lanzado por Norton Utilities para mejorar la presentación de archivos batch.
 Batch Monitor, un programa de software creado por Apple Computer para ver y monitorear tareas codificadas .
 Batch processing («procesamiento por lotes»), la ejecución de una serie de programas en un computador sin la interacción humana.
 Batch renaming, el proceso de renombrar múltiples archivos y carpetas de computador de una manera automática.
 DEC BATCH-11/DOS-11, un sistema operativo desarrollado por Digital Equipment Corporation.
 Portable Batch System, un software de computadora que ejecuta programación de tareas.
 Spring Batch, un framework de código abierto para procesamiento por lotes.

Batch


Northway  ist Ortsname

Kanada
 Camp Northway

Vereinigtes Königreich
 Northway (Devon), England
 Northway (Gloucestershire), England
 Northway (Oxford), England
 Northway (Somerset), England
 Northway (Swansea), Wales

Vereinigte Staaten
 Northway (Alaska),
 Northway Junction (Alaska)
 Northway Village (Alaska)

Northway als Teil von Firmierungen:
 Northway Motor and Manufacturing Company, ehemaliger US-amerikanischer Motorenhersteller
 Northway Motors Corporation, ehemaliger US-amerikanischer Automobilhersteller

Northway ist Familienname

 Douglas Northway (* 1955), US-amerikanischer Schwimmer
 Ralph Elmer Northway (1873–1940), Konstrukteur und Automobilunternehmer
 Stephen A. Northway (1833–1898), US-amerikanischer Politiker

Northway


Baudolino is a 2000 novel by Umberto Eco about the adventures of a man named Baudolino in the known and mythical Christian world of the 12th century.

Baudolino was translated into English in 2001 by William Weaver. The novel presented a number of particular difficulties in translation, not the least of which is that there are ten or so pages written in a made-up language that is a mixture of Latin, medieval Italian and other languages (intended to reconstruct how a barely-literate Italian peasant boy of the 12th century would have tried to write in the vernacular).

Saint Baudolino, a historically-attested hermit of the eighth century, is the Patron Saint of Alessandria, and thus it would be natural for a boy born there to bear his name.

Plot summary
In the year of 1204, Baudolino of Alessandria enters Constantinople, unaware of the Fourth Crusade that has thrown the city into chaos. In the confusion, he meets Niketas Choniates and saves his life. Niketas is amazed by his language genius, speaking many languages he has never heard, and Baudolino begins to recount his life story to Niketas.

His story begins in 1155, when Baudolino – a highly talented Italian peasant boy – is sold to and adopted by the emperor Frederick I. At court and on the battlefield, he is educated in reading and writing Latin and learns about the power struggles and battles of northern Italy at the time. He is sent to Paris to become a scholar.

In Paris, he gains friends (such as the Archpoet, Abdul, Robert de Boron and Kyot, the purported source of Wolfram von Eschenbach's Parzival) and learns about the legendary kingdom of Prester John. From this event onward, Baudolino dreams of reaching this fabled land.

The earlier parts of the story follow the general historical and geographical outlines of 12th-century Europe, with special emphasis on the Emperor Frederick's futile efforts to subdue the increasingly independent and assertive city states of Northern Italy. Baudolino, both a beloved adopted son to the Emperor and a loyal native of the newly founded and highly rebellious town of Alessandria, plays a key role in reconciliation between the Emperor and the Alessandria townspeople, who are led by Baudolino's biological father; a way is found for the Emperor to recognize Alessandria's independence without losing face. (It is no accident that Alessandria is Umberto Eco's own hometown.) During the siege, Baudolino works on the side of Frederick Barbarossa, but concocts a plan to help win the Alessandrian townspeople independence. He attempts to convince the emperor's forces that Alessandria is more prepared for a siege than them through stuffing a cow with the last of Alessandria's wheat and sends the cow out to the Emperor's forces. When the cow is cut open, it reveals a full belly of wheat. The emperor's forces are convinced that Alessandria is not worth besieging, and thus leave.

The incident of the death of Emperor Frederick, while on the Third Crusade, is a key element of the plot. This part involves an element of secret history – the book asserts that Emperor Frederick had not drowned in a river, as history records, but died mysteriously at night while hosted at the castle of a sinister Armenian noble. This part also constitutes a historical detective mystery – specifically, a historical locked room mystery – with various suspects suggested, each of whom had a clever means of killing the Emperor, and with Baudolino acting as the detective.

After the Emperor's death, Baudolino and his friends set off on a long journey, encompassing 15 years, to find the Kingdom of Prester John. From the moment when they depart eastwards, the book becomes pure fantasy – the lands which the band travels bearing no resemblance to the continent of Asia at that or any other historical time, being rather derived from the various myths which Europeans had about Asia – including the aforementioned Christian myth of the Kingdom of Prester John, as well as the Jewish myth of the Ten Lost Tribes and the River Sambation, and some earlier accounts provided by Herodotos. Baudolino meets eunuchs, unicorns, Blemmyes, skiapods and pygmies. At one point, he falls in love with a female satyr-like creature who recounts to him the full Gnostic creation myth (Gnosticism is a pervasive presence in another of Eco's novels, Foucault's Pendulum). Philosophical debates are mixed with comedy, epic adventure and creatures drawn from medieval bestiaries.

After many disastrous adventures, the destruction of Prester John's Kingdom by the White Huns followed by a long stint of slavery at the hands of the Old Man of the Mountain, Baudolino and surviving members of his band of friends return to Constantinople undergoing the agony of the Fourth Crusade – the book's starting point. Niketas Choniates helps Baudolino discover the truth about how the Emperor Frederick died – with shattering results for Baudolino and his friends.

Characters in Baudolino

Invented by Eco
Baudolino – young man of Alessandria, protagonist, apparently a reference to the patron saint.
The monopod Gavagai, a reference to Quine's example of indeterminacy of translation.
The putative successors of Hypatia of Alexandria
Deacon John, leprous sub-ruler of Pndapetzim, apparently based on Baldwin IV of Jerusalem.

Other fictional or legendary beings
Kyot
Gagliaudo Aulari, legendary saviour of Alessandria, and his wife, who are Baudolino's biological parents
Prester John
Basilisk
Manticore
Chimera
Satyrs
Blemmyes
Panotti
Unicorn
Cynocephaly
Roc

Historical
Frederick Barbarossa
Niketas Choniates
Rainald of Dassel
The Old Man of the Mountain
Pope Alexander III
Beatrice I, Countess of Burgundy
The Archpoet (unknown except through his poetry)
Otto of Freising
Rahewin
A member of the ancient Artsruni noble clan
Andronicus I Comnenus
Stephen Hagiochristophorites
Isaac II Angelos
The Venerable Bede
White Huns
Enrico Dandolo
Robert de Boron

Release details
2000, Italy, Bompiani (), Pub date ? ? 2000, hardback (First edition, Italian)
2001, Brazil, Editora Record (), Pub date ? ? 2001, paperback (Portuguese edition)
2002, UK, Secker & Warburg (), Pub date 15 October 2002, hardback
2002, USA, Harcourt (), Pub date 15 October 2002, hardcover
2002, France, Grasset and Fasquelle (), Pub date 12 February 2002, paperback (French edition)
2002, USA, Recorded Books (), Pub date ? October 2002, audiobook (cassette edition)
2003, Italy, Fabbri - RCS Libri (), Pub date ? January 2003, paperback (Italian edition)
2003, USA, Harvest Books (), Pub date 6 October 2003, paperback

External links

 An interview with Umberto Eco for La Repubblica, September 11, 2000
 An excerpt from the book
 Umberto Eco Wiki: Baudolino - wiki annotations of Baudolino

2000 novels
20th-century Italian novels
Bompiani books
Cultural depictions of Frederick I, Holy Roman Emperor
Cultural depictions of Hypatia
Fiction with unreliable narrators
Novels by Umberto Eco
Novels set in the 12th century
Novels set in the 13th century
Roc (mythology)
Postmodern novels

Baudolino


Insula Marele Diomede (în , în traducere Insula Ratmanov, după ; în Inupiat: Imaqłiq) sau "Insula Zilei de Mâine" (din cauza ) este insula vestică din arhipelagul Insulelor Diomede din mijlocul strâmtorii Bering. Insula face parte din  al districtului autonom Ciukotka al Rusiei. Frontiera maritimă între Rusia și Statele Unite ale Americii trece pe direcția nord-sud între Insulele Diomede.

Geografie
Insula Marele Diomede este situată la aproximativ  sud-est de Capul Dejnev de pe Peninsula Ciukci și este  sau, tehnic vorbind, punctul cel mai vestic. Coordonatele sale sunt . Insula stâncoasă, cu , are o suprafață de aproximativ   trece la aproximativ  est de insulă. Cel mai înalt punct al insulei este în punctul 6, la o altitudine de .

Istoria
Conform , insula, ca și Insulele Diomede și , a fost inițial locuită de .

Primul european care a ajuns la insule a fost exploratorul rus Semion Dejniov în 1648. Navigatorul rus de naționalitate daneză Vitus Bering a redescoperit Insulele Diomede pe , ziua în care Biserica Ortodoxă Rusă îl comemorează pe martirul .

În 1732, geodezul rus  a întocmit o hartă a insulei.

În 1867, în contextul Achiziției Alaskăi, noua frontieră între cele două țări a fost trasată între Insulele Marele Diomede și .

Secolul al XX-lea
În timpul celui de al Doilea Război Mondial, Marele Diomede a devenit bază militară, și a rămas așa și pe durata Războiului Rece.

După al Doilea Război Mondial, populația autohtonă a fost strămutată de pe Insula Marele Diomede pe continent, pentru a evita contactele peste graniță. Astăzi, spre deosebire de insula vecină , ea nu are nicio populație autohtonă permanentă, fiind doar locul unei stații meteo rusești și al unei baze de trupe ale  (FSB).

În timpul Războiului Rece, secțiunea de frontieră dintre SUA și URSS care despărțea Marele și Micul Diomede a devenit cunoscută sub numele de "Cortina de Gheață". În 1987, cu toate acestea, Lynne Cox a înotat din Micul Diomede până la Marele Diomede (circa ) și a fost felicitată împreună de către Mihail Gorbaciov și Ronald Reagan.

Fauna
Pe Marele Diomede s-au găsit unsprezece specii de păsări, inclusiv  și . În 1976 pe insulă a fost identificat un . Această constatare, unică până în prezent în Rusia, a fost foarte probabil un exemplar cu prezență accidentală. Dintre mamifere, pinipedele (de exemplu  și , morsele) și cetaceele (de exemplu,  și, mai rar, balenele de Groenlanda) populează apele din jurul insulei.

