Dacia Maraini (Fiesole, 13. studenoga 1936.) talijanska je književnica. Bavi se ženskim problemima, a napisala je brojna dramska dijela i romane. Dobitnica je nagrada  Formentor za L'età del malessere (1963); Premio Fregene za Isolina (1985); Premio Campiello i nagradu za knjigu godine za La lunga vita di Marianna Ucrìa (1990); i Premio Strega za Buio (1999).

Biografski dokumentarac redatelja Irish Braschi iz 2013. Io sono nata viaggiando (Rođena sam putujući) ispričao je priču o njenom životu, s posebnim naglaskom na razdoblje koje je provela u koncentracijskom logoru u Japanu tijekom Drugog svjetskog rata te na putovanja svijetom u društvu partnera Alberta Moravije i bliskih prijatelja Piera Paola Pasolinija i Marije Callas.

Život i karijera

Rani život
Maraini je rođena u Fiesolu u Toskani. Kći je sicilijanske princeze Topazije Alliate di Salaparute, umjetnice i trgovkinje umjetninama, i Fosca Marainija, firentinskog etnologa i planinara, miješanog ticinskog, engleskog i poljskog porijekla koji je posebno pisao o Tibetu i Japanu. Njezina se obitelj preselila u Japan 1938. godine kako bi pobjegla od fašizma u Italiji. Bili su zatvoreni u japanskom koncentracijskom logoru u Nagoyi od 1943. do 1946. jer su odbijali priznati Mussolinijevu Republiku Salò, koja je bila saveznikom Japanskog Carstva. Nakon rata obitelj se vratila u Italiju i živjela na Siciliji u gradu Bagheria, pokrajina Palermo s majčinom obitelji.

Nedugo nakon toga njezini su se roditelji rastali, a otac se preselio u Rim gdje mu se, nekoliko godina kasnije, u dobi od osamnaest godina, pridružila i sama Dacia. Maraini se bavi ženskim problemima, a napisala je brojne dramske tekstove i romane. Obrazovala se na L'Istituto Statale della Ss. Annunziata, prestižnom internatu u Firenci. Na veliki dio Maraininog pisanja utjecali su njezini roditelji i i njihova uloga u njezinu životu. Maraini je odrasla uz pustolovnog oca i mamu koja je uvijek bila opterećena, a uz to je čitala knjige u kojima bi samo muškarci išli na istraživanja i putovanja. Ona navodi da ju je "uznemiravala činjenica da žena ne može krenuti na veliko putovanje. . ."

Udala se za Lucia Pozzija, milanskog slikara, ali su se rastali nakon četiri godine. Potom je postala partnerica Alberta Moravije, s kojime je bila u vezi od 1962. do 1983. godine.

Karijera
Godine 1966. Maraini, Moravia i Enzo Siciliano osnovali su kazališnu družinu Del Porcospino čija je misija bila produkcija novih talijanskih predstava. Uključuju njezinu La famiglia normale, Moravijinu L'intervista, Sicilianovu Tazzu i djela Carla Emilia Gadde, Goffreda Parisea, J. Rodolfa Wilcocka i Tornabuonija. Godine 1971. potpisala je Otvoreno pismo L'Espressu o slučaju Pinelli protiv policajca Luigija Calabresija. Godine 1973. pomogla je osnovati kazalište Teatro della Maddalena koje su vodile isključivo žene.

Maraini je režirala svoj jedini dugometražni film L'amore coniugale od 1969. do 1973. Godine 1976. Maraini je režirala filmove Mio padre amore mio (Moj otac moja ljubavi), Aborto: parlano le donne (Abortus: žene govore), Le ragazze di Capoverde (Djevojke iz Capoverdea) i Ritratti di donne africane (Portreti afričkih žena) – serije od tri dijela.

Njeno pisanje za film uključuje scenarij za L'età del malessere (1968), scenarij za Uccidete il vitello grasso e arrostitelo (1970), suradnju na scenariju za Il fiore delle Mille e una notte (1974), dokumentarni film Aborto: Parlano le donne (1976), scenarij za TV filmski dokumentarac Abrami in Africa (1976), dokumentarni film u tri dijela Ritratti di donne africane (1977), scenarij za Storia di Piera (1983) i scenarij za La bocca (1990).

Maraini se okušala i u glumi glumiti. Imala je glavnu ulogu u dokumentarnom filmu Io sono nata viaggiando (2013) i ulogu naratorice u Caro Paolo (2013). Utjelovila je i samu sebe u filmovima Tutte le donne di Fassbinder (1997), Midnight Journal (1990), Sophia: Ieri, oggi, domani (2007), Kulturzeit (2012) i Tutte le storie di Piera (2013).

Odnos s Italijom
U intervjuu koji je dala Monici Seger, Dacia Maraini je izjavila da se, unatoč privrženosti Italiji i njezinoj kulturi, ne osjeća kao kulturna ambasadorica. Vrlo često pokušava kritički analizirati svoju zemlju, budući da je sposobnost sagledavanja svijeta kritičkim očima jedna od dužnosti intelektualca. Njezina kritika temelji se na očekivanjima koja ima od svoje zemlje; što više intelektualci pokušavaju biti kritični prema svojoj zemlji, to više žele vidjeti da ona dobro funkcionira. Kao intelektualka, Maraini pokušava "rasvijetliti, uvjeriti druge ljude u ono što bi se moglo promijeniti u zemlji koja ima mogućnosti, velikoj zemlji, zemlji velikih ljudi koji su učinili velike stvari" jer želi "uvjeriti Talijane da [oni] mogu bolje".

Pisanje i putovanje
Nadalje, i intervjuu se raspravlja o tome što za Maraini znači biti književnica i kritičarka.  Na primjer, njezina knjiga, La Seduzione dell'altrove, vrlo je značajna jer ocrtava njezin osjećaj prema svome radu. Prema njezinim riječima, pisanje i putovanja su i oblici bolesti i terapije. One su bolest jer su stresni i zamorni, ali istovremeno su i terapija jer joj daju priliku da "pogleda izdaleka i možda bolje vidi stvari".

Djelo
Bagheria (1993) je njeno jedino autobiografsko djelo. Njena djela imaju opći obrazac kojega se pridržavaju; niz kratkih priča i romana odražavaju njezinu "prefeminističku fazu" koju karakterizira osjećaj otuđenosti, potpune dezorijentacije i potrebe za samopotvrdom kroz seksualnost. Marainina "prijelazna faza", koju je najbolje okarakterizirao njen roman, A memoria, pokazuje ton koji se pomiče s pasivnosti na aktivnu potragu za inovativnim izrazom. Marainini kasniji i progresivniji romani, poput Donne in guerra (Žene u ratu), u kojima se njezini ženski likovi oslobađaju tradicionalnih rodnih uloga i istražuju svoju seksualnost i društveni aktivizam, odražavaju Maraininu uključenost u feministički pokret tijekom kasnih šezdesetih i početkom sedamdesetih godina.

Teme
Neke od glavnih tema u Maraininim radovima su: osobna sloboda žena, razotkrivanje uporabe i zlouporabe moći i njezinih utjecaja na žene, žene koje se oslobađaju tradicionalnih rodnih uloga kako bi istražile svoju seksualnost i društveni aktivizam, ušutkavanje žena u društvu i njihovo pojavljivanje u svijetu mode,  povučenost i izolacija žena kao kazna za težnje ka neovisnosti i slobode žena,majčinstvo kao oblik zatočeništva za žene, a time i pobačaj kao njihova jedina opcija,  nasilje nad ženama i silovanje žena, žene koje sprječavaju da ih se doživljava kao seksualne objekte, i iskustvo likova s homoseksualnošću, pedofilijom i grupnim seksom.

Maraini i feminizam
Iako Maraini navodi da je feministkinja samo zbog činjenice da je uvijek na strani žena, velik dio Maraininog rada klasificiran je kao feministički. Priroda Maraininog rada razvija se u skladu s promjenjivim položajem žena u talijanskom društvu Marainijini progresivni radovi pomogli su promijeniti opći dojam da bi žene trebale preuzimati isključivo kućanske uloge.

Dacia Maraini je prošla kroz "proces evolucije u ideologiji" podijeljen u dva oblika; jedan koji ocrtava bliske odnose pojedinca sa stvarnošću, a drugi koji se temelji na motivaciji za promicanje prava žena. Prema piscima poput Pallotte, niz kratkih priča i romana odražavao je Marainiin prefeministički stadij. Književna djela uključuju La vacanza (Odmor, 1962.), L'età del malessere (1963.). Njezinu predfeminističku fazu karakterizira osjećaj otuđenosti, potpune dezorijentacije i potreba za samopotvrdom kroz seksualnost. Pallotta navodi da je "socijalna i psihološka dezorijentacija [je] ukorijenjena u pasivnoj svijesti koja se odbija pomiriti sa stvarnošću". Prijelazni stupanj karakterizira potreba za traženjem novih načina književnog izražavanja. Ove faze dovele su do feminističkog stajališta koje odražava feminističku svijest. Feministički romani uključuju A memoria i Donna in Guerra. Ovi romani su vrlo značajni i predstavljaju talijanski feministički pokret iz 1968. godine. Važnost ova dva djela je istraživanje "totalnog jedinstva" protagonista. Ovo potpuno jedinstvo može se smatrati dijelom sastavne faze njezina književnog izraza feminizma.