Note

Marele Diomede

Insula Marele Diomede


Der Landesbeauftragte zur Aufarbeitung der Folgen der kommunistischen Diktatur (LAkD) berät Menschen in Brandenburg, die während der Zeit der sowjetischen Besatzung und der anschließenden DDR-Zeit von Verfolgung unmittelbar oder mittelbar betroffen waren. Gleichzeitig soll er über die Wirkungsweisen und Auswirkungen der Diktatur unterrichten.

Hintergrund

Brandenburgisches Aufarbeitungsbeauftragtengesetz
Am 7. Juli 2009 verabschiedete der brandenburgische Landtag in einer seiner letzten Sitzungen der Wahlperiode das Gesetz über den Beauftragten des Landes Brandenburg zur Aufarbeitung der Folgen der kommunistischen Diktatur (Brandenburgisches Aufarbeitungsbeauftragtengesetz – BbgAufarbBG –, GVBl. I/09, Nr. 09, S. 190). Während in den restlichen Neuen Bundesländern schon Anfang der 1990er Jahre ein solches Amt eingerichtet worden war, zog Brandenburg unter der Großen Koalition nach fast zwei Jahrzehnten nach. In der Amtsbezeichnung des brandenburgischen Beauftragten kamen damals die tatsächlichen Aufgaben der Behörde stärker zum Ausdruck als in den Bezeichnungen der Landesbeauftragten für die Unterlagen des Staatssicherheitsdienstes der ehemaligen DDR; mittlerweile sind alle anderen fünf Landesbeauftragten nach § 38 StUG umbenannt: "zur Aufarbeitung der SED-Diktatur" bzw. "für die Aufarbeitung der SED-Diktatur".

Zum politischen Kontext

Nach der Landtagswahl im Herbst 2009 und der Bildung einer Regierungskoalition von SPD und Die Linke (Kabinett Platzeck III) wurde befürchtet, dass eine kritische Auseinandersetzung mit der SED-Diktatur und ihren Folgen noch mehr in den Hintergrund geraten könnte. Nach der friedlichen Revolution hatte der "Brandenburger Weg" der Regierungen unter Ministerpräsident Manfred Stolpe (Kabinette I, II und III, November 1990 bis Juni 2002) bereits zu Versäumnissen in der Aufarbeitung geführt. Trotz eines zur Vergangenheitspolitik Stellung nehmenden Abschnitts im Koalitionsvertrag geriet die Glaubwürdigkeit der rot-roten Regierung hinsichtlich einer entschlossenen DDR-Aufarbeitung erneut ins Wanken, als die Tätigkeit mehrerer Abgeordneter der Linkspartei für die Stasi zunehmend die Berichterstattung der Medien dominierte. Vor diesem Hintergrund waren die baldige Einsetzung eines Aufarbeitungsbeauftragten, die Bereitschaft aller Landtagsabgeordneten, sich nach dem Stasi-Unterlagengesetz überprüfen zu lassen, sowie die Einrichtung einer Enquête-Kommission zur "Aufarbeitung der Geschichte und Bewältigung von Folgen der SED-Diktatur und des Übergangs in einen demokratischen Rechtsstaats im Land Brandenburg" ein wichtiger Ausdruck der allgemeinen Bereitschaft des Landtags, sich der Vergangenheit zu stellen.

Berufung von Ulrike Poppe
Am 17. Dezember 2009 wurde auf Vorschlag des Ministerpräsidenten Matthias Platzeck die ehemalige DDR-Oppositionelle und Bürgerrechtlerin Ulrike Poppe für sechs Jahre einstimmig vom Landtag zur ersten Landesbeauftragten gewählt. Am 22. Februar 2010 trat sie ihre Stelle an. Ihre feierliche Amtseinführung fand am 23. März 2010 durch den Präsidenten des Landtags, Gunter Fritsch (SPD), im Potsdamer Schloss Cecilienhof statt.

Erste Änderung des Aufarbeitungsbeauftragtengesetzes
Nach dem Inkrafttreten des Aufarbeitungsbeauftragtengesetzes wurde der Landesbeauftragte gemäß §13 Landesorganisationsgesetz dem Ministerium für Bildung, Jugend und Sport (MBJS) unterstellt. Am 26. Februar 2010 beschloss der Landtag jedoch die erste Änderung des Gesetzes, mit der dieser nach Art. 74 der Landesverfassung der Zuständigkeit des MBJS entzogen und dem Präsidenten des Landtags unterstellt wurde. Er ist seitdem eine Einrichtung des brandenburgischen Landtags und muss diesem gemäß §4 des Gesetzes alle zwei Jahre Bericht über seine Tätigkeit zu erstatten. Durch diesen Schritt sollte die Unabhängigkeit des Landesbeauftragten von der jeweiligen Regierung noch stärker gewährleistet werden.

Berufung von Maria Nooke
Der Landtag des Landes Brandenburg wählte am 29. Juni 2017 Maria Nooke zur neuen Landesbeauftragten zur Aufarbeitung der Folgen der kommunistischen Diktatur; ihre Amtszeit begann im Oktober 2017.

Aufgaben

In Abs. 2 des Aufarbeitungsbeauftragtengesetzes werden die Aufgaben des Landesbeauftragten benannt. Sie lassen sich in drei Komplexen zusammenfassen.

Bürgerberatung
Alle Bürger im Land Brandenburg, die zum Umgang mit der Geschichte von SBZ und DDR Rat suchen, können sich an die Landesbeauftragte wenden. Dies sind z. B. jene, die Unterstützung bei der Wahrnehmung ihres Rechts auf Einsicht in über sie angelegte Unterlagen des Ministeriums für Staatssicherheit (MfS) gemäß §§13–17 des Stasi-Unterlagengesetzes suchen. Vor allem von 1945 bis 1989 politisch Verfolgte und deren Angehörige werden in Fragen der Rehabilitierung, der Entschädigung und des Rentenausgleichs nach den SED-Unrechtsbereinigungsgesetzen beraten. Bei gesundheitlichen Verfolgungsschäden werden sie zudem in der Vermittlung von psychosozialen Hilfen unterstützt.

Politisch-historische Aufarbeitung
Dieser Bereich umfasst die Aufklärung der Öffentlichkeit über die Wirkungsweise diktatorischer Systeme mit besonderer Berücksichtigung der kommunistischen Diktatur in SBZ und DDR. Dies geschieht u. a. in Zusammenarbeit mit Opferverbänden, Aufarbeitungsinitiativen, Bildungseinrichtungen und Gedenkstätten.

Beratung öffentlicher Stellen
Hierzu gehört die Beratung von Einrichtungen des Landes und anderen öffentlichen Institutionen im Umgang mit Akten des Ministeriums für Staatssicherheit der DDR (MfS) und bei der Überprüfung ihrer Mitarbeiter und Stellenbewerber auf eine Zusammenarbeit mit dem MfS.

Erster Tätigkeitsbericht
Am 15. März 2012 überreichte die Landesbeauftragte Ulrike Poppe dem Landtagspräsidenten Fritsch im Landtag ihren ersten Tätigkeitsbericht.

Dem Bericht zufolge haben zum Zeitpunkt der Arbeitsaufnahme der Landesbeauftragten die größten Defizite in der Beratung von Benachteiligten und Verfolgten der DDR gelegen, bei der aufgrund der besonderen Brandenburger Geschichte Nachholbedarf bestanden habe. Im Berichtszeitraum wandten sich insgesamt 1977 Hilfesuchende an die LAkD. Immer noch haben jedoch viele der zunehmend älteren Betroffenen Angst vor dem langwierigen Antragsverfahren auf Anerkennung ihrer politischen Verfolgung und ihrer gesundheitlichen Folgeschäden. Hier arbeite die Landesbeauftragte mit den Reha-Behörden zusammen und setze sich für eine größere Sensibilität gegenüber den Antragstellern sowie für eine Umkehr im Beweisverfahren ein (d. h., dass die Beweislast bei der Behörde liegt, wenn diese einen Gesundheitsschaden nicht als Folge erlittener Repression anerkennt).

Darüber hinaus gibt der Bericht Auskunft über die von der Landesbeauftragten geförderten Initiativen (z. B. Programm "Zeitensprünge" der Stiftung Demokratische Jugend, Menschenrechtszentrum Cottbus e.V.) und ihre Zusammenarbeit mit Institutionen wie der Fachhochschule Potsdam im Rahmen eines Projekts zur Sammlung von Zeitzeugenerinnerungen, verschiedenen Opferverbänden oder der BStU.

Weblinks
 Offizielle Website der LAkD
 Erster Tätigkeitsbericht (2012)
 Zweiter Tätigkeitsbericht (Berichtszeitraum 1. Januar 2012 bis 31. Dezember 2013): pdf (2 MB)
 Dritter Tätigkeitsbericht (Berichtszeitraum 1. Januar 2014 bis 31. Dezember 2015): pdf (2 MB)
 Vierter Tätigkeitsbericht (Berichtszeitraum 1. Januar 2016 bis 31. Dezember 2017): pdf (2 MB)

Einzelnachweise

Behörde (Brandenburg)
Aufarbeitung der SED-Diktatur

Landesbeauftragter zur Aufarbeitung der Folgen der kommunistischen Diktatur


Rock Music: A Tribute to Weezer es un álbum tributo a Weezer lanzado por Dead Droid Records en 2002. El álbum contiene versiones de canciones de Weezer por varias bandas. La edición en vinilo tiene dos versiones adicionales de «Say It Ain't So» y «The World Has Turned and Left Me Here».

Lista de canciones

Referencias

Weezer
Álbumes tributo
Álbumes de 2002
Álbumes recopilatorios de 2002
Álbumes en inglés

Rock Music: A Tribute to Weezer


An Serapias frankavillae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Cristaudo, Galesi ngan Richard Michael Lorenz. An Serapias frankavillae in nahilalakip ha genus nga Serapias, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Serapias

Serapias frankavillae


تاداو ناغاهاما (長浜 忠夫 Nagahama Tadao) هو مخرج عروض دمى ومسلسلات أنمي، ياباني الجنسية، ولد في 26 سبتمبر 1936م وتوفي في 14 يناير 1980م. أخرج أعمال عدة أبرزها ثلاثية الروبوتات الرومانسية (Robot Romance Trilogy) التي قام بتأليفها إلى جانب إخراجها.

أعماله

عروض الدمى
 إيجا نو كاغيمارو 1964 .
 هيوكوريوتان آيلاند 1964 – 1969 .

الأنمي
 أوباكي نو كيوتارو 1965 Obake no Q-tarō.
 بامان 1967 Pāman.
 ستار أو ذا جاينتس (1968) Star of the Giants.
 تشينغو موتشابي 1971 Chingo Muchabei.
 شين أوباكي نو كيوتارو 1971 Obake no Q-tarō.
 دوكونجو غايرو 1972
 ساموراي جاينتس 1973
 يوشا رايدين 1975 Brave Raideen (أخرج الحلقات 27-50).
 تشودينجي روبو كومباتلر في 1976 (مخرج ومؤلف).
 تشودينجي ميشين فولتس فايف 1977 (مخرج ومؤلف).
 أوري وا تيبي 1977 .
 توشو دايموس 1978 (مخرج ومؤلف).
 دلتانيوس 1979 Daltanius.
 ذا روز أوف فيرسايلس 1979 ليدي أوسكار (أخرج الحلقات 1-18).
 زوكوكي نايت دون دي لا مانتشا 1980
 يوليسس 31 1980 Ulysses 31 (أخرج حلقة واحدة ثم توفي).

وفاته
توفي في يناير 1980 بعد معاناته من التهاب الكبد إثر إصابته بالفيروس خلال إحدى رحلاته مع زوجته.

روابط خارجية

مصادر

  AnimeNewNetwork.

أشخاص عملوا في صناعة الأنمي
أشخاص من كاغوشيما (محافظة)
شعراء غنائيون يابانيون
مخرجو أنمي
مخرجو صوت
مدراء فنيون يابانيون
مواليد 1936
وفيات 1980
وفيات بسبب التهاب الكبد

تاداو ناغاهاما


Gilston es una parroquia civil y un pueblo del distrito de East Hertfordshire, en el condado de Hertfordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Gilston tiene una superficie de 3,93 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Gilston tenía 180 habitantes (49,44% varones, 50,56% mujeres) y una densidad de población de 45,8 hab/km². El 21,67% eran menores de 16 años, el 74,44% tenían entre 16 y 74, y el 3,89% eran mayores de 74. La media de edad era de 37,97 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 21,99% estaban solteros, el 68,79% casados, y el 9,22% divorciados o viudos.

El 97,77% de los habitantes eran originarios del Reino Unido y 2,23% del resto de países europeos. Además, todos eran blancos. El cristianismo era profesado por el 75,98%, mientras que el 17,88% no eran religiosos y el 6,15% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 65 hogares con residentes y 3 vacíos.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Hertfordshire
Parroquias civiles de Hertfordshire

Gilston


Tiverton is a community in the Municipality of Kincardine, Bruce County, Ontario, Canada. It is near the shore of Lake Huron on Highway 21 between Port Elgin and Kincardine.

History

The name of a town in Devon, England. It is said that Norman McInnis and the other petitioners, when applying for a post-office, suggested the name "St. Andrews." This the department would not agree to, there being another post-office of that name. Of several names offered "Tiverton" was chosen, it being the name of the borough for which Lord Palmerston, the English Prime Minister, sat in Parliament, and this no doubt had something to do with the choice made.

It was in the fall of 1850 that the primeval forest that covered the present site of Tiverton was entered by its first settler, Timothy Allan. The survey of the north part of Kincardine Township had just been completed, but that part of the township of Bruce in which Tiverton lies had not been commenced. For several years the work of clearing the bush went steadily on before the idea of a village at that spot was thought of. It was the fortune of the author, in the spring of 1857, to tramp along the "Boundary Line" from Inverhuron east to the fifteenth side-road, but he cannot recall of then seeing any evidence of the village that subsequently was developed.

It was, however, in the same year that Norman McInnis there opened a store, and it is probably the year which Tiverton may claim as that when it commenced to take form; but it was 1860 before it became known by the name it now bears, that is, when "Tiverton" was given as the name of the post-office then opened. The one store was the most suitable place for the office, so naturally the postmastership was given to Norman McInnis, of whom it may be said in passing, he, as much as anyone else, deserves the honor of being called the founder of the village.

He it was who opened the first store and also the first manufacturing industry of the place, which was a pot and pearl-ash factory, which he commenced to operate in September, 1860. The next industry added to this was a wool-carding mill run by A. McBain, which mill at a later date passed into the hands of James McLeod. About the end of the sixties a grist mill was added to the industries of the village, John McLeod being the miller. John Dewar, also, about the same time, opened a store, the second in Tiverton.

From this time, and for the next ten or twelve years Tiverton became somewhat of a market. The grain there purchased used to be delivered at one of the warehouses at Inverhuron; this business ceased with the burning of these warehouses in 1882, as they never were rebuilt. It was during these years the village attained to its highest notch as a business centre, and new industries were started, among which were a sawmill, a planing-mill and machine shop, but the largest and most prominent of them was John McDonald's tannery, which employed about twenty-five hands and had an output of about $20,000 worth of leather per annum.

Demographics
In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Tiverton had a population of 717 living in 313 of its 382 total private dwellings, a change of  from its 2016 population of 725. With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Economy

Bruce Nuclear Generating Station, the largest nuclear facility in North America in terms of output, is located in Tiverton.

Tiverton was home to the Steelback Brewery, which closed in 2010. There is a public Library, an arena and sports facility, and a fire department.

See also
 List of communities in Ontario

References

External links

Former villages in Ontario
Communities in Bruce County
Designated places in Ontario

Tiverton, Ontario


Heinrich Louis d'Arrest (13 August 1822 – 14 June 1875;  ) was a German astronomer, born in Berlin. His name is sometimes given as Heinrich Ludwig d'Arrest.

Biography
While still a student at the University of Berlin, d'Arrest was party to Johann Gottfried Galle's search for Neptune. On 23 September 1846, he suggested that a recently drawn chart of the sky, in the region of Urbain Le Verrier's predicted location, could be compared with the current sky to seek the displacement characteristic of a planet, as opposed to a stationary star. Neptune was discovered that very night.

D'Arrest's later work at the Leipzig Observatory led him, in 1851, to the discovery of the comet named for him (formally designated 6P/d'Arrest). He also studied asteroids, discovering 76 Freia, nebulae, and galaxies, discovering NGC 1 in 1861 and NGC 26 and NGC 358 in 1865.

In 1864 D'Arrest made an unsuccessful search for Martian satellites, and posited an upper limit of 70 minutes of arc as the distance from Mars within which a moon should be sought.

He won the Gold Medal of the Royal Astronomical Society in 1875.

In 1857, he married Auguste Emilie Möbius, daughter of his then-supervisor, August Ferdinand Möbius.  He died in Copenhagen, Denmark.

Honours
The crater D'Arrest on the Moon, the crater D'Arrest on the Martian satellite Phobos, as well as the asteroid 9133 d'Arrest were named after him.

See also
NGC 819

References

External links
 Leipzig 35//0000265.000.html Awarding of RAS gold medal: MNRAS 35 (1875) 265

Obituaries
 AN 86 (1875) 63/64 (one paragraph, in German)
 MNRAS 36 (1876) 155

Further reading

1822 births
1875 deaths
German people of French descent
German emigrants to Denmark
19th-century German astronomers
Discoverers of asteroids
Discoverers of comets
Scientists from Berlin
Humboldt University of Berlin alumni
Academic staff of Leipzig University
Recipients of the Gold Medal of the Royal Astronomical Society
Recipients of the Lalande Prize

Heinrich Louis d'Arrest


بلدية نويا ، هي إحدى بلديات مقاطعة لا كرونيا إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة جليقية شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 14,391 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

أعلام
 سباستيان دي أوكامبو
 أليخاندرو رودريغيز
 خوسيه أنخيل أنتلو

مراجع

بلديات قرجيطة

نويا


Julien dit Jules Wuyts (né à Bruxelles, le 8 février 1886 et mort à une date inconnue) est un nageur et un joueur de water-polo belge. Son style de prédilection est la nage libre.

Durant sa carrière (de 1908 à 1914), il participe à une reprise aux Jeux olympiques, mais sans réussir à atteindre la finale. Il a cependant remporté un titre aux championnats de Belgique de natation en 1912.

Biographie
Julien Wuyts naît Montagne aux Herbes Potagères à Bruxelles, le , fils de Jean Baptiste Wuyts, photographe, originaire de Saint-Josse-ten-Noode, et de Marie De Ceuleneer, native de Bruxelles.

Carrière
Jules Wuyts, affilié au BSC (Brussels Swimming Club), est considéré, dès 1909, comme l'un des nageurs les plus réputés de Belgique. Il participe dès 1909 à diverses compétitions à Bruxelles, mais également à Manchester. Il devient co-champion de Belgique du 100 m nage libre en 1912. Il participe cette année-là aux Jeux olympiques de Stockholm, mais il est éliminé au premier tour avec une quatrième place dans sa série chronométrée à . En 1913, il poursuit une carrière en tant que joueur de water-polo. En , Wuyts joue, en division II, à une compétition de water-polo.

Championnats de Belgique

Références

Liens externes

Nageur belge
Article à illustrer Nageur
Joueur belge de water-polo
Nageur aux Jeux olympiques de 1912
Naissance en février 1886
Naissance à Bruxelles au XIXe siècle
Date de décès non renseignée (XXe siècle)
Lieu de décès inconnu

Jules Wuyts


ගාමිණී අතුකෝරළ (2 අප්‍රේල් 1951 – 1 ජනවාරි 2002) ශ්‍රී ලංකාවේ හිටපු ප්‍රවාහන, මහාමාර්ග සහ සිවිල් ගුවන් සේවා අමාත්‍යවරයා වූ අතර එක්සත් ජාතික පක්ෂයේ හිටපු මහ ලේකම් සහ නියෝජ්‍ය නායක විය. පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රී තලතා අතුකෝරළ මහත්මිය ගාමිණී අතුකෝරළ මහතාගේ සහෝදරියයි.

මරණ
අතුකෝරළ මහතා හෘදයාබාධයක් හේතුවෙන් 2002 ජනවාරි 1 වැනිදා රත්නපුරයේ පිහිටි ඔහුගේ නිවසේදී මිය ගියේය. 2005 වසරේදී එක්සත් ජනතා නිදහස් සන්ධානයේ ජනාධිපති අපේක්ෂකයාගේ මැතිවරණ සම්බන්ධීකාරක, හිටපු අමාත්‍ය මංගල සමරවීර අතුකෝරළගේ මරණය සැක සහිත බවට චෝදනා කළ අතර ඒ සම්බන්ධයෙන් විමර්ශනය කිරීමට "විශේෂ කොමිසමක්" යෝජනා කළේය.