Popis radova

Romani

 La vacanza, Milano, Lerici, 1962.
 L'età del malessere, Torino, Einaudi, 1963.
 A memoria, Milano, Bompiani, 1967.
 Memorie di una ladra, Milano, Bompiani, 1972.
 Donna in guerra, Torino, Einaudi, 1975.
 Lettere a Marina, Milano, Bompiani, 1981.
 Il treno per Helsinki, Torino, Einaudi, 1984. ISBN 88-06-05721-9.
 La lunga vita di Marianna Ucrìa, Milano, Rizzoli, 1990. ISBN 88-17-66425-1.
 Bagheria, Milano, Rizzoli, 1993. ISBN 88-17-66476-6.
 Voci, Milano, Rizzoli, 1994. ISBN 88-17-66478-2.
 Dolce per sé, Milano, Rizzoli, 1997. ISBN 88-17-66468-5.
 Colomba, Milano, Rizzoli, 2004. ISBN 88-17-00440-5.
 Il gioco dell'universo. Dialoghi immaginari tra un padre e una figlia, con Fosco Maraini, Milano, Mondadori, 2007. ISBN 978-88-04-51218-9; La Nave di Teseo, 2020.
 Il treno dell'ultima notte, Milano, Rizzoli, 2008. ISBN 978-88-17-02166-1.
 La grande festa, Milano, Rizzoli, 2011. ISBN 978-88-17-05548-2..
 Menzogna felice, Roma, La Biblioteca di Repubblica-L'Espresso, 2011.
 Chiara di Assisi. Elogio della disobbedienza, Milano, Rizzoli, 2013. ISBN 978-88-17-06721-8.
 La bambina e il sognatore, Milano, Rizzoli, 2015. ISBN 978-88-17-08379-9.
 Corpo felice. Storia di donne, rivoluzioni e un figlio che se ne va, Milano, Rizzoli, 2018, ISBN 978-88-17-10491-3.

Pripovijetke

 Mio marito, Milano, Bompiani, 1968.
 L'uomo tatuato, Napoli, A. Guida, 1990. ISBN 88-7188-003-X.
 Delitto, Lungro di Cosenza, Marco, 1990. ISBN 88-85350-01-1.
 Cinque donne d'acqua dolce, u Il pozzo segreto. Cinquanta scrittrici italiane, presentate da Maria Rosa Cutrufelli, Rosaria Guacci, Marisa Rusconi, Firenze, Giunti, 1993. ISBN 88-09-20294-5.
 La ragazza con la treccia, Roma, Viviani, 1994. ISBN 88-7993-028-1.
 Mulino, Orlov e Il gatto che si crede pantera, un Parole di donne, a cura di Adriana Moltedo, Viterbo, Stampa alternativa, 1994. ISBN 88-7226-191-0.
 Silvia, Ravenna, Edizioni del girasole, 1995. ISBN 88-7567-282-2.
 Il mostro dagli occhi verdi, un Racconti a teatro, Roma, Editori Riuniti, 1996.
 Buio, Milano, Rizzoli, 1999. ISBN 88-17-68019-2.
 Berah di Kibawa. Un racconto con dodici finali, Roma, Gremese, 2003. ISBN 88-8440-236-0.
 In volo, Mantova, Corraini, 2005. ISBN 88-7570-075-3.
 Un sonno senza sogni; Gita in bicicletta a Mongerbino, Bagheria, Drago, 2006. ISBN 88-95082-01-X.
 Ragazze di Palermo, Milano, Corriere della Sera, 2007.
 Il poeta-regista e la meravigliosa soprano, Milano, Corriere della Sera, 2008.
 La ragazza di via Maqueda, Milano, Rizzoli, 2009. ISBN 978-88-17-03366-4.
 La seduzione dell'altrove, Milano, Rizzoli, 2010. ISBN 978-88-17-04367-0.
 L'amore rubato, Milano, Rizzoli, 2012. ISBN 978-88-17-06081-3.
 Gita a Viareggio, Roma, Fahrenheit 451, 2013. ISBN 978-88-86095-77-8.
 Telemaco e Blob. Storia di un'amicizia randagia, Milano, Rizzoli, 2017. ISBN 978-88-17-09244-9.
 [contiene 3 racconti: L'esame, Il bambino vestito di scuro e Berah di Kibawa]

Sabrana djela

 Romanzi, Collana Firme Oro n.3, Milano, Rizzoli, 2006, ISBN 978-88-486-0340-9.
 Romanzi e racconti, a cura di Paolo Di Paolo ed Eugenio Murrali, Collezione I Meridiani, Milano, Mondadori, 2021, ISBN 978-88-047-3585-4.

Priče za djecu

 Storie di cani per una bambina, Milano, Bompiani, 1996. ISBN 88-452-2804-5.
 La pecora Dolly. E altre storie per bambini, Milano, Fabbri, 2001. ISBN 88-451-2703-6.
 La notte dei giocattoli, disegnata da Gud, Latina, Tunué, 2012. ISBN 978-88-97165-34-7.
 Onda Marina e il drago spento, illustrata da Simone Angelini, Roma, Giulio Perrone Editore, 2019.

Poezija

 Botta e risposta poetica... o quasi, con Nicolò Maraini, Roma, Editrice dell'Orso, 1960.
 Crudeltà all'aria aperta, Milano, Feltrinelli, 1966.
 Donne mie, Torino, Einaudi, 1974.
 Mangiami pure, Torino, Einaudi, 1978. ISBN 88-06-01339-4.
 Dimenticato di dimenticare, Torino, Einaudi, 1982. ISBN 88-06-05474-0.
 Maraini, Stein, Roma, Il ventaglio, 1987.
 Viaggiando con passo di volpe. Poesie 1983-1991, Milano, Rizzoli, 1991. ISBN 88-17-66466-9.
 Occhi di Medusa, Calcata, Edizione del Giano, 1992.
 Se amando troppo. Poesie 1966-1998, con CD-ROM, Milano, Rizzoli, 1998. ISBN 88-17-86019-0.
 Notte di capod'anno in ospedale, Roma, Lepisma, 2009. ISBN 978-88-7537-103-6.

Kazalište

 Il ricatto a teatro e altre commedie, Torino, Einaudi, 1970.
 Viva l'Italia, Torino, Einaudi, 1973.
 La donna perfetta, Venezia, La Biennale, 1974.
 La donna perfetta seguito da Il cuore di una vergine, Torino, Einaudi, 1975.
 Don Juan, Torino, Einaudi, 1976.
 Dialogo di una prostituta con un suo cliente. Con un dibattito sulla decisione di fare il testo e la preparazione dello spettacolo, Padova, Mastrogiacomo-Images 70, 1978.
 I sogni di Clitennestra e altre commedie, Milano, Tascabili Bompiani, 1981.
 Lezioni d'amore e altre commedie, Milano, Bompiani, 1982.
 Stravaganza, Roma, Serarcangeli, 1987.
 Paura e amore, con Margarethe von Trotta e Laura Novati, Milano, A. Mondadori, 1988. ISBN 88-04-31769-8.
 Erzbeth Bathory; Il geco; Norma 44, Roma, Editori & Associati, 1991.
 Veronica, meretrice e scrittora, Milano, Bompiani, 1992. ISBN 88-452-1880-5.
 La casa tra due palme, Salerno, Sottotraccia, 1995. ISBN 88-86351-05-4.
 Maria Stuarda. Mela, Donna Lionora giacubina, Stravaganza, Un treno, una notte, Milano, Biblioteca universale Rizzoli, 2001. ISBN 88-17-12693-4.
 Teatro anni Novanta
 I, Veronica, meretrice e scrittora. La terza moglie di Mayer, Camille, Milano, Biblioteca universale Rizzoli, 2001. ISBN 88-17-12694-2.
 II, Memorie di una cameriera. Storia di Isabella di Morra raccontata da Benedetto Croce, I digiuni di Catarina da Siena, Milano, Biblioteca universale Rizzoli, 2001. ISBN 88-17-12695-0
 Per Giulia, con la collaborazione di Angela Bove, della professoressa Maria Rosaria Carnevale, l'apporto delle parole delle amiche e del diario ritrovato di Giulia, Roma, Perrone, 2011. ISBN 978-88-6004-216-3.
 Per proteggerti meglio, figlia mia, Roma, Perrone, 2011. ISBN 978-88-6004-217-0.
 In viaggio da Itaca, con Gabriele Marchesini, Cesena, Il ponte vecchio, 2011. ISBN 978-88-6541-103-2.
 Lettere d'amore, lettere di Gabriele D'Annunzio in una cornice teatrale di Dacia Maraini, con CD, Roma, Perrone, 2012. ISBN 978-88-6004-226-2.
 Teresa la ladra, con CD, Roma, Perrone, 2013. ISBN 978-88-6004-273-6.
 Passi affrettati, Roma, Perrone, 2015. ISBN 978-88-6004-394-8.

Scenografija

 Cuore di mamma, con Salvatore Samperi, Milano, Forum, 1969.