මේකත් බලන්න
ශ්‍රී ලංකාවේ දේශපාලන පවුල් ලැයිස්තුව

යොමු කිරීම්

ශ්‍රී ලංකාවේ 11වන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ශ්‍රී ලංකාවේ 10වන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
2002 මරණ
1952 උපත්

ගාමිණී අතුකෝරළ


Sara Vukčević (n. 25 martie 1992, în Podgorica) este o handbalistă muntenegreană care joacă pentru clubul românesc HCM Râmnicu Vâlcea pe postul de pivot. Vukčević este și componentă a echipei naționale a Muntenegrului, alături de care a câștigat medalia de aur la Campionatul European din 2012, desfășurat în Serbia.

Palmares
Club
Liga Campionilor EHF:
Semifinalistă: 2011

Cupa EHF:
Semifinalistă: 2015

Echipa națională
Campionatul European:
 Medalie de aur: 2012

Note

Legături externe
Sara Vukčević  pe pagina oficială a HCM Râmnicu Vâlcea

Jucătoare de handbal din Muntenegru
Sportivi muntenegreni în viață
Handbaliști expatriați
Muntenegreni expatriați în Ungaria
Muntenegreni expatriați în România
Oameni din Podgorica

Sara Vukčević


An Calamagrostis brachyathera in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Otto Stapf, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Rafaël Herman Anna Govaerts. An Calamagrostis brachyathera in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis brachyathera


Jónas Hallgrímsson (født 16. november 1807, død 26. maj 1845) var en islandsk digter og naturforsker.

Hallgrímsson vil altid beholde en plads i Islands litteraturhistorie som en genføder af dets sprog (sammen med andre mænd som Konráð Gíslason og Sveinbjörn Egilsson), af dets digtning og digteriske følelse (sammen med Bjarni Thorarensen).

Liv og gerning

Hans forældre var kapellan til Bægisá i Øfjord Syssel i det nordlige Island Hallgrímur Thorsteinsson og Rannveig Jónasdatter. Han blev født den 16. november 1807 på gården Steinstaðir i Øxnadal, hvortil forældrene kort i forvejen var flyttede fra deres tidligere bopæl Hraun. Han mistede sin fader ved et ulykkestilfælde, hvorefter en moster af ham tog sig af den da 9-årige Dreng. 16 år gammel kom han i latinskolen på Bessastaðir, hvorfra han dimitteredes 1829. Der efter var han i 3 år ansat på landfogedkontoret i Reykjavik.

Efter at have taget afgangseksamen ved Bessastaðir latinskole kom han til København i 1832, hvor han ville studere jura, men han forlod hurtig dette studium og vendte sig mod naturvidenskaberne og geologien. Gennemtrængt, som han var, af ædel patriotisme og dyb følelse for islandsk natur og sprog, der i skrift ved den tid fremtrådte i en meget forvansket form, begyndte han sammen med nogle landsmænd at udgive tidsskriftet "Fjölnir", der skulle danne en mærkepæl i Islands litteratur i det 19. århundrede. Den første årgang indledtes med hans skønne digt "Island", der i form som indhold var noget ganske nyt.

"Fjölnir"s mål var at vække nationalånden og frem for alt rense sproget og vække følelsen derfor. Begge dele lykkedes til en vis grad, men størst betydning derfor havde dog hans egne følte, formfuldendte digte. Hallgrímsson, der havde en fin æstetisk sans, harmedes over den islandske Rínmr-digtning, der i det hele var smagløs, og han kritiserede den meget skarpt og bidrog til dens ophør.

Naturforsker
Lige fra ungdommen havde han følt sig tiltrukket af naturvidenskaberne og skal i disse fag have haft ypperlige anlæg, åbent blik for og en fortrinlig opfattelse af de mødende fænomener. Efter som student at have helliget sig til dette studium, særlig med islandske undersøgelser for øje, foretog han først i 1837 en videnskabelig rejse til Island og berejste derpå, efter at den nødvendige offentlige understøttelse var udvirket, 1839-42 Landet, beskæftiget med zoologiske og geologiske undersøgelser, der skulle danne forarbejderne til en naturvidenskabelig beskrivelse af landet. For at bearbejde det indsamlede stof tilbragte han efter sin tilbagekomst et år i Sorø hos sin ven og rejsefælle, daværende lektor Japetus Steenstrup, men flyttede atter til København, hvor han nogle år senere, den 26. maj 1845 afgik ved døden som følge af et benbrud. Beklageligvis havde han også en tilbøjelighed for stærke drikke og led af flere alvorlige sygdomsanfald. Som følge deraf gik det langsomt med Islandsbeskrivelsen, og arbejdet var ved hans død langt fra afsluttet.

Selv om han aldrig fik afsluttet arbejdet med at skrive sit store planlagte værk, en beskrivelse af Island, fik han skrevet og udgivet nogle mindre afhandlinger på dansk, deriblandt en om de islandske vulkaner); af islandske afhandlinger blev kun lidt trykt: en oversigt over de islandske fugle i "Fjölnir", IX.

Digter
Størst betydning fik Hallgrímsson som digter. Som sådan fremtræder han som besjælet og grebet af sit fædrelands skønhed og storslåede natur; denne aflokkede ham toner, der aldrig før var hørte, og som måtte finde genklang hos enhver. Han er i en eminent forstand en lyrisk digter, navnlig naturens digter. Særlig produktiv var han dog ikke; alle hans digte blev samlede i eet lille bind, Ljódmæli og önnur rit i 1883. Mange af hans digte er varmtfølende, blide og vemodige og vidner om et mindre lyst syn på Livet. Hallgrímsson var tillige en udpræget vittig ironiker, og ret skarpt udtalte han sin kritik og dom, særlig angående de politiske og nationale forhold, ofte med den fineste ironi.

Hans sproglige fremstillingsevne var glimrende. Sproget bøjer sig blødt og harmonisk om hver af hans tanker. I så henseende stod Hallgrímsson over alle andre. Det var denne hans fine sans for sproget, der reformerede den islandske sproglige form i det 19. århundrede i det hele. Han var stærkt påvirket af Schiller og navnlig af Heine; han har mesterlig gengivet nogle af deres digte.

Prosa
Hallgrímsson skrev en del mindre, novellistiske forsøg i prosa, blandt andet "Grasaferðin", en mesterlig skildring af to søskende, der er til fjelds for at indsamle islandske mos (grös).

Oversætter
Endelig må nævnes, at han oversatte Ursin's Astronomi i 1842 til islandsk.

Noter

Eksterne henvisninger

 Finnur Jónsson: Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind X (1919), s. 698
 Kr. Kaalund: Dansk biografisk Lexikon, Bind VI (1892), s. 514-516)
 Oversigt over værker

Forfattere fra Island
Digtere fra Island

Jónas Hallgrímsson


Kuyén (do mapudungun küyeṉ, Lua) é a personificação da Lua na cultura do povo mapuche, que habitam no Chile e Argentina. Kuyén é a maior e a mais brilhante das Wangülén.

Kuyén tem três fases: Kuyén Ulcha (küyeṉ üllcha, lua donzela ou nova), Kuyén Ñuque (küyeṉ ñuke, lua mãe ou cheia) e Kuyén Cushe (küyeṉ kuse, lua velha ou minguante). É filha dos lagos e tem poder sobre águas. Ás vezes desce ao Kürpü( a parte mais profunda das águas), causando transbordamentos e inundações. Mas também é ela quem acalma os ventos destruidores.

O nome Kuyén também é o equivalente da palavra mês na língua mapuche.

Kuyén e Antü
A cosmogonia mapuche descreve como Pu-am, a alma primordial universal, acordou do seu sono numa noite eterna em que nada existia, antes mesmo do tempo existir e, abrindo seus olhos, disse as primeiras palavras criadoras. Nesse tempo só havia a escuridão, o Mapú era obscuro. Surgiram então os Pillan e as Wangulen

Os Pillan e as Wangülén, eram espíritos luminosos que viviam Wenumapu ( a terra celestial), mesmo antes de existir o tempo. O mais poderoso, o mais brilhante, o mais antigo(embora jovem e valente) dos Pillan, era Antü (o sol). Antü decidiu que queria se casar, e comunicou a assembleia dos Pillan e Wangülén, que escolheria uma esposa para si.

Todas as Wangülén desejavam se tornar esposas do poderoso Antü, de modo que quando este escolheu Kuyén, a mais brilhante das Wangulén,  como sua esposa,  isso provocou a inveja nas demais estrelas e algumas delas se rebelaram contra a decisão. Enquanto muitas delas se conformaram, outras criticaram Antü. A Inconformação, tímida a princípio, foi fomentada por alguns Pillan, liderados por Peripillan, de modo que continuou a crescer e terminou por provocar uma guerra. Ao final da guerra, Antu castigou os rebeldes, encerrando-os no interior da terra, e atenuou o brilho das estrelas, por isso a luz mais brilhante da noite é Kuyén.

Na guerra morreram o filho de Antü e Kuyén e o filho de Pillan. Kuyén e as outras Wangulén choraram incessantemente, até que Pu-am compadecido decidiu ressuscitar os dois, porém não nas suas antigas formas, e sim na forma de duas serpentes. Essa é a origem origem de Kaikai Vilú e Trentren Vilú.

Casaram-se no lugar onde acaba a Terra, e ambos correm para ali sem se encontrar:  Kuyen está sempre a fugindo do seu do seu esposo, Antü, e a dar ordens contrárias às dele às nuvens. Um dia o sol, cansado de correr atrás dela, conseguiu acertar uma pancada em seu rosto; assim se explica as marcas na superfície da lua.

Kuyén e a Primeira Mulher
Posteriormente à grande batalha dos antigos Pillanes, Elche criou o primeiro homem, para adorá-los, lembrar deles em suas canções e performar o nigllatún. Quando o primeiro homem se viu só num mundo obscuro e estéril e suplicou aos pillans que lhe dessem uma companheira, pois todo pillan tinha sua companheira Wangulén e até mesmo as criaturas da terra tinham todas um par. Primeiro a criação de Elche implorou a Antü, mas este ignorou seus rogos. Depois o primeiro homem se virou para Kuyén, e rogou a ela que aplacasse sua solidão, pois todos os Pillans tinham suas companheiras Wangulén e mesmo as criaturas da terra tinham seus pares. A lua se apiedou das súplicas do primeiro homem e escolhendo uma das Wangulén a fez descer a terra como um raio de luz, que ao tocar a terra tomou a forma da primeira mulher.