Eseji

 Fare teatro. Materiali, testi, interviste, Milano, Bompiani, 1974.
 Suor Juana, in suor Juana Inés de la Cruz, Risposta a suor Filotea, Torino, La Rosa, 1980.
 Isolina. La donna tagliata a pezzi, Milano, A. Mondadori, 1985.
 La bionda, la bruna e l'asino, Milano, Rizzoli, 1987. ISBN 88-17-53514-1.
 Cercando Emma, Milano, Rizzoli, 1993. ISBN 88-17-66477-4.
 Un clandestino a bordo, Roma, Gabriele e Mariateresa Benincasa, 1993; Milano, Rizzoli, 1996. ISBN 88-17-84465-9.
 Il sommacco. Piccolo inventario dei teatri parlermitani trovati e persi, Palermo, Flaccovio, 1993. ISBN 88-7804-085-1.
 Dizionarietto quotidiano. Da "amare" a "zonzo", 229 voci raccolte da Gioconda Marinelli, Milano, Bompiani, 1997. ISBN 88-452-3117-8.
 Giromondo, con Enzo Biagi, Modena, Panini, 1999. ISBN 88-8290-106-8.
 Fare teatro. 1966-2000, 2 voll., Milano, Rizzoli, 2000. ISBN 88-17-86438-2, ISBN 88-17-86439-0.
 Amata scrittura. Laboratorio di analisi letture proposte conversazioni, Milano, Rizzoli, 2000. ISBN 88-17-86536-2.
 La nave per Kobe. Diari giapponesi di mia madre, Milano, Rizzoli, 2001. ISBN 88-17-86835-3.
 Madri e figlie. Ieri e oggi, con Anna Salvo e Silvia Vegetti Finzi, Roma-Bari, Laterza, 2003. ISBN 88-420-7113-7.
 Dentro le parole. Aforismi e pensieri, Cava de' Tirreni, Marlin, 2005. ISBN 88-6043-003-8.
 I giorni di Antigone. Quaderno di cinque anni, Milano, Rizzoli, 2006. ISBN 88-17-01168-1.
 Passi affrettati, Pescara, Ianieri, 2007. ISBN 88-88302-30-1.
 Sulla mafia. Piccole riflessioni personali, Roma, Perrone, 2009. ISBN 978-88-6004-141-8.
 Il sogno del teatro. Cronaca di una passione, con Eugenio Murrali, Milano, BUR Rizzoli, 2013. ISBN 978-88-17-06776-8.
 La mia vita, le mie battaglie, con Joseph Farrell, Pisa, Della Porta, 2015. ISBN 978-88-96209-22-6.
 Se un personaggio bussa alla mia porta. "Come si racconta...", Roma, Rai Eri, 2016. ISBN 978-88-397-1694-1.
 Il diritto di morire (con Claudio Volpe), Milano, SEM – Società Editrice Milanese, 2018. ISBN 978-88-9390-079-9.
 Il coraggio delle donne (con Chiara Valentini), Bologna, Il Mulino, 2020, ISBN 9788815290588.
 Writing like breathing. Sessant'anni di letteratura, Roma, Gruppo Albatros Il Filo, 2021, ISBN 9788830632219.
 La scuola ci salverà, Milano, Solferino, 2021, ISBN 9788828206385.
 Una rivoluzione gentile. Riflessioni su un Paese che cambia, Milano, Rizzoli, 2021, ISBN 9788817158732.

Intervjui

 E tu chi eri? Interviste sull'infanzia, Milano, Bompiani, 1973.
 Wanda Raheli. Giovedì 19 giugno 1975, Roma, Seconda Scala, 1975.
 Parlare con Dacia Maraini, di Ileana Montini, Verona, Bertani, 1977.
 Storia di Piera, con Piera degli Esposti, Milano, Bompiani, 1980.
 Il bambino Alberto, Milano, Bompiani, 1986. ISBN 88-17-53452-8.
 Conversazione con Dacia Maraini. Il piacere di scrivere, a cura di Paola Gaglianone, Roma, Omicron, 1995. ISBN 88-86680-06-6.
 Piera e gli assassini, con Piera degli Esposti, Milano, Rizzoli, 2003. ISBN 88-17-87227-X.
 Ho sognato una stazione. Gli affetti, i valori, le passioni, conversazione con Paolo Di Paolo, Roma-Bari, Laterza, 2005. ISBN 88-420-7769-0.
 Il volto delle donne. Conversazione con Dacia Maraini, intervista di Stefano Giovinazzo, Roma, Edizioni della Sera, 2010. ISBN 978-88-904730-6-7.

Audioknjige

 Piera Degli Esposti legge La lunga vita di Marianna Ucrìa, Roma, Emons Italia, 2011. ISBN 978-88-95703-47-3.

Filmografija

 L'età del malessere, regia di Giuliano Biagetti (1968)
 La donna invisibile, regia di Paolo Spinola (1969)
 Cuore di mamma, regia di Salvatore Samperi (1969)
 Certo, certissimo, anzi... probabile, regia di Marcello Fondato (1969)
 Uccidete il vitello grasso e arrostitelo, regia di Salvatore Samperi (1970)
 L'amore coniugale, regia di Dacia Maraini (1970)
 Teresa la ladra, regia di Carlo Di Palma (1973)
 Il fiore delle Mille e una notte, regia di Pier Paolo Pasolini (1974)
 Abrami in Africa (1976)
 Aborto: parlano le donne (1976)

Nagrade i priznanja

 1962. – Premio Formentor de las Letras
 1985. – Premio Fregene (Premio del Presidente per la Letteratura)
 1990. – Premio Campiello (Libro dell'Anno 1990) con La lunga vita di Marianna Ucrìa
 1995. – Premio Napoli
 1996. – Medaglia Gabriela Mistral
 1997. – Premio Flaiano per la narrativa
 1997. – Premio Fregene per la Comunicazione e Divulgazione Culturale
 1997. – Premio letterario Brancati per la narrativa
 1999. – Premio Mondello
 1999. – Premio Strega per la raccolta di racconti Buio
 2000. – Premio Porto Venere Donna
 2000. – Targa Volponi
 2002. – Premio alla Carriera Letteraria "Anguillara Sabazia"
 2004. – Premio letterario Castelfiorentino
 2005. – laurea honoris causa in Studi teatrali presso l'Università degli Studi dell'Aquila
 2006. – Premio nazionale di Narrativa Lucio Mastronardi alla carriera
 2007. – Premio Cimitile, sezione di narrativa, con Il gioco dell'universo
 2007. – Premio La ginestra (Premio speciale fuori concorso)
 2008. – Premio Calepino
 2009. – Premio Letterario Nazionale "Carlo Levi" (sezione narrativa)
 2009. – Laurea honoris causa (Honorary Degree) presso il Middlebury College (Vermont, Stati Uniti d'America)
 2010. – laurea magistrale honoris causa presso l'Università degli Studi di Foggia
 2011. – Premio Tarricone
 2012. – "Premio Angelini"
 2012. – Premio Fondazione Il Campiello
 2012. – Alabarda d'oro per la letteratura
 2012. – Premio ASDOE
 2013. – Premio Cultura del Mare
 2014. – cittadinanza onoraria di Bacoli
 2015. – laurea honoris causa presso l'Università John Cabot (Roma)
 2016. – Premio Boccaccio
 2016. – cittadinanza onoraria di Arona
 2016. – cittadinanza onoraria di Villapiana
 2016. – Premio letterario Palmi alla carriera
 2016. – Premio Nazionale Pratola
 2016. – Premio Manzoni alla carriera
 2016. – Premio Montale Fuori di Casa 2016, sezione narrativa
 2017. – Premio il Poggio
 2017. – Premio Rugarli
 2017. – Inquieto dell'Anno 2017
 2018. – Premio Giovenale
 2018. – Premio Città di Bari
 2018. – Premio Chiara alla carriera
 2018. – laurea honoris causa presso l'Università Orientale di Napoli
 2018. – Fiorino d'oro
 2019. – Premio PulciNellaMente alla Carriera
 2019. – Premio Matilde Serao
 2019. – Premio Franco Cuomo International 2019
 2020. – Premio Letterario Internazionale Viareggio Répaci alla carriera.
 2021. – Premio Hemingway.
 2021. – Premio Cilento Poesia
 2021. – Premio Letterario Caccuri, con La scuola ci salverà.
 2021. – Premio Fulvia.
 2021. – Premio Dessì (Premio speciale della giuria)

Izvori i daljnje čitanje

 Službena web stranica Dacia Maraini  (na talijanskom jeziku)
 Dacia Maraini biografia (na talijanskom jeziku), u Italia Libri
 Rođena sam putujući na Eurochannelu
 Dacia Maraini intervistq Giorgio Antonucci (na talijanskom jeziku)
 Dva članka s RAI-jeve stranice Italica :
 Biografia di Dacia Maraini (na engleskom jeziku)
 Biografia di Dacia Maraini (na talijanskom jeziku)

Izvori

Talijanski filmski redatelji
Talijanski književnici
Pisci za djecu

Dacia Maraini


Docodon (significa 'diente haz') es un género extinto de mamífero omnívoro de la mitad de período Jurásico superior que vivió en América del Norte de aproximadamente 175,6 hasta 144 millones de años. Docodon probablemente habitaba los bosques y vivía en los árboles fuera del alcance de los depredadores. Pero si Docodon era un mamífero propiamente dicho es objeto de debate, y algunos sugieren que fue un terápsidos evolucionado (los llamados " reptiles parecidos a mamíferos).

Docodon tenía unos dientes complejos, lo que sugiere que tenían una dieta variada. Los patrones de la dentición de las cúspides molares son complejos y distintos y se parecen mucho a la de los mamíferos, pero Docodon y otros docodontes están solamente distantemente relacionados con los mamíferos actuales.

Fue descubierto por primera vez por Othniel Charles Marsh en 1880. Al igual que otros pequeños mamíferos tempranos se conoce sólo a partir los dientes fosilizados ya que el resto del cuerpo no se fosiliza fácilmente. Los fósiles de Docodon se encuentran más comúnmente en la zona de Black Hills en la Formación Morrison (zonas estratigráficas 2-6) y sugieren una posible preferencia de hábitat.

Su altura se estima en 10 centímetros, con una longitud de 4 pulgadas y un peso aproximado de 141 gramos. Un estudio de 2009 por J. R. Foster concluyó que era el mayor mamífero presente en esta formación.

Referencias

Mamíferos del Jurásico
Mamíferos extintos de América del Norte
Mammaliaformes
Fauna de Morrison

Docodon


පරිගණක කොටස් (computer parts)

ආදාන උපාංග (Input device)

     පරිගණකය මගින් යම් කිසි කාර්යක් ඉටු කර ගැනීමේදි ඒ සදහා අවශ්‍ය මූලික දත්තයන් පරිගණකයට ඇතුලත් කිරීම සදහා උපයෝගී කර ගනු ලබන ඒකක මේ නමින් හදුන්වයි

උදා :

·      යතුරු පුවරුව (Key Board)

·      මූසිකය    (Mouse)

·      ස්කැනරය (scanner)

·      මයිකය  (Mic)

·      වෙබ් කැමරාව (web camera)

ප්‍රතිදාන උපාංග (output device)

        පරිගණකය වෙත ඇතුලත් කරනු ලබන දත්තයන් අදාල ක්‍රියාවලීන් වෙත යොමු කිරීමෙන් පසු ප්‍රතිඵලය බාහිරට ලබා ගැනීම සදහා උපයෝගී කරනු ලබන ඒකක මේ නමින් හදුන්වයි.

උදා :

·      මොනිටරය (Moniter)

·      ප්‍රින්ටරය (Printer)

·      ස්පීකරය (Speaker)

·      ප්‍රොජෙක්ටරය (projecter)

                                   IWSI Creation – B.L Dilshan Viranjana

Input device IWSI Creation


لَوْرَة  هي مدينة وبلدية تقع في مقاطعة إشبيلية بمنطقة الأندلس ذاتية الحكم من جنوب إسبانيا. بلغ عدد سكانها 19.194 نسمة عام 2007.

أعلام
 كيفن لوبيز
 سباستيان كورونا
 خوسيه أنجيل كريسبو

المراجع

بلديات إشبيلية

لورة


Firar, kişi tarafından bir varlığa verilen desteğin çekilmesi veya tamamıyla bırakılmasıdır. Askeriyede firar, kişinin bulunduğu birimi terketmesidir. Kişinin askeriyeden atılması ve hatta idam cezasına çarptırılması ile sonuçlanabilir. Askerin firarı 6. günün sonunda kesinlik kazanır, 6 günden az olan kaçma ise "kısa süreli kaçma" suçunu oluşturmaktadır. Hapishanelerde firar, mahkûm kişinin hapis olduğu yerden kaçmasıdır.

Ayrıca bakınız
 Hapisten kaçış

Suçlar

Firar


Vojkovce este o comună slovacă, aflată în districtul Spišská Nová Ves din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 424 de locuitori.

Istoric
Localitatea Vojkovce este atestată documentar din 1300.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Vojkovce


Mošćanica je umjetno jezero u općini Zenica, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH, kod naselja Mošćanice.

Povijest
Jezero je nastalo na mjestu gdje se kopalo radi istraživanja terena radi eksploatacije ugljena. Od 1960. godine se istraživalo. Od 1999. nije se kontinuirano vadilo ugljen na Mošćanici. U međuvremenu se na mjestu kopanja formiralo ovo jezero koje ljeti privlači kupače.

Osobine
Nastalo je punjenjem jednog od rudarskih okana, na prostoru davno napuštenog rudnika. Kupanje na ovom jezeru je ilegalno jer ovo područje nikada nije proglašeno (javnim) kupalištem, jer ovo su prostori koji pripadaju rudniku Mošćanica čije su ovo rudarske jame i pristup osobama koje nisu zaposlenici je zabranjen. Nije poznato je li rudnik ikad ispitivala kakvoću vode pa se ne zna stupanj zagađenosti. Do danas nije utvrđena dubina jezera, za koju se zbog činjenice da je ovo staro rudarskog okno može pretpostaviti da je velika. Jezero povremeno poprima boju hrđe. Pretpostavlja se da je to vjerojatno od rude i napuštenih strojeva kojih ima u blizini uređenih plaža ali i prema tvrdnjama mještana i ispod površine vode.

Izvor

Vanjske poveznice
Faktor.ba B. M./Faktor.ba: Spas od ljetnih vrućina: Zeničani sve više posjećuju jezero Mošćanica (FOTO), 8. srpnja 2015.

Umjetna jezera u Bosni i Hercegovini
Zenica

Mošćanica (jezero u BiH)


An Oncidium heterodactylum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Oncidium heterodactylum in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium heterodactylum


An Zomicarpella amazonica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Josef Bogner. An Zomicarpella amazonica in nahilalakip ha genus nga Zomicarpella, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zomicarpella

Zomicarpella amazonica


Kjell Schneider (Kiel, 4 de outubro de 1976) é um ex-jogador de vôlei de praia alemão medalhista de bronze no Campeonato Mundial de 2005 na Alemanha.

Carreira

No vôlei de quadra (indoor) atuou pelo FT Adler Kiel a partir do ano de 1983, e competiu partir de 1991 quando fez transição para o vôlei de praia.Em 1997 estreou no Circuito Mundial ao lado de Börrje Schneider no Aberto de Berlim, nos anos de 1998 e 1999 esteve no referido evento com Malte Homeyer.

Com Malte Homeyer disputou o circuito mundial na temporada de 2001; e obtiveram a quarta posição na etapa Challenge de Kiev.A partir de 2002 formou dupla com Julius Brink obtendo como melhor resultado a nona posição no Aberto de Cádiz e esteve nos Abertos de Fortaleza e Mallorca ao lado de Drazen Slacanin.

E jogando novamente com Julius Brink disputaram a temporada de 2003 obtendo o quinto posto no Campeonato Europeu de Alanya e nono lugar no Aberto de Espinho pelo circuito mundial. Renovaram a parceria para o ano de 2004, disputaram o Campeonato Europeu na etapa de Timmendorfer Strand e terminaram na décima sétima posição; e no circuito mundial conquistaram a nona colocação no Aberto de Mallorca, sétimo no Aberto de Stare Jabłonki.

No período de 2005 continuo com Julius Brink,  chegaram em nono lugar no Grand Slam de Klagnefurt, sétima posição no Aberto de Xangai, nono  em Gstaad, quinto no Aberto de São Petersburgo, o terceiro lugar no Grand Slam de Paris e o título no Aberto de Espinho, e finalizou a temporada com David Klemperer quando terminaram na quarta posição no Aberto da Cidade do Cabo, todas válidas e pelo circuito mundial,  conquistaram a medalha de bronze na edição do Campeonato Mundial de 2005 sediado em Berlim.

Com David Klemperer  esteve competindo na temporada de 2006, obtendo vice-campeonato da etapa de Hamburgo do Circuito Europeu, também o terceiro lugar no Circuito Alemão, sendo o melhor desempenho com o quinto lugar no Grand Slam de Stavanger e as sétimas posições no Aberto de Roseto degli Abruzzi e no Grand Slam de Gstaad, recebendo o Distintivo Esportivo do Estado de Schleswig-Holstein. Em 2007 forma dupla com Florian Huth alcançou trigésimo sétimo lugar no Mundial em Gstaad e no circuito mundial o melhor desempenho da dupla foi o décimo sétimo lugar no Abertos de Marseille e Stare Jabłonki, já no ano seguinte eles obtiveram na etapa Satélite de Lausana  o sétimo lugar e aposentou-se ao final da temporada.

Títulos e resultados

 Aberto de Espinho do Circuito Mundial de Vôlei de Praia:2005
 Grand Slam de Paris do Circuito Mundial de Vôlei de Praia:2005
 Aberto da Cidade do Cabo  do Circuito Mundial de Vôlei de Praia:2001
 Etapa Challenge de Kiev do Circuito Mundial de Vôlei de Praia:2001
 Circuito Alemão de Vôlei de Praia:2006

Ligações externas

Voleibolistas da Alemanha
Pontas de voleibol
Jogadores de voleibol de praia da Alemanha

Kjell Schneider


Mike Krack (18 de março de 1972) é um engenheiro automotivo luxemburguês que atualmente ocupa o cargo de chefe de equipe da Aston Martin, equipe que compete atualmente na Fórmula 1. Ele anteriormente trabalhou nas equipes BMW Sauber, como engenheiro chefe; Porsche WEC, como chefe de engenharia de pista, e na BMW, como chefe de engenharia, operações e organização para corridas e testes. Ele também teve passagens pela Fórmula 3 e DTM.

Carreira
Krack iniciou sua carreira de engenheiro na BMW, em julho de 1998, com a função de engenheiro de testes. Ele deixou o cargo no início de 2001, para ingressar na equipe de Fórmula 1 da Sauber. Ele subiu na hierarquia, começando como engenheiro de análise de dados. Ele foi promovido em dezembro de 2003 para se tornar engenheiro de corrida de Felipe Massa e, eventualmente, recebeu o papel de engenheiro-chefe quando a equipe foi transformada na BMW Sauber. Onde ele trabalhou com o jovem Sebastian Vettel em sessões de treinos, até sua estreia no Grande Prêmio dos Estados Unidos de 2006. Krack deixou a BMW Sauber quando a equipe decidiu focar a temporada de , ao invés de lutar pelo título de pilotos de Robert Kubica em .

Ele então teve passagens pelas equipes Kolles & Heinz Union e Hitech, ambas na Fórmula 3. Krack retornou à BMW como engenheiro-chefe do departamento de DTM em outubro de 2010, mas saiu no final de 2012 para ingressar na Porsche. Lá, ele recebeu o papel de chefe de engenharia de pista para a equipe do Campeonato Mundial de Resistência. Enquanto ele estava na Porsche, ele trabalhou de perto no 919 Hybrid, que levaria uma vitória e quatro pódios.

Krack saiu em 2014, para se juntar à BMW novamente, como engenheiro de desempenho sênior. De 2014 a 2022, ele passou por muitas funções, incluindo a supervisão dos programas de Fórmula E, IMSA e GT. Em 2018, foi-lhe atribuído o cargo de chefe de engenharia, operações e organização de corridas e testes.