Quando ela chegou a terra era obscura e estéril. Ela então pôs-se a caminhar e conforme percorria montes e vales, lagos e mares tudo ia se tornando fértil. Ao tocar nas laminas da grama nasceram plantas, e quando esta floresceram ela tocou-lhe as e assim nasceram pássaros, mariposas, guanacos e lontras. Mas o Admapu ainda era obscuro e a primeira mulher teve curiosidade de conhecer as suas obras. Ela então rogou a Antü que viesse iluminar a terra. Antü ficou curioso para ver o que tinha sido feito e abrindo um furo pôs seu rosto por ele para espiar o Mapu, e o inundando de luz, viu que era bela a obra da primeira mulher e se alegrou de tal modo que despertou a curiosidade de Kuyén. Mas Antü teve ciúme e quis que só ele pudesse admirar o mapú, proibindo Kuyén de  vê-lo. Esta desrespeitando as ordens de seu marido esperou o momento em que ele dormisse e fazendo outro furo veio admirar a terra. Desde de então o sol e a lua se revezam para admirar o mapu.

Telescópio Kueyen
Um dos satélites auxiliares do VLT se chama Kueyen em homenagem à deusa mapuche.

Referências
Mitologia mapuche
Deusas lunares
Mitologia chilena
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Povos Originários)

Kuyén


O Arapaçu-vermelho (Xiphocolaptes promeropirhynchus) é uma espécie de ave da subfamília Dendrocolaptinae. É um dos maiores arapaçus e dos maiores furnariídeos, embora o arapaçu esbelto de bico longo seja mais comprido e o arapaçu grande seja maior no geral. Há alguma variação de tamanho em toda a faixa, com aves típicas medindo 28-31 cm (11-12,5 pol) de comprimento e pesando cerca de 120 gramas (4,2 oz). Grandes arapaçus de bico forte podem medir até 35 centímetros (14 pol) e pesa 169 gramas (6 oz). A característica mais distintiva desta ave listrada e acastanhada tipicamente marcada (além do seu tamanho) é o seu bico maciço e semi-decurvado, que pode ser castanho ou enegrecido.

O Arapaçu-vermelho é encontrado em Belize, Bolívia, Brasil, Colômbia, Costa Rica, Equador, El Salvador, Guatemala, Guiana, Honduras, México, Nicarágua, Panamá, Peru e Venezuela. Os seus habitats naturais são florestas subtropicais ou tropicais húmidas de baixa altitude e florestas subtropicais ou tropicais húmidas de montanha. Pode ser encontrado sozinho ou em pares, muitas vezes forjando em níveis baixos perto do solo e subindo em árvores e acompanhando bandos de alimentação mista. Eles às vezes são conhecidos por seguir formigas e geralmente dominam outras aves menores que também fazem isso. A espécie é listado como menos preocupante pela IUCN, com uma população estimada entre 50.000 e 499.999 indivíduos maduros.

Mesmo entre os arapaçu-vermelho nos neotrópicos, tem sido relatada uma diversidade considerável na vocalização, especialmente entre subgrupos separados pelo istmo de Tehuantepec, uma barreira biogeográfica conhecida para a avifauna juntamente com outros organismos. Esta divisão é aparente entre X. p. sclateri (localizado a norte/oeste do istmo) e X. p. emigrans (localizado a sul/leste do Istmo), que também parecem apresentar diferenças na plumagem.

 As aves do Equador . Robert S. Ridgely & Paul J. Greenfield. Imprensa da Universidade de Cornell. .

Ligações externas

Aves descritas em 1840
Aves do Equador
Aves da Venezuela
Aves da Colômbia
Aves da América Central
Espécies pouco preocupantes

Arapaçu-vermelho


William Cross (Glasgow,  - Bournemouth, ) est un joueur international écossais de rugby.

Il fait partie de l'équipe d'Écosse de rugby qui affronte l'Angleterre dans ce qui constitue le tout premier match international de rugby de l'histoire, en 1871. Il devient à cette occasion le tout premier joueur à marquer un point lors d'un match international. Il ne rejouera qu'une fois de plus pour son pays, l'année suivante.

Carrière en rugby

Carrière amateur
William Cross a joué pour les Glasgow Academicals et les Merchistonians.

Il a participé au premier match de district provincial au monde en 1872 : l', un match entre le  et . Cross a joué pour Glasgow à la charnière.

Carrière internationale

William Cross a joué dans la toute première équipe d'Écosse de rugby lors du tout premier match international de rugby de l'histoire. Après une tentative d'essai jugée ratée de George Ritchie, Angus Buchanan marque un essai  que transforme Cross, celui-ci devenant ainsi le premier joueur à inscrire un point lors d'un match international (les essais ne rapportant aucun point à cette époque). Les Anglais inscrivent à leur tour un essai, mais il n'est pas transformé. À  de la fin, l'Écosse met beaucoup de pression en attaque et obtient une touche près de la ligne anglaise ; dans l'alignement, John Arthur commet un en-avant polémique (il est autorisé en Écosse mais pas en Angleterre) qui lobe la défense anglaise, et Cross se saisit du ballon pour marquer un deuxième essai. Il ne le transforme pas mais l'Écosse remporte ce premier match international sur le score final de .

Cross a joué un seul autre match international : le match retour en Angleterre qui s'est tenu à The Oval le  (victoire de l'Angleterre 2 à 1).

Carrière d'arbitre et de dirigeant
Après la fin de sa carrière internationale de joueur, William Cross est devenu le deuxième arbitre international de rugby de l'Écosse lorsqu'il a arbitré une rencontre entre l'Écosse et l'Angleterre. Ce fut son seul match international en tant qu'arbitre.

Il a aussi arbitré le match  de 1882 entre les districts de Glasgow et d'Édimbourg.

En 1882, il devient le  président de la Fédération écossaise de rugby.

Famille
Son frère,  (1856-1919), a lui aussi été un joueur international écossais : il compte neuf capes.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Naissance à Glasgow
Naissance en septembre 1850
Décès à Bournemouth
Décès en octobre 1890
Décès à 40 ans
Joueur du Merchistonian Football Club
Joueur international écossais de rugby à XV
Arbitre écossais de rugby à XV
Dirigeant écossais de rugby à XV
Président de la Fédération écossaise de rugby à XV

William Cross (rugby)


Terrasound Records ist ein Musiklabel, Musikverlag und Musikmanagement-Unternehmen aus Österreich. Zu den Aufgabengebieten von Terrasound gehören neben den Produktionen von CDs, auch die Promotion, Vermarktung und die Organisation von Konzerten. Das Label ist in Wien ansässig.

Für Live-Auftritte vermittelt Terrasound Records auch Techniker. Das Label arbeitet mit professionellen Aufnahmestudios, darunter mit den Hinterhof Studios zusammen. Terrasound arbeitet mt dem Vertrieb HOANZL zusammen, der die Produktionen in Österreich vertreibt.

Terrasound Records ist zudem Organisator des jährlich in der Szene Wien stattfindenden "Terrasound Festivals".

Bands

Weblinks
 Offizielle Website

Österreichisches Musiklabel
Metal-Label
Rock-Label
Independent-Label
Medienunternehmen (Wien)

Terrasound Records


Ullarfoss getur átt við 2 fossa báða inn af Skjálfanda:

 Ullarfoss í Skjálfandafljóti
 Ullarfoss í Svartá í Bárðardal

Ullarfoss


USS Long (DD-209/DMS-12), named for John Davis Long (1838–1915), Secretary of the Navy from 1897 to 1902, was a  of the United States Navy.

Construction and commissioning
Long was laid down by the William Cramp & Sons at Philadelphia on 23 September 1918, launched on 26 April 1919 by Mrs. Arnold Knapp (née Julia James Long) and commissioned on 20 October 1919.

Service history
After shakedown along the United States East Coast, Long sailed late in the year for the Mediterranean. Assigned to Destroyer Division 26, she patrolled the Adriatic and Mediterranean and served as station ship before steaming to the Philippines early in 1921 for duty with Asiatic station. Based at Cavite, Luzon, she patrolled the South China Sea until July 1922 when she was ordered to the United States. Long decommissioned at San Diego, California, 30 December 1922.

Long recommissioned at San Diego 29 March 1930. Operating out of San Diego during the next decade, Long cruised primarily in the Pacific off North and Central America for division exercises and screen and plane guard duty. Between 1933 and 1935 she twice entered the rotating Reserve as part of Destroyer Squadron 20.

In 1940, she was converted to destroyer minesweeper, and reclassified DMS-12 on 19 November 1940.

World War II
Long operated along the United States West Coast and in Hawaiian waters with Mine Squadron 2. On 5 December 1941, she departed Pearl Harbor in the screen for . Following the Japanese attack on Pearl Harbor two days later, she returned there 9 December and began antisubmarine patrols. She also escorted ships among the Hawaiian Islands and between March and June 1942, made escort runs to Midway, Palmyra, and Canton.

Long left Pearl Harbor 30 June for patrol and escort duty in Alaskan waters. After colliding with  in heavy fog 27 July, she repaired at San Francisco, California, returning to Kodiak on 27 September for screen and antisubmarine patrols. During the Arctic winter, she patrolled the approaches to Adak and guarded convoys as American forces sought to defeat Japanese garrisons in the western Aleutians.

Alaska
Long took part in the unopposed occupation of Amchitka 12 January 1943, and while patrolling along the Island, helped repel Japanese air attacks 31 January and 1 February. Thence, she joined Rear Admiral Francis W. Rockwell's TF 51 on 3 May for the Invasion of Attu. Steaming through the heavy spring seas and blanketing fog of the Bering Sea, she closed on Attu on 11 May and swept for mines prior to the successful landings later that day.

Long continued escort and patrol operations for the occupations of Attu and Kiska through the summer, returning to Pearl Harbor on 16 September to escort merchantmen to San Francisco where she overhauled. After patrol in Hawaiian waters from 15 November to 22 January 1944, she escorted reinforcements to Roi and Namur in the Marshalls on 2 February, then joined TF 76 on 28 February in New Guinea waters. She served as an escort and swept mines in the conquest of the Admiralties early in March, then escorted convoys to and from Milne Bay, Guadalcanal, and Espiritu Santo from Cape Sudest.

Hollandia and Marianas
On 18 April, Long sailed for the invasion of the Hollandia (currently known as Jayapura) area; she entered Humboldt Bay 22 April, made an exploratory sweep, and then fired a close-in preinvasion bombardment. Long arrived at Guadalcanal early in May to prepare for the Marianas assault, for which she sailed 4 June. Arriving Saipan 13 June for preinvasion sweeps west of the island, Long served as radar picket and guard ship until 24 June, then after a voyage to the Marshalls, screened the battleship  during preinvasion bombardment of Guam beginning 12 July. After antisubmarine and convoy escort duty, Long joined TG 32.5 at Guadalcanal 16 August.

Palaus
Long sortied for the assault on the Palaus on 6 September, cleared mines off Peleliu and Angaur, and in Kossol Passage from 12 to 16 September, then had escort and patrol duty between the Palaus and Admiralties until joining the 7th Fleet on 4 October for the invasion of the Philippines.

Philippines

Leaving Seeadler Harbor 10 October with Minesweeping Unit 1, Long entered Leyte Gulf on 17 October. Spearheading the invasion, she cleared mines off Dinagat and Hibuson Islands, and in the Dulag-Tacloban approach channel. After sweeping Surigao Strait, she patrolled and served as smokescreen ship in Leyte Gulf until 23 October, when the destroyer joined the transport screen and steamed in convoy for Manus, arriving on 29 October.

Sunk by kamikazes at Lingayen Gulf
After repairs and training at Manus, Long departed 23 December to sweep for the landings at Lingayen Gulf, Luzon; her group was attacked 2 January 1945 in the Mindanao Sea in the first of the frequent air raids with which the Japanese attempted to repel the invasion of Luzon.  Long began mine sweeps in Lingayen Gulf 6 January, evading and firing upon Japanese aircraft as she carried out her intricate mission. Shortly after noon, beginning her second run, Long spotted two Mitsubishi A6M Zeros heading for her.

Long went to 25 knots and opened fire, but a kamikaze crashed into her portside below the bridge about 1 foot above the waterline. With fires and explosions amidships, Long lost power and internal communications, and was unable to fight fires forward. Her commanding officer, Lieutenant Stanley Caplan, fearing an explosion in the forward magazine, gave permission for men trapped on the forecastle to leave the ship, but through a misunderstanding, the crew aft abandoned ship. All were quickly rescued by  standing by to aid the burning but still seaworthy ship, in fact a total of 149 of Long's crew were picked up by the Hovey.

Lieutenant Caplan prepared to lead a salvage party and board Long from , but continuing heavy air attacks prevented firefighting and salvage attempts. Later that afternoon a second plane attacked Long and exploded at the same spot, destroying the bridge and breaking the ship's back. Long capsized and sank the following morning, January 7. Around eighteen of the survivors rescued from the Long by Hovey perished when Hovey herself received an aerial torpedo to her aft engine room on January 7 around 450.  Most of Hovey's survivors were rescued by the USS Chandler.

Awards
Long received nine battle stars for World War II service.

Citations

References
Brown, David. Warship Losses of World War Two. Arms and Armour, London, Great Britain, 1990. .

External links
 Photo gallery at Navsource.org

Long (DD-209)
Long (DD-209)
Ships built by William Cramp & Sons
Ships of the Aleutian Islands campaign
Shipwrecks of the Philippines
1919 ships
Ships sunk by kamikaze attack
Maritime incidents in January 1945
Destroyers sunk by aircraft

USS Long


Tufanbeyli Adana ilinin bir ilçesidir.

Doğusunda Kahramanmaraş'ın Göksun ilçesi, batısında Kayseri'nin Develi ve Tomarza ilçeleri, güneyinde Saimbeyli, kuzeyinde ise Kayseri'nin Sarız ilçesi) bulunur. Yüzölçümü 964 km2, nüfus yoğunluğu yaklaşık 25 kişi/km2'dir. Coğrafi yapısı itibarıyla bağlı olduğu Adana ve komşu illere çok uzaktır. Adana'ya 196, Kayseri'ye 178 ve Kahramanmaraş'a 160 km uzaklıktadır. Rakımı 1440 metre civarındadır.

Tarihçe
Tufanbeyli ilçesi sınırları içerisinde kalan Comona (Şar Köyü)'nın tarih sahnesinde önemli yeri vardır. İlçedeki en önemli tarihi kalıntıların bulunduğu Şar Köyü'nde Roma, Bizans ve Hitit dönemlerine ait kalıntılar bulunmaktadır. Bunlardan ayakta olanlardan bazıları Ala Kapı, Kırık Kilise ve Antik Tiyatrodur.
Tufanbeyli Hitit döneminin önemli merkezlerinden biridir. Kizzuwatna Krallığının en önemli merkezlerinden olan Comona o dönem için dini bir devlet niteliğindeydi. İç işlerinde bağımsız dış işlerinde ise Hitit Krallığına bağlı olan bu dini gücü olan devlet döneminde önemli olaylar cereyan etmiştir. Hitit Kralları insanlar üzerindeki etkisini yükseltmek için Kizzuwatna Krallığından kızlarla evlenirler ve bu dini gücü kullanırlardı. Tarihin ilk yazılı anlaşması olan Kadeş anlaşması Hitit Kralı III. Hattuşili, Mısır Firavunu II. Ramses ve Hitit Kralının eşi (Kizzuwatna Kralının kızı- Puduhepa) arasında imza edilmiştir. Buradan hareketle Tufanbeyli ve çevresinin tarihteki önemli yeri bir kez daha ön plana çıkmaktadır.

Coğrafya
Nur Dağları'nın devamı olan Binboğa Dağları ve Batı Toroslar'ın devamı olan Tahtalı Dağları arasında kalmış, engebeli ve kırık bir arazi yapısına sahip yüksek bir plato görünümündedir. 3000 metrenin üzerine çıkan yükseklikler vardır. Tufanbeyli'ye ulaşım güneyden Obruk beli geçidi, doğudan Kan geçidi, batıdan Gezbeli geçidi ile sağlanır. Seyhan Nehri'nin bir kolu olan Göksu ırmağı ilçenin yakınından geçer ve ilçe topraklarını kuzeyden güneye ikiye böler.

İlçe iklim bakımından karasal iklim yapısına sahiptir. Yazlar sıcak ve kurak, kışları soğuk ve yağışlı geçer. Bitki örtüsü yönünden fakirdir. İlçenin kuzeyinde kalan dağlık bölgelerde çam, sedir, köknar ve ardıç ormanları bulunur. Ekilebilir arazi ilçenin güneyinde ve güneydoğusunda daha çoktur.

Nüfus
Tufanbeyli, ilçe merkezine bağlı 3 merkez mahallesi ve 30 dış mahalle olmak üzere toplamda 33 mahalleden oluşmaktadır. 1958 yılına kadar Höketçe adıyla Saimbeyli'ye bağlı bucakken "Mağara" adıyla ilçe olmuş, 1965'te Çukurova bölgesi Kuvay-i Milliye komutanlarından Aydınoğlu Osman Tufan Bey'in adına izafeten bugünkü adını almıştır.

Mahalleler
Tufanbeyli'nin 33 mahallesinin 3'ü merkezde bulunmaktadır. Merkez mahallelerinde 5.825 kişi (% 35,0) yaşamaktadır. En uzak mahallesi ise 31,8 km uzaklıktaki Pekmezli'dir. Merkez mahalleleri dışında nüfusu en fazla olan mahalle, 1.390 kişi ile Çatalçam'dır. Tufanbeyli'nin nüfusu 2017 yılında % 5,23  azalmıştır.

Dışa göç konusunda yıllardır süren bir durumu mevcut olan ilçenin, iş bulmak amacıyla çeşitli illere göç etmiş yoğun bir nüfusu vardır. Başta Adana, Kayseri ve Mersin olmak üzere Türkiye'nin çeşitli illerinde, ayrıca Almanya, Fransa başta olmak üzere, Hollanda ve diğer avrupa ülkelerinde yaşayan yoğun bir nüfusu bulunmaktadır.

Tufanbeyli ilçesinin mahallelerinin ilçeye uzaklığı, rakımı ve nüfusu

* Km,  İstiklâl Mahallesi'nde bulunan kaymakamlığa olan uzaklıktır.

Ekonomi
İlçe, ekonomik olarak Kozan ve Kayseri'ye bağlıdır. Bununla birlikte, ilçe sınırlarında yer alan geniş linyit sahaları sebebiyle, son yıllarda enerji firmalarının da ilgisini çekmeye başlamış ve kömürlü termik santraller kurulmaya başlanmıştır. 2018 yılı itibarıyla bir kömürlü termik santral üretimde ve bir diğer santral içinse ÇED Olumlu kararı verilmesinin ardından inşaası beklenmektedir.  Bölge halkının büyük kısmı dolaylı ya da doğrudan bu santral katkısıyla geçimini sağlamaktadır Bunun yanı sıra, yöre halkının özellikle kırsal bölgelerinde yaşayanlar, geçimini tarım ve hayvancılıkla sağlamaktadır.

Tarım
İlçede buğday, şekerpancarı, fasulye, nohut, patates üretimi çoğunluğu oluşturmaktadır. Son yıllarda meyvecilik içinde adımlar atılmaktadır. Su kaynakları açısından zengin olmasına rağmen kullanım yönünden zayıftır.

Köyleri
Tufanbeyli ilçesine bağlı 30 adet mahalle bulunmaktadır. Bu köyler sırasıyla Karadurdu, Karaburun, Akçal, Akpınar, Ayvat, Bolatpınar, Bozgüney, Çatalçam, Çukurkışla, Damlalı, Demiroluk, Doğanbeyli, Doğanlı, Elemanlı, Evci, Fatmakuyu, Hanyeri, İğdebel, Karsavuran, Güzelim, Kayapınar, Kayarcık, Kirazlıyurt, Koçcağız, Ortaköy, Pekmezli, Pınarlar, Şarköy (Comana), Taşpınar, Tozlu, Yeşilova ve Yamanlı mahalleleridir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Tufanbeyli Kaymakamlığı
 Tufanbeyli Belediyesi

Adana'nın ilçeleri

Tufanbeyli


Bilpura es una localidad de la India en el distrito de Jabalpur, estado de Madhya Pradesh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 388  a 330 km de la capital estatal, Bhopal, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 13 214 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Madhya Pradesh

Bilpura


Carvel Rock (ponekad se piše Carval Rock) je nenaseljeni otočić na Američkim Djevičanskim otocima u Karibima. Atraktivna je lokacija za ronjenje i turisti ga često posjećuju, ali njegove strme litice i nedostatak plaže onemogućavaju iskrcavanje na sam otok.

Nalazi se neposredno istočno od Lovango Caya i Congo Caya.

Carvel Rock pojavio se u premijernoj epizodi The Amazing Race 25, gdje se 11 natjecateljskih timova moralo popeti preko vrha stijene prije nego što su skočili u ocean.