Em 14 de janeiro de 2022, Krack foi anunciado como chefe de equipe da Aston Martin Formula One Team, após a saída de Otmar Szafnauer.

Luxemburgueses
Pessoas da Fórmula 1

Mike Krack


Spratlyøerne eller Nansha-øerne ("Sydlige sandøgruppe", kinesisk: 南沙群岛/南沙群島, Nánshā qúndǎo, malajisk: Kepulauan Spratly, tagalog: Kapuluan ng Kalayaan, vietnamesisk: Quần đảo Trường Sa) er en stor gruppe på ca. 600 små øer, koralrev og undervandsskær i Det Sydkinesiske hav. Kun omkring 30 af disse øer er "tørre" ved højvande.

Geografi
Øerne er en gruppe på cirka 100 ubeboede koralatoller, de fleste dækkede af lav vegetation, som ligger mellem det østlige Vietnam og det vestlige Filippinerne. De har en areal på cirka 5 km². Den højeste punkt ligger på Southwest Cay og er blot 4 moh. Øerne ligger imidlertid i et strategisk havområde på 410.000 km².

Havet omkring øerne er rigt på fisk og formodes at have store olie- og gasreserver.

Historie

Øerne omtales allerede i 1211 på kinesiske kort, og Kina har gjort krav på øerne i lang tid. I 1791 blev øerne besøgt af den britiske søfarer, kaptajn Henry Spratly, som gav dem det europæiske navn "Spratly Islands".

Den 8. februar 1995 "annekterede" Kina officielt øerne, men dette er ikke anerkendt.

Øgruppen indgår sammen med Dongshaøerne (Pratas), Xishaøerne (Paraceløerne) og Zhongshaøerne i de kinesiske såkaldte South China Sea Islands og "forvaltes" fra provinsen Guangdong.

Territorialkrav i konflikt
Folkerepublikken Kina, Taiwan, Filippinerne, Vietnam, Malaysia og Brunei har fremsat krav om jurisdiktion (overherredømme) over hele eller dele af Spratlyøerne. Kina, Taiwan og Vietnam kræver hele øgruppen, mens de øvrige kun kræver dele. Kina kalder øerne for Nansha, Vietnam Truong Sa og Filippinerne Kalayaan. Alle staterne, undtaget Brunei som kun har territoriale krav, kontrollerer en eller flere af øerne militært ved udplacerede garnisoner. Området er omdiskuteret, men der er ingen stat, som har anerkendt jurisdiktion over området.

Folkerepublikken Kina betragter området som en kommune i bypræfekturet Sansha.

Områdets betydning afgøres i første række af den interesse, de omkringliggende stater – og stormagterne – viser for øgruppen, og konflikter i forbindelse med dette. Området har allerede en økonomisk betydning gennem rigt fiskeri (Sydkinesiske hav fremstår som en af verdens vigtigste fiskeregioner). Der har været minedrift og mineraludvinding på øerne, og det er også muligt, at det kan være store forekomster af olie og gas i området. Beliggenheden i forhold til skibsfart og mulighed for søkontrol er strategisk vigtig. I den sammenhæng har det amerikanske Forsvarsdepartement listet Sydkinesiske hav, inkluderet Spratlyøerne som en af 8 «US Lifelines and Transit Regions», hvor al skibsfart skal kunne sejle uhindret.

Det har været flere væbnede sammenstød i området; det alvorligste var måske i 1988 mellem Kina og Vietnam med mere end 70 dræbte og savnede. Også senere har det været alvorlige hændelser, og i januar 1995 var det for første gang et sammenstød mellem Kina og et ASEAN-land ved at kinesiske soldater fjernede filippinske fiskere fra Mischief Reef, som ligger indenfor det område Filippinernes kræver som eksklusiv økonomiske zone.

Det har også været skudepisoder mellem Taiwan og Vietnam, mens den mest almindelige hændelse er fiskere, som bliver opbragte og arresterede af en af de andre nationer, som har fremsat krav på øgruppen. I 1998 blev det observeret, at Kina havde udplaceret "Silkeorm"-sømålsmissiler på en af øerne.

Det har været mange militære konfrontationer mellem landene, som gør krav på hele eller dele af øgruppen. En liste over konfrontationer (ufuldstændig):
 1988 – Johnson South Reef-trefningen. Kina invaderer og okkuperer øen Johnson South Reef, men hård vietnamesisk modstand hindrer dem i at tage Collins Reef og Lansdowne Reef samtidig. Træfningen er det hidtil mest alvorlige sammenstød i øgruppen.
 1992 – Vietnam anklager Kina for at drive oliesøgning i omstridte områder. Kina kaprer over 20 vietnamesiske handelsskibe mellem juni og september.
 1994 – Den sino-vietnamesiske træfning 1994. Et kinesisk efterretningsskib udveksler skud med vietnamesiske krigsskib. Skudvekslingen resulterer i, at det kinesiske skib trækker sig ud fra vietnamesiske farvand.
 1995 – Taiwanske krigsskibe skyder på et vietnamesisk forsyningsskib.
 1995 – Kina okkuperer Mischief Reef, som bliver gjort krav på af Filippinerne. Den filippinske marine tager øen tilbage i marts.
 1996 – Kina og Filippinerne udkæmper et 90-minutters søslag.
 1997 – Den filippinske marine tvinger kinesiske fiskebåde bort fra Scarborough Shoal. Filippinske fiskere okkuperer en kinesisk-kontrolleret ø, hvilket resulterer i, at Kina sender krigsskibe til området for at overvåge situationen.
 1998 – Filippinske soldater arresterer kinesiske fiskere ved Scarborough Shoal.
 1998 – Vietnamesiske krigsskibe skyder på en filippinsk fiskebåd ved Tennent Reef.
 2002 – Vietnamesiske styrker affyrer varselskud mod filippinske fly, som flyver over øer kontrolleret af Vietnam.
 2007 - Kinesiske krigsskibe skyder på vietnamesiske fiskebåde.
 2014 - Kinesisk opmudringsprojekter, som tørlægger større områder.
 2015 - Vietnam markerer sin tilhørighed til området ved at arrangere cruiserejser dertil i sommeren 2015. USA sender krigsskibe ind i området for at markere, at dette efter deres opfattelse er internationalt område. Kina begyndte at opføre baser i den sydligste del af Det Sydkinesiske Hav. Det er sket på koraløer, hvoraf nogle har ligget under vand. De er blevet fyldt op med beton, og ovenpå er der etableret landingsbaner og havneanlæg.

Den 12. juli 2016 fastslår Den Internationale Domstol i Haag, at Kina ingen historisk ret har til det omstridte område. Kina erklærer, at man ikke vil respektere afgørelsen.

Noter

Omstridte områder
Øer i Asien
Sydkinesiske Hav

Spratlyøerne


William Bray FSA (1736–1832) est un antiquaire anglais, surtout connu comme co-auteur d'une histoire du comté de Surrey.

Biographie
Bray est le quatrième et plus jeune fils d'Edward Bray de Shere à Surrey, qui épouse Ann, fille du révérend George Duncomb. À l'âge de dix ans, il entre à Rugby School. À sa sortie de l'école, il est placé auprès d'un avocat, M. Martyr, à Guildford, mais peu de temps après, il obtient un poste au sein du Board of Green Cloth, qu'il occupe pendant près de cinquante ans et est alors retraité.

À la mort de son frère aîné, le Rév. George Bray, le  mars 1803, il hérite des domaines familiaux de Shere et Gomshall. Sa position dans le comté et sa formation juridique l'amènent à être associé à de nombreuses fiducies caritatives et civiles du Surrey. Il meurt à Shere le 21 décembre 1832, âgé de 96 ans, et un monument mural est érigé à sa mémoire dans son église.

Travaux
Bray est élu membre de la Society of Antiquaries en 1771, devient le trésorier de la société en 1803 et contribue fréquemment à sa revue, Archaeologia. Sa première publication est le "Sketch of a Tour into Derbyshire and Yorkshire". Publiée à l'origine de manière anonyme en 1777, la deuxième édition parait avec le nom de l'auteur en 1783, et elle est par la suite fréquemment réimprimée et est incluse dans les Voyages de John Pinkerton. Son travail suivant, qui est imprimé en privé, est Collections relatives à Henry Smith, autrefois conseiller municipal de Londres.

Lorsque Owen Manning, qui a commencé une histoire du comté de Surrey, meurt en 1801, Bray entreprend de terminer les travaux et visite toutes les paroisses et églises à l'intérieur des frontières du comté. Le premier volume de The History and Antiquities of the County of Surrey est publié en 1804, le deuxième en 1809 et le troisième en 1814. Le dernier travail littéraire de Bray est l'impression et l'édition des Mémoires de la vie et des écrits de John Evelyn, comprenant son Journal, publié pour la première fois en 1818 en deux volumes , paru en 1827 en cinq volumes ; il a souvent été réédité.

Un journal conservé de 1755 par Bray, alors âgé de 18 ans, contient l'entrée : "Après le dîner, je suis allé chez Miss Seale pour jouer au Base Ball, avec elle, les 3 Miss Whiteheads, Miss Billinghurst, Miss Molly Flutter, M. Chandler, M. Ford, H. Parsons & Jolly. J'ai bu du thé et je suis resté jusqu'à 20h." . Les historiens du baseball considèrent que c'est l'une des premières références documentées au sport  bien que les règles du jeu spécifique référencé par Bray soient inconnues.