Izvori

Otoci Američkih Djevičanskih otoka

Carvel Rock (Američki Djevičanski otoci)


Knobelsdorff-Brenkenhoff ist der Familienname folgender Personen:

 Benno von Knobelsdorff-Brenkenhoff (1915–2002), deutscher Offizier, Historiker, Familienforscher und Autor
 Leonhard von Knobelsdorff-Brenkenhoff (1823–1888), preußischer Generalmajor
 Wilhelm von Knobelsdorff-Brenkenhoff (1769–1848), preußischer Offizier und Landrat

Knobelsdorff-Brenkenhoff


Franz von Lenbach (n. 13 decembrie 1836, Schrobenhausen - d. 6 mai 1904, München) a fost un pictor german care a aparținut mișcării realismului în artă.

Biografie

Franz von Lenbach s-a născut în localitatea bavareză Schrobenhausen în data de 13 decembrie 1836. Tatăl său a fost de meserie zidar și a dorit pentru fiul său o carieră în domeniul construcțiilor. Franz a urmat cursurile gimnaziale în localitatea Landsberg și ulterior pe cele ala Politehnicii din Augsburg. La Augsburg a luat contact cu opera lui Johann Baptist Hofner care a făcut picturi cu animale, Lenbach a început să facă studii și mai multe încercări pentru aprofundarea picturii. La sfaturile tatălui său, Lenbach a renunțat pentru o perioadă de a merge pe calea artei. Mai târziu, după ce a vizitat galeriile din Augsburg și München, el a obținut permisiunea familiei ca să lucreze un timp în atelierul pictorului Albert Gräfle. După aceea, Lenbach și-a petrecut o perioadă cu executare de copii după mari maeștrii ai picturii.

În anul 1858, Lenbach devenit elev al lui Karl von Piloty s-a stabilit în Italia. Din anii care au urmat, au rămas lucrările Un țăran caută adăpost de vreme rea, Păstorul de capre (1860, în Galeria Schack, München) și Arcul lui Titus (în colecția Palfy, Budapesta). Întorcându-se la München, Lenbach a fost chemat la Weimar pentru a fi nominalizat ca profesor al Academiei de Arte Frumoase de la München. După puțin timp după ce a preluat funcția de profesor la academie, l-a cunoscut pe contele Adolf Friedrich von Schack care i-a făcut o serie de comenzi de copii pentru colecțía pe care acesta o dețínea. Ca urmare Lenbach s-a întors în Italia unde a făcut copii după multe opere celebre. În acest timp a lucrat împreună cu Ernst Friedrich von Liphart, fiul unui nobil german de origine blatică. S-a stabilit în anul 1867 în Spania împreună cu Liphart, unde au făcut copii după Velázquez în Prado, dar și o serie de peisaje din Granada și Alhambra (1868). Toate aceste deplasări au fost sponsorizate de către Adolf Friedrich von Schack.

În anul 1867, Lenbach a expus mai multe portrete la marea expoziție de la Paris. Unul dintre ele a primit medalia de bronz. În anul 1882, Franz von Lenbach a fost înnobilat și de atunci este cunoscut ca von Lenbach. Din acel moment, Lenbach a avut numeroase expoziții la Munchen și Viena. La marea expoziție de la Paris din anul 1900 a primit Marele Premiu pentru Pictură.

Franz Lenbach a murit în anul 1904. El a pictat multe dintre cele mai remarcabile personaje ale timpului său. Cele mai multe dintre lucrările lui Franz von Lenbach se află astăzi în colecțiile naționale ale Regatului Unit, unele se regăsesc în Muzeul de Artă Frye din Seatle și în Washington. Lucrările Bismarck și Gladstone se află astăzi în Galeriile Naționale ale Scoției.

Galerie imagini

Referințe

Legături externe
 Maeștri germani ai secolului al XIX - lea: picturi si desene din Republica Federală Germania

Nașteri în 1836
Decese în 1904
Pictori germani

Franz von Lenbach


El Hwarot fue un tipo de ropa tradicional coreana usada durante las épocas Goryeo y Joseon por las damas para las ocasiones ceremoniales o por las plebeyas para bodas. Tiene su origen en el reino de Jotán, en Asia Central.

Véase también
 Jokduri
 Hwagwan
 Hanbok

Referencias

Enlaces externos

Indumentaria de Corea
Trajes tradicionales
Indumentaria de bodas
Palabras y frases en coreano

Hwarot


Nevăzut... necunoscut (titlul original: în )  este un film de comedie francez, realizat în 1958 de regizorul Yves Robert, inspirat după un roman al scriitorului Alphonse Allais intitulat "L'Affaire Blaireau", protagoniști fiind actorii Louis de Funès, Pierre Mondy, Noëlle Adam și Claude Rich.

Conținut

În satul fermecător Montpaillard, considerat cel mai liniștit loc din Franța, rivalitatea dintre braconierul Blaireau, un glumeț amuzant însoțit de terrierul său "Fous-le-camp" și de polițistul rural Parju, lipsit de simțul umorului, provoacă agitație. Cel mai mic pretext este bun pentru Parju pentru "înmuierea" lui Blaireau. Astfel, în timp ce el a fost din greșeală cotonogit în miezul nopții de Armand Fléchard, un profesor de pian tânăr și îndrăgostit de Arabella, fiica "castelanilor" satului, crede că făptașul este  Blaireau, așa că îl bagă la arest. Dar notabilii și burghezii satului au beneficiat întotdeauna de "serviciile" lui Blaireau și de "priceperea" lui nemaipomenită la pești, raci și diferite feluri de vânat, asistate de micul său câine credincios "Fous-le-camp ". Lipsa acestor delicatese de când Blaireau e la arest, începe să devină frustantă pentru toată lumea. La rândul său, Blaireau știe să profite de toate situațiile din viață, inclusiv în cele câteva zile petrecute la închisoare. Din fericire, întregul sat se unește pentru a salva situația și de a-l apăra pe simpaticul "proscris". Dar acesta va voi să iasă din închisoare unde trăiește ca în sânul lui Avram?

Distribuție

 Louis de Funès – Léon Blaireau
 Moustache – Ovide Parju
 Noëlle Adam – Arabella de Chaville
 Madeleine Barbulée – dna. de Chaville
 Claude Rich – Armand Fléchard
 Frédéric Duvallès – M. Dubenoit, primarul
 Roland Armontel – Léon de Chaville
 Pierre Mondy – M. Bluette, directorul închisorii
 Jean-Marie Amato – maistru Guilloche
 Lucien Hubert – Auguste
 Pierre Stephen – procurorul republicii
 Robert Vattier – M. Lerechigneux, judecătorul
 Paul Faivre – Victor, gardianul șef al închisorii
 Jean Bellanger – un deținut
 Grégoire Gromoff – Grégory, un deținut
 Henri Coutet – un deținut
 Max Montavon – un deținut
 Monette Dinay – Léontine, menajera lui Dubenoit
 Danièle Delorme – o admiratoare a sărbătorii satului
 Colette Ricard – dra. Rose
 Pierre Mirat – hotelierul de Montpaillard
 Guy Favières – un adjunct al primarului
 Marcel Rouze – un jandarm
 Charles Bayard – asistentul judecătorului
 Yves Robert – fotograful (caméo)
 Marc Blanchard – M. Duranfort
 Raoul Saint-Yves – un deținut
 Jacques Couturier – un jandarm
 Francis Lemarque – un deținut
 Bernard Charlan – doctorul
 Jimmy Perrys – Antoine, un deținut
 Jeanne de Funès – o admiratoare (ne acreditată)
 și câinele Fous-le-camp, corbul Napoléon, coțofana Lucienne, porcul Parju cât și membrii ai « club de la fine gaule »

Melodii din film
 Pe toată durata filmului se poate auzi diferite adaptări ale piesei Păstrăvul al compozitorului Franz Schubert.

Referințe

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1958
Filme regizate de Yves Robert
Filme în limba franceză
Filme alb-negru
Filme de comedie

Nevăzut... necunoscut


Olaylar

Doğumlar
 1 Ocak - Huldrych Zwingli, İsviçre Protestan Reform'unun lideri (ö. 1531)
 17 Ocak - George Spalatin, Alman reformcu (ö. 1545)
 23 Nisan - Julius Sezar Skaliger, Fransız filolog ve astrolog, Nostradamus'un dostu, Josef Jüst Skaliger'in babası (ö. 1558)
 29 Kasım - Joachim Vadian, İsviçreli hümanist ve reformcu. (ö. 1551)
 tarihi bilinmeyen
 Charles Brandon, Suffolk Dükü (ö. 1545)
 Hans Baldung, Alman ressam (ö. 1545)

Ölümler
 12 Ağustos - IV. Sixtus, papa (d. 1414)
 tarihi bilinmeyen
 Cezeri Kasım Paşa, Osmanlı devlet adamı ve şair

1484


Agrilus coracicolor é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1931.

Referências

coracicolor

Agrilus coracicolor


Fröschau ist ein Gemeindeteil des Marktes Bechhofen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Das Dorf liegt am Nordufer der Wieseth direkt dem Ort Heinersdorf gegenüber. Im Westen grenzt das Gewerbegebiet von Bechhofen an. Im Norden fließt der Bronnenwiesengraben, der 1,5 km weiter östlich bei Voggendorf als linker Zufluss in die Wieseth mündet. Die Kreisstraße AN 57 führt nach Voggendorf (1,5 km östlich) bzw. zur Staatsstraße 2221 beim Gewerbegebiet Bechhofen (0,2 km westlich). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Heinersdorf (0,3 km südlich).

Geschichte
Fröschau war ursprünglich nur eine inoffizielle Bezeichnung für den nördlich der Wieseth gelegenen Teil von Heinersdorf. Durch Heinersdorf verlief die Fraischgrenze zwischen dem ansbachischen Oberamt Wassertrüdingen und dem ansbachischen Oberamt Feuchtwangen. Diese orientierte sich an der Wieseth. Der nördlich gelegene Teil gehörte zu Feuchtwangen. 1732 bestand Fröschau aus 7 Anwesen und einem Gemeindehirtenhaus. Grundherren waren das Verwalteramt Waizendorf (1 Hof, 2 Güter, 1 Gut mit Schmiede) und das eichstättische Kastenamt Ornbau (3 Höfe). An diesen Verhältnissen änderte sich bis zum Ende des Alten Reiches nichts. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

Infolge des Gemeindeedikts wurde Fröschau dem 1809 gebildeten Steuerdistrikt und Ruralgemeinde Unterkönigshofen zugewiesen. 1818 erfolgte die Umgemeindung in die neu gebildete Ruralgemeinde Birkach (1870 nach Heinersdorf umbenannt). Im Zuge der Gebietsreform in Bayern wurde Fröschau am 1. Juli 1971 nach Bechhofen eingemeindet.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und war ursprünglich nach St. Maria (Königshofen an der Heide) gepfarrt, seit Mitte des 20. Jahrhunderts ist die Pfarrei St. Johannis (Bechhofen) zuständig. Die Katholiken sind nach Herz Jesu (Bechhofen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Bechhofen, Mittelfranken)
Ort im Landkreis Ansbach
Dorf

Fröschau (Bechhofen)


Queen Mary kan henvise til:

Person:
 Queen Mary – synonym for Mary Thomas, vestindisk oprørsleder, død 1905
Skibe:
 RMS Queen Mary – transatlantisk passagerskib søsat i 1934
 RMS Queen Mary 2 – krydstogtskib søsat i 2003

Queen Mary (flertydig)


Arthur Adolf comte von Posadowsky-Wehner baron von Postelwitz (né le  à Groß-Glogau, province de Silésie et mort le  à Naumbourg) est un homme politique allemand.