Famille
En 1758, il épouse Mary, fille de Henry Stephens de Wipley, à Worplesdon, décédée le 14 décembre 1796, âgée de 62 ans, après avoir eu de nombreux enfants. Seuls trois, un fils et deux filles, ont vécu jusqu'à l'âge adulte, et le fils est décédé avant son père.

Références

Liens externes

Membre de la Society of Antiquaries of London
Historien britannique du XIXe siècle
Élève de la Rugby School
Décès en 1832
Naissance en 1736

William Bray (historien)


Perloidea, natporodica kukaca obalčara dio natporodice Perloidea. Sastoji se od tri živuće porodice, i više fosilnih porodica i rodova

Porodica je raširena po svim kontinentima osim Australije

Porodice i rodovi
 Chloroperlidae Okamoto, 1912
 †Palaeoperlidae Sharov, 1961
 Perlidae Latreille, 1802
 Perlodidae Klapálek, 1909
 †Platyperlidae Sinitshenkova, 1982
 †Tshekardoperlidae Sinitshenkova, 1987
 †Berekia Sinitshenkova, 1987
 †Bestioperlisca Sinitshenkova, 1990
 †Chloroperloides Sinitshenkova, 1985
 †Ecdyoperla Sinitshenkova, 1998
 †Pectinoperla Sinitshenkova, 1987
 †Perlisca Sinitshenkova, 1985
 †Perlitodes Sinitshenkova, 1987
 †Perlomimus Sinitshenkova, 1985
 †Savina Sinitshenkova, 1987
 †Trianguliperla Sinitshenkova, 1985
 †Triassoperla Lin, 1977
 †Tungussonympha Sinitshenkova, 1987

Izvori

Obalčari

Perloidea


est une espèce de ciliés de la famille des .

Notes et références

Publication originale
  C.G. Ehrenberg, Zusätze zur Erkenntniss grosser organischer Ausbildung in den kleinsten thierischen Organismen, Abhandlungen der Königlichen Akademie der Wissenschaften zu Berlin, 1835, .

Liens externes

Heterotrichida
Espèce de ciliés (nom scientifique)

Stentor roeseli


Health For All (em português: "Saúde Para Todos") é um dos objetivos da Organização Mundial de Saúde (OMS) que se tornou popular na década de 1970 e que almeja garantir saúde e bem-estar para as pessoas de todo o mundo. É a base da estratégia da OMS voltada para a atenção primária à saúde (APS). Tem por finalidade realizar promoção da saúde, promover a dignidade humana e melhorar a qualidade de vida.

Definição
Em 1981, Halfdan T. Mahler, diretor-geral da OMS (1973-1983), resumiu o Health For All desta maneira:

Duas décadas mais tarde, o diretor-geral Lee Jong-wook (2003–2006) reforçou este conceito no Relatório Mundial da Saúde de 2003:

Ver também
Declaração de Alma-Ata
Carta de Ottawa
Objetivos de Desenvolvimento do Milênio
Direito à saúde

Organização Mundial da Saúde
Saúde pública

Health For All


Thomas Menamparampil SDB (Pala, Índia, 22 de outubro de 1936) é um ministro indiano e arcebispo católico romano emérito de Guwahati.

Menamparampil ingressou na Ordem Salesiana de Dom Bosco e professou em 24 de maio de 1955. Depois de estudar filosofia e teologia católica, recebeu o sacramento da ordenação em 2 de maio de 1965 do bispo Stephen Ferrando SDB. De 1969 a 1970 ele completou um mestrado em história e inglês. De 1972 a 1974 foi Assistente Provincial em Guwahati; ele também estava comprometido com as várias culturas no nordeste da Índia. De 1975 a 1981 foi diretor da Escola Técnica Dom Bosco de Shillong.

Em 19 de junho de 1981, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Dibrugarh. O arcebispo Hubert D'Rosario o consagrou bispo em 29 de novembro do mesmo ano. Em 30 de março de 1992 foi nomeado bispo da recém-criada diocese de Guwahati na Índia e após sua elevação a arquidiocese em 10 de julho de 1995 foi nomeado arcebispo e metropolita da província eclesiástica de mesmo nome.

De 1986 a 1992, Menamparampil já havia servido como chefe do Departamento de Evangelização da Federação das Conferências Episcopais da Ásia. Durante este período, ele se preocupou particularmente em aprofundar a relação entre a evangelização e as culturas asiáticas, organizando, entre outras coisas, um encontro entre representantes da Igreja e representantes dos governos comunistas.

Menamparampil mais tarde serviu, entre outras coisas, como Secretário Especial do Sínodo da Ásia (1998) e é autor de mais de 180 artigos sobre vários assuntos: evangelização, cultura, pastoral, educação, vida religiosa e oração. Foi Diretor do Departamento de Evangelização da Federação das Conferências Episcopais da Ásia e Presidente do Conselho dos Bispos do Nordeste da Índia.

Menamparampil também atuou como mediador no conflito entre as diferentes etnias no estado de Assam e coordena a "Equipe Conjunta de Paz Ecumênica", que promove o diálogo no nordeste da Índia e já provou ser um organismo eficaz quando se trata de para resolver conflitos locais.

Em 2009 foi responsável pelo desenho dos textos da Via Sacra do Papa no Coliseu.

O arcebispo Manamparampil foi indicado ao Prêmio Nobel da Paz em 2011. O pano de fundo foi seu compromisso de décadas com a paz, reconciliação e estabilidade no nordeste da Índia - uma região cheia de conflitos territoriais e étnicos.

Em 18 de janeiro de 2012, o Papa Bento XVI aceitou seu pedido de demissão por motivos de idade.

De 3 de fevereiro de 2014 a 15 de outubro de 2016 foi Administrador Apostólico da Diocese de Jowai durante a vacância da Sede.

Thomas Menamparampil é membro da Congregação para os Institutos de Vida Consagrada e para as Sociedades de Vida Apostólica. Sua adesão foi confirmada em 29 de março de 2014.

Em outubro de 2019, Menamparampil foi convidado da organização de ajuda católica missio por ocasião do Mês Missionário Mundial.

Ver também

Arcebispos católicos da Índia

Thomas Menamparampil


السمندل المبذول أو السُّرفوت المبذول أو السمندر المبذول أو السمندر الناري ، هي أحد أنواع السلمندر المعروفة في أوروبا. لونه أسود مع بقع صفراء أو خطوط بدرجات متفاوتة. بعضها قد تكون سوداء تماما في حين أن الآخرى يكون اللون الأصفر هو السائد. قد تظهر عليها ظلال من اللونين الأحمر والبرتقالي في بعض الأحيان، وتستبدل أو تخلط مع الأصفر وفقا للنويع. دورة الحياة للسلمندر الناري طويلة فقد عاشت أحد العينات إلى أكثر من 50 عاما في متحف كونيغ التاريخ الطبيعي في ألمانيا.

المعيشة والسلوك

تعيش في الغابات الرطبة مع جداول وعيون المياه. ودورة الحياة من 10 - 30 سنه. يعتبر سلوك هذه الفصيلة من أكبر أنواع السلمندر ولكنه نادر ما يرى بسب سرية حياته. وهو يختبئ اسفل الصخور واسفل جذوع الاشجار وفي الجحور تحت الأرض. والذي يساعد على رؤيته هو الخطوط السوداء والصفراء المرسومه على جسمه. وهذه الالوان تحميه من الضواري التي ترى لونه فتعتقد بانه سام أو غير قابل للاكل. ويختلف هذا النوع عن السلمندر بانه يقضي معظم وقته على الأرض وليس بالماء الا الانثى تعود إلى الماء لتضع اليرقات في الماء. السلمندر حيوان برماءى يتنفس الهواء وعنده خاصية التنفس عن طريق الجلد. يتغذى على دود الأرض وغيرها من الحشرات الرخوة والذباب والبعوض. تكاثرة عن طريق وضع البيض بالماء أو داخل الانثى، ومدة الحضانة 2 أو 3 اسابيع.

معرض صور

مراجع

أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
أنواع القائمة الحمراء غير المهددة
برمائيات أوروبا
برمائيات وصفت في 1758
ثدييات إفريقيا
ثدييات أوروبا
سمندر مائي

سمندر ناري


රෑපය - 1 කැලි‍ෆෝනියා නිව් පොර්ට් වෙරළේදී Balboa අර්ධවීපයේ Wedge හී පවතින සුනාමි අනතුරැ ඇගවීම් සංඥාව
02 - බ්‍රිටිෂ් කොලොම්බියා වේ බැම්ෆීල්ඩ් හි සුාමි අනතුරැ ඇගවීම සංඥාව
3- ජපානයේ මිසු හි සුනාමි බාධකය

	සුනාමියක් වැළැක්වීඹට හෝ නිරවද්‍යව අනවැකි පළකිරීමට හෝ නොහැක. අවශ්‍යතරම් විශාලත්වයක් සහිත භූමිකම්පායක් නිවැරදි ස්ථානයක සිදුවුවද මෙය අපහසුවේ. සාගර විද්‍යාඥයෝ හා භූකම්පන විද්‍යාඥයෝ සෑම භූමිකම්පනයක්ම විඔශ්ලේෂණය කර වෙනත් සාධක බොහොමයක්ද සැලකිල්ලට ගෙන එමගින් සුනාමි අනතුරැ ඇගවිමක් නිකුත් කර  සෑම භූමිකම්පනයක්ම විශේෂණය කර වෙනත් සාධක බොහෝමයක්ද සැලකිල්ලට ගෙන එමගින් සුනාමි අනතුරැ ඇගවීමක් නිකුත් කර යුතුදැයි තීරණය කරතී. නමුත් සුනාමියක් සිදුවීමට ආසන්න වීම අනතුරැ සංඥා බොහෝමයක් ඇති අතර සුනාමියෙන් සිදුවන හානිය අවම කර ගැනීමට ක්‍රමවේදයන් සකස් කර ති‍බේ. මොලය යොදාගන්නා වැදගත්ම හා නිරතුරැවම නිරක්ෂණයට ලක්වන පද්ධතිය වන්නේ සාගර පතුලේ පීඩනය සංවේදකයයි. මේවා බෝයාවන්ට අමුණා මුහුදේ පිටිහුවා ඇත. මේවා ඉහළ ජල මට්ටමේ පීඩනය නිරතුරැවම නිරික්ෂණය කරයි.

F= GDb
මෙහි F = ඉහළින් පවතින බලය හෝ පීඩනය වර්ගමිටරය නිව්ටන් මගින්,   G= ගුරැත්වජ ත්වරණය, D = ප්ලැස් ඝනත්වය , B= ජල මට්ටමේ උස G=9.8ms-2, d=1.1 103 kg m3 හා  h  යනු ජලයේ ගැඹුර මීටර් වලින් ඒ අනුව 500m ගැඹූරින් පවතින ස්ථානයක පීඩනය වන්නේ  9.8=1.1 103 5 103  හෝ 5.4 107 Nm2 හෝ වර්ග මීටරය ටොන් මිලියන 5.7

	සුනාමියේ පළමුව පැමිණෙන කොටස රැල්ලේ නිම්නය නම්, ජල තරංගයේ කලාවර්තයට හරි අඩකට කලින් සාගරයේ වෙ‍රළෙත් පසු පසට ගමන් කරයි. වෙරළ ආරශ්‍රීත මුහුදු පතුල නොගැඹුරැ නම් මෙම පසුපසට යාම මීටර් සිය ගණනක් පමණ විය හැක. මෙහිදී අනතුරැ පිළිබද දැනුමක් නොමැතිවීම හේතුවෙන් කුතුහලයට පත්වන මිනිසුන් වෙරළ ආසන්නයට පැමිණීම හෝ නිරාවණය වු මුහුදේ මසුන් එකතු කිරීමට හෝ පෙළඹේ 2004 දෙසැම්බර් 26 දි ඉන්දියන් සාගරයේ ඇති වු සානාමියේදී මෙලෙස නිරාවණය වු මුහුදු පතුල විමර්ශනය කිරීමට පුද්ගලයන් බොහෝ ගණනක් පෙළඹුණි. මෙහිදි ගත් ඡයාරෑපයක සාමාන්‍යයෙන් ජලයෙන් යටවු ප්‍රදේශවල රැදී සිටින මිනිසුන් හා පසුබිමක් ගලා එන සුනාමි රැල්ල පෙන්වයි. මෙලෙස වෙරළේ රැදි සිටි බොහෝ දෙනෙක් උස්බිම් වෙත පලා යාමට නෙමහහැකි වී මියගියහ.

පීන්තූරය -

ජනගනයේ කමතුරා මුහුදු බාධකයේ ඇති සුනාමි අනතුරැ ඇගීවීම සංඥා 2004 මරොමාඩි යුගයේදී කමතුරා වට බලපෑ සුනාමියකින් Kotoku හි පිහිටි අම්මා බුදුන්ගේ අතිවිශාල ප්‍රතිමාව සෙවන කළ දැව මන්දිරය විනාශ විය. එදා පටන් එම ප්‍රතිමාව එලිමහනේ පවති.

සුනාමි අනතුරැ ඇතිවීම වැඩි ඉඩක් පවතින කලාප සුනාමි හදුනාගෙන රැල්ල ගොඩබිම‍ට ළගාවීඹට පෙර මහජනතාව දැනුවත් කිරීමට සුනාමි අනතුරැ සංඥා පද්ධති භාවිතා කරති. එක්සත් ජපදයේ පැසිෆික් සාගර සුනාමි ඇතිවීමට හැකියාව පවතින බටහිර රෙළ තීරයේ මිනිසුන්ට ඉවත්විය හැකි මාර්ග දක්වන පුවරැ සවිකර ඇත.

පැසිෆික් සුනාමි අනතුරැ හැගවීම පද්ධතිය හොනලුල මත පදනම් ව ඇත. එය පැසිෆික් ප්‍රදේශයේ ඕනෑම ස්ථානයක ඇතිවන භූමිකම්පනයක් හදුනා ගනී. එහි විශාලත්වය හා තවත් තොරතුරැ මත සුනාමි අනතුරැ ඇගවීම් නිකුත් කෙ‍රේ. මෙහිදි සැලකිය යුතු වැදගත් කරැණක් වන්නේ පැසිෆික් කලාපය භූකම්පන ක්‍රියාකාරී ප්‍රදේශයක් වුවද සැම භූකම්පනයකින්ම සුනාමි හට නොගනී. මේ නිසා පිගණක භාවිතා කරන්නේ සුනාමි අවදානම අධ්‍යයනය කිරීමට උපකාරීවන මෙවලමක් ලෙසය.

ඉන්දියන් සාගරයේ ඇති වු සුනාමියේ සෘජු ප්‍රතිඵලයක් ලෙස වෙරළාශ්‍රිත ප්‍රදේශවල සුනාමි තර්ජනය පිළිබද නැවත තක්සේරැවක් එක්සත්ජාතීන්ගේ වවසන අඩුකිරීමේ කොමිසමම හා රජයන් මගින් සිදුකර ඇති අතර ඉන්දියන් සාගරයේ සුනාමි අනතුරැ ඇගවීමට සංඥා පද්ධිතයක් ස්ථාපිත කරමින් පවතී.

සුනාමි අනාවැකි පළකිරිමට පරිඝනක ආකෘති භාවිතා කළ හැක. නිරීක්ෂණ මගින් පෙන්වා දීඇති පරිදි අනාවැකි පළකෙරැණු පතුලේ කාලය හා සුනාමිය පැමිණිමේ කාලය අතර වෙනස මිනිත්තු කිහිපයකි. සාගර පතුලේ පවතින සංවේදක මගින් ලබාගන්න දත්ත හා සුනමි ඇතිවීමට හේතු වු භූකම්පනයේ ස්වභාවය පිළිබද තොරතුරැ සාගර පතුළේ ස්වභාවය (ආගාධ මිතිය) හා වෙරෙ‍ළේ (භූවිෂමතා) මලිව් විස්තරය හෙවත් රැල්ලේ උස ගණනය කළ හැක. පැසිෆික්  සාගර සීමාවේ පවතින සියළුම රටවල් සුනාමි අනතුරැ ඇගවීමේ පද්ධතිය හා සංයෝගතිවයෙන් ක්‍රියාකරන අතර නොවැලැක්විය හැකි සුනාමියක් පැමිණි විට ක්‍රියාකල යුතු අන්ද පිළිබද මහජනයාට පුහුණුව ලබාදේ. ජපානයේ දි මෙම සුදානම වීම රජය, දේශීය අධිකාරි හා හදිසි සේවා ආයතන හා මහජනයාට අනිවාර්ය වේ.
සමහර සත්වවිද්‍යාඡයෝ සතුන්යට භූමිකම්පාවකදී හෝ සුනාමියකදි ඇතිවන රේයිලි (Reyleign) උපධ්වනි තරංග සංවේදනයට හැකියාවක් ඇති බව උපකල්පනය කරයි. සහර සතුන්ට මෙවැනි ස්වභාවික සංසිද්ධීන් පිළිබදව කල්තබා හදුනා ගනීමේ හැකියාවක් පවතින අතර අවධානයෙන් නිරීක්ෂණ කළ හොත් මෙය සුනාමි හා භූමිකම්පන අනතුරැ ඇගවීම් ලෙස යොදා ගත හැක. නමුත් මෙම සාක්ෂි මතභේදයට තුඩු දී ඇති අතර විද්‍යාත්මකව ඔප්පු කර නැත. සමහරක් නිල නොවන වාර්තා වලට අනුව ලිස්බන් භූ දලනයට පෙර බොහෝ සත්තු නොසන්සුන් ව හැසිරැනු අතර විද්‍යාත්මක ඔප්පු කර නැත. සමහර සමහරක් නිලනොවන වාර්තා වලට අනුව ලිස්බන් භූචලනයට පෙර බොහෝ සතුන් නොසන්සුවන් අතර පහත් බිම් වල සිට උස් බිම් වෙත සංක්‍රමණය වුහ. නමුත් මෙම ප්‍රදේශයේම බොහෝ සත්තු දියේ ගිලිමෙන් මිය ගියහ. මෙම සංසිද්ධිය 2004 දී ඉන්දියන් සාගර භූකම්පනයේදී ශ්‍රීලංකාවෙන්ද වාර්තා විය. පහත දැක්වෙන කරැණු අදාළ වුවුද විද්‍යාත්මක කරැණු නොව මාධ්‍ය මගින් අනාවරණය වු කරැණය. (BBC [1]) (Kenneally [2] ) අලි වැනි සමහර සතුන්ට සුනාමිය වෙරළ ලගා වන ශබ්දය ඇසීමෙන් ඔවුන් එයට ප්‍රතිචාර දැක්වීමක් ලෙස එම ශබ්දයෙන් ඉවතට එනම් රට තුළට ගමන් කර ඇත. නමුත් මනුෂ්‍යයෝ එය පරික්ෂා කිරීමට වෙරළට යාමෙන් ඔවුන් දියේ ගිලීමට පත්විය.