Biographie

Les premières années
Posadowsky-Wehner est issu de la noblesse silésienne. Son père est le juge régional supérieur royal Adolf Eduard comte von Posadowsky-Wehner (1799-1848) et  sa mère est Amalie von Plötz (1811-1880). En 1864, il passe son Abitur au lycée protestant de Glogau puis, suivant la tradition de son père, étudie le droit et les sciences politiques à Berlin, Heidelberg et Breslau. Il chérit avec un intérêt particulier pour l'État et la loi ecclésiastique.

Après avoir obtenu son doctorat en 1867, il effectue un stage juridique de deux ans au tribunal municipal de Breslau et termine sa formation en 1869 avec le deuxième examen d'État. Cependant, il ne retourne pas dans la fonction publique et acquiert à la place un domaine qu'il gère par la suite. En , il épouse Elise Emma Adolfine von Moeller, fille d'un président de cour d'appel de Breslau. Avec elle, il a deux fils : Hans Adam Nikolaus (1872-1954) et Gustav Adolph (né en 1874), décédé prématurément, ainsi que deux filles Hélène Elisabeth, dite Liska (1872-1945) et Martha Hélène, dite Litta (née en 1875).

Ascension politique à Posen
Comme le travail agricole ne peut pas le satisfaire, Posadowsky-Wehner entre à nouveau sur la scène politique en 1871 et obtient un poste au gouvernement provincial de Posnanie. Entre 1873 et 1882, il travaille comme administrateur d'arrondissement, d'abord dans l', puis dans l'. Posadowsky-Wehner utilise habilement sa vaste indépendance dans cette position et fait des efforts modérés pour atteindre un équilibre entre la population majoritaire polonaise et les résidents allemands des districts, sans négliger les intérêts de l'Empire allemand en même temps.

En tant que membre du Parti conservateur libre, il siège à la Chambre des représentants de Prusse de 1882 à 1885. Par la suite, il dirige le gouvernement autonome provincial de Posnanie nouvellement baptisé et se concentre avant tout sur l'amélioration des infrastructures. En 1885, Posadowsky-Wehner est nommé gouverneur de Posen.

Secrétaire d'État au Trésor de l'Empire
Le Silésien en pleine ascension est également remarqué à Berlin. l'empereur  le nomme le , secrétaire d'État au Trésor de l'Empire, il devient également représentant autorisé au Conseil fédéral. La politique de Posadowsky-Wehner renforce le rôle du Trésor du Reich contre le ministère prussien dominant des Finances. Il ralentit l'augmentation des dettes, commence à les rembourser et met en place des réglementations pour protéger l'agriculture.

Vice-chancelier allemand
Après le refus de Johannes von Miquel, initialement prévu pour ces postes, Posadowsky-Wehner est promu le , secrétaire d'État du ministère de l'Intérieur, vice-chancelier et ministre d'État prussien sans portefeuille. Sous lui, un changement de paradigme a lieu sur la question de savoir comment l'État monarchique doit traiter la social-démocratie.

Le  est l'occasion d'une réorientation. Avec cette loi, que Posadowsky-Wehner présente au Reichstag en 1899 à la suggestion de l'empereur, les personnes qui empêchent un ouvrier de faire son travail ou l'incitent à faire grève peuvent être punies d'emprisonnement. Contre les voix des conservateurs, le Reichstag rejette le projet de loi le . La nouvelle tentative de saper le SPD en élargissant le catalogue de mesures répressives a échoué. Posadowsky-Wehner tire les conséquences de la défaite et établit une nouvelle politique de péréquation envers les sociaux-démocrates en répondant à leurs revendications et en poursuivant la législation sociale.

Lorsqu'il prend ses fonctions de secrétaire d'État à l'Intérieur, Posadowsky-Wehner annoncz un ralentissement de la législation sociale. Néanmoins, au tournant du siècle, tant l'assurance pension que l'assurance-accidents sont profondément modifiées. En 1903, la  entre en vigueur. Le développement ultérieur de l'État-providence est soutenu par le SPD au Reichstag et accrut la réputation de Posadowsky-Wehner parmi les sociaux-démocrates.

En outre, Posadowsky-Wehner parvient à un compromis au sein de la commission des tarifs douaniers entre les demandes du syndicat des agriculteurs, qui exige une augmentation drastique des tarifs des céréales de 3,50 marks à 7,50 marks par quintal, et l'autre partie, qui met en garde contre les tarifs de représailles sur les produits allemands. La nouvelle loi douanière, qui est adoptée le  est ratifié par les voix du Zentrum, des libéraux nationaux et des conservateurs modérés, institue une augmentation des tarifs de 3,50 marks à 5,00 marks pour le seigle et à 5,50 marks pour le blé. Cela rétablit les tarifs douaniers de 1892.

Au cours de son mandat, Posadowsky-Wehner se retrouve exposé à une pression politique intérieure croissante. Son zèle socio-politique et sa coopération étroite avec le Zentrum retournent contre lui les libéraux et les conservateurs. Lorsque le chancelier Bernhard von Bülow met fin à sa collaboration avec le Zentrum en 1907 en raison de divergences d'opinion sur la politique coloniale, la base de travail politique de Posadowsky-Wehner est retirée. Par conséquent, il est renvoyé le .

Sortie de l'Empire et de la République de Weimar
Dès lors, Posadowsky-Wehner vit comme doyen du chapitre protestant de la cathédrale de Naumbourg. Cependant, il est resté en politique et siège dans le Chambre des seigneurs de Prusse de 1907 à 1918 et en tant que député sans étiquette du Reichstag pour la circonscription de Bielefeld de 1912 à 1918. Entre 1915 et 1917, il représente son fils malade Nikolaus en tant qu'administrateur de l'arrondissement d'Elbing.

Posadowsky-Wehner regrette profondément la défaite de l'Empire allemand lors de la Première Guerre mondiale. Il désapprouve le nouvel ordre d'État de la République de Weimar, la fragmentation des partis lui semble mettre en danger l'unité du Reich allemand. Néanmoins, il continue son travail politique après 1918. Il se présente aux élections le  contre Friedrich Ebert lors de l'élection à la présidence du Reich, mais est défait à l'Assemblée nationale de Weimar par 49 contre 277 sur un total de 379 voix. Jusqu'en 1920, il est chef du groupe parlementaire de la DNVP. Après le putsch de Kapp, salué par de nombreux membres de la DNVP, il prend ses distances avec le parti devenu trop radical pour lui et le quitte finalement fin 1920.

Lorsque l'inflation culmine en 1923 et 1924, il préconise une réévaluation et des demandes d'indemnisation de la part des personnes touchées. En 1925, il est élu au , de 1928 à 1932, il siège pour le petit  au parlement de l'État libre de Prusse, dont il ouvre la première session de la nouvelle législature en tant que président principal. Il décède à Naumbourg en 1932 à l'âge de 87 ans.

Honneurs et adhésions

 Docteur honoris causa en médecine (Université Justus-Liebig de Gießen)
 Docteur honoris causa en théologie (Université Frédéric-Guillaume de Berlin)
 Chevalier de l'Ordre de l'Aigle noir
 Chevalier de Justice de l'Ordre de Saint-Jean
 Président d'honneur de l'Association des Samaritains
 Président d'honneur du Conseil d'administration du Musée national germanique de Nuremberg
 Membre du Synode provincial de Posen et du Synode général de Prusse

Posadowsky-Wehner donne son nom à la  et au glacier Posadowsky qui se trouvent dans l'Antarctique oriental dans la Terre Guillaume-II, ainsi que le  sur l'île Bouvet de l'Atlantique Sud et indirectement aussi le  dans le Mer de Davis.

Publications

 Über die Altersversorgung der Arbeiter (1883)
 Geschichte des schlesischen uradligen Geschlechtes der Grafen Posadowsky-Wehner Freiherrn von Postelwitz: nebst einem Anhang enthaltend Nachrichten über das Breslauer Patrizier-Geschlecht von Wehner (1891) (Digitalisat)
 Luxus und Sparsamkeit (1909)
 Die Wohnungsfrage als Kulturproblem (1910)
 Volk und Regierung im neuen Reich (1932)

Bibliographie
 Eckhard Hansen, Florian Tennstedt (Hrsg.) u. a.: Biographisches Lexikon zur Geschichte der deutschen Sozialpolitik 1871 bis 1945. Band 1: Sozialpolitiker im Deutschen Kaiserreich 1871 bis 1918. Kassel University Press, Kassel 2010 , S. 125 f. (Online, PDF; 2,2 MB).

 Gothaisches genealogisches Taschenbuch der deutschen gräflichen Häuser auf das Jahr 1894, S.803

Liens externes

 Arthur von Posadowsky-Wehner dans les archives de la Chancellerie du Reich
 Histoire de la noblesse silésienne du comte Posadowsky-Wehner Freiherrn von Postelwitz

Références

Député du Reichstag (Empire allemand)
Membre de l'assemblée nationale de Weimar
Député de la Chambre des seigneurs de Prusse
Député du Landtag de l'État libre de Prusse
Député du parlement provincial de Saxe
Personnalité du Parti populaire national allemand
Docteur honoris causa de l'université de Giessen
Docteur honoris causa de l'université Humboldt de Berlin
Chevalier de Justice de l'ordre de Saint-Jean (Bailliage de Brandebourg)
Récipiendaire de l'ordre de l'Aigle noir
Baron
Naissance en juin 1845
Naissance à Glogau
Naissance dans la province de Silésie
Décès en octobre 1932
Décès à Naumbourg
Décès à 87 ans

Arthur von Posadowsky-Wehner