	සුනාමි වැලැක්වීඹට නොහැක. නමුත් සුනාමී අවදානම සහිත සමහර රටවල් එයින් වෙරළට සිදුන හානිය අවම කිරීම ක්‍රම යොදාගෙන තිබේ. ජපානයේ 4.5 m (13.5අඩි) පමණ උස සුනාමි බාධක ජනාධික වෙරළ ප්‍රදේශ වල ඉදිකිරිමේ පුළුල් වැඩ පිළිවෙලක් ක්‍රියාත්මක කර තිබේ. අනෙක් ප්‍රදේශවල සුනාමි සමග පැමිණෙන ජලය නැවත හරවා යැවීමට අවශ්‍ය දිය දොර හා ඇල මාර්ග තනා ඇත. නමුත් මේවයේ ඵලදායීතාවය ගැටලුවක් වන්නේ සුනාමි රළ සාමාන්‍යයෙන් මෙම බාධක වලට වඩා උසින් වැඩිවීමයි. උදාහරණයක් ලෙස 1993 ජුලි 12 හටගත් භූමිකම්පාවෙන් විනාඩි හිකිපයකට පසුව ඔකුෂි දුපත, හොකයිඩෝ හි හටගත් බකුෂි, හොකයිඩෝ සුනාමියෙන් 30 m (100අඩි) පමණ අස රැල්ලක් ඇති වු අතර මෙය තට්ටු 10 කින් යුත් ගොඩනැගිල්ලක් පමණ උසින් යුක්තය. Aonae නගරය සම්පුර්ණයන්ම සුනාමි බාධක වලින් වටවී තිබුනද සුනාමි රළ බාධකයට ඉහළින් පැමිණ නගරයේ තිබු දැවමය ගොඩනැගිලි සියල්ල විනාශයට පත් කළේය. මෙම බාධකය රළ පහරේ වේගය හා උස අඩු කිරීමට හේතු වුවද විශාල දේපලහානි හා ජීවිත හානි වැළැක්වීමට නොහැකි විය.

	සුනාමියෙන් බලපෑම් අවම කිරීම වෙරළතීරයේ ගස්වැල් ආවරණය වැනි ස්වභාවික සාධක වලට හැකියාව තිබේ. 2004 දී ඉන්දියන් සගාර සුනාමියෙ එයට ගොදුරැ වු සමහර ප්‍රදේශ සම්පුර්ණයෙන්ම වාගේ බේරිමට ලක්විය. මෙයට හේතුව වන්නේ සුනිමියේ ශක්තිය පොල් හා කඩොලාන වැනි ශාක මලිව් අය‍ශෝෂණය කර ගැනිමයි. මෙය සදහ පැහැදිලි උදාහරණයක් වන්නේ ඉන්දියාවේ තමින්නාඩු ප්‍රදේශයේ නලුවේදාපති (Naluverdapathy)  ගම්මානයේ අවම හනියට පත් වු අතර සුළු ජීවිත හානි කීපයක් පමණක් සිදුවිය. මෙයට හේතුව සුනාමි රළ පහර වැදුනේ 2002 දී ගිනස් වාර්තා පොතට ඇතුළත් වීම සදහා ඔවුන් විසින් වෙරළ ආසන්නයේ පැළ කර තිබු ගස් 80,224 කින් යුත් වනාන්තරයට වීමයි. පරිසරවේදියෝ සුනාමි අවසානම් සහිත ප්‍රදේශ වෙරළතීරය දිගේ ගස් වැවීම පිළියමක් ලෙස යෝජනා කරති. ශාක ප්‍රයෝජනවත් ප්‍රමාණයක් වර්ධනය වීමට අවුරැදු කිහිපයක් ගතවුවද මෙය කෘත්‍රීම බාධක වලට වඩා ලාභදායී හා දීර්ඝ කාලීන සුනාමි හානි අවම කරගැනීමේ ක්‍රමයකි.

සුනාමි අනතුරු හැඟවීම හා වැළැක්වීම


Die Saison 2011/12 der österreichischen Dameneishockey-Bundesligen wurde parallel zur Elite Women's Hockey League ausgetragen. In der ersten Bundesliga konnten die Neuberg Highlanders ihren Titelgewinn vom Vorjahr wiederholen.  Die zweite Bundesliga wurde von der zweiten Mannschaft der Neuberg Highlanders gewonnen. Die EHV Sabres Wien verteidigten anschließend erfolgreich ihren Staatsmeistertitel.

Dameneishockey-Bundesliga
Die Dameneishockey-Bundesliga wurde zwischen September 2011 und Jänner 2012 in Form einer einfachen Hin- und Rückrunde ohne Play-offs ausgetragen. Neben den vier österreichischen und zwei slowenischen Mannschaften trat auch eine türkische Auswahl an.

Abschlusstabelle

DEBL 2
Die DEBL 2 wurde in einem Grunddurchgang in Form einer Einfachrunde mit Hin- und Rückspiel sowie anschließenden Play-Offs im Modus Best-of-Three durchgeführt.

Österreichische Staatsmeisterschaft
Die Staatsmeisterschaft der Saison 2011/12 wurde in Play-offs entschieden. Als Grunddurchgang wurden die Tabellen der Elite Women's Hockey League 2011/12 und DEBL gewertet. Teilnahmeberechtigt waren damit der EHV Sabres Wien (1./EWHL), die Vienna Flyers (4./EWHL), die DEC Salzburg Eagles (6./EWHL) und die Neuberg Highlanders (1./DEBL).
Die beiden bestplatzierten österreichischen Teams der EWHL spielten im Modus Best-of-Three um den Titel "Österreichischer Dameneishockey Staatsmeister 2011/12". Die anderen beiden Teams spielten im gleichen Modus um die Bronzemedaille.

Serie um Bronze
Die Spiele um Bronze fanden am 3. und 10. März 2012 statt. Im ersten Spiel hatten die Salzburger Heimrecht.

Finale
Die Finalspiele fanden am 4. und 10. März 2012 statt. Im ersten Spiel hatte der EHV Sabres Heimrecht.

Weblinks

 Tabelle und Statistiken der DEBL
 Tabelle und Statistiken der DEBL2
 Neuberg Highlanders verteidigen DEBL Titel beim Steirischen Eishockeyverband

2011
Eishockeysaison 2011/12

Dameneishockey-Bundesliga 2011/12


Les élections législatives françaises de 1997 se déroulent les  et . Dans le département de la Haute-Garonne, huit députés sont à élire dans le cadre de huit circonscriptions.

Le rapport de force rebascule complètement à nouveau, la gauche retrouvant une large majorité (7 sièges sur 8) dans le département.

Élus

Résultats

Résultats à l'échelle du département

Résultats par circonscription

Première circonscription (Toulouse-Centre)

Deuxième circonscription (Toulouse-Villemur)

Troisième circonscription (Toulouse-Castanet)

Quatrième circonscription (Toulouse-Sud)

Cinquième circonscription (Toulouse-Fronton)

Sixième circonscription (Muret)

Septième circonscription (Auterive)

Huitième circonscription (Saint-Gaudens)

Articles connexes
 Liste des circonscriptions législatives de la Haute-Garonne
 Liste des députés de la Haute-Garonne
 Élections législatives françaises de 1997

Notes et références

Haute-Garonne
1997

Élections législatives de 1997 dans la Haute-Garonne


Le palais Škoda est un édifice Art Déco tardif situé à Prague, en Tchéquie. Il abrite depuis 2004 l'hôtel de ville. Situé rue Jungmannova, il est construit en 1929 pour la société Škoda, d'après un projet de l'architecte Pavel Janák, à qui l'on doit le Palais Adria, à Prague également.

L'immeuble de bureaux adjacent de la rue Charvátova date de 1937. Aujourd'hui encore, les deux bâtiments satisfont aux exigences les plus strictes grâce à leur disposition flexible des bureaux et des espaces communs. Les bâtiments sont accessibles par plusieurs entrées, ce qui permet de diviser facilement les intérieurs en sections indépendantes. Le palais a servi de siège au groupe énergétique ČEZ de 1994 à 2004.

Histoire

L'édifice se trouve dans la Ville Nouvelle et a été construit au tournant des années 1920 et 1930 sur le site de plusieurs maisons. Il est destiné à servir d'immeuble de bureaux et à abriter le siège social de Škoda Plzeň. Pavel Janák en est l'architecte ; la construction est confiée à l'entreprise Nekvasil située dans le quartier de Karlín.

La construction est achevée vers 1926 mais le bâtiment est modifié jusque dans les années 1930, principalement en remodelant l'angle des rues Jungmannova et Charvátova où une concession automobile est construite.

Le palais Škoda abrite actuellement certains départements de la mairie de Prague, par exemple les départements de l'environnement, de la culture ou des transports ainsi qu'une salle d'archivage au rez-de-chaussée.

Notes et références

Art déco
Skoda
Skoda
Prague 1
Édifice construit en 1929
Patrimoine du XXe siècle
Škoda

Palais Škoda


Umberto Marino (* 27. November 1952 in Rom) ist ein italienischer Dramatiker, Drehbuchautor und Filmregisseur.

Leben
Marino schloss in Rechtswissenschaften ab und studierte an der "Accademia Nazionale d'Arte Drammatica"; am Theater war er Darsteller und Regieassistent für Giuseppe Patroni Griffi und später u. a. Ennio Coltorti und Gianfranco De Bosio. Einige Stücke für die Bühne entstanden; manche arbeiteten nur mit Monologen. Unter den bekanntesten finden sich Titel wie Non aspettando Godot, Accademia und Italia-Germania 4-3. 1987 begann er auch mit Arbeiten für den Film, indem er nach eigenen Vorlagen und Originalstoffen Drehbücher gestaltete; etwa zehn Filme, die jeweils Beachtung fanden, entstanden – unter ihnen auch mehrere Animationsfilme von Enzo D'Alò. 1993 debütierte Marino als Regisseur mit Cominciò tutto per caso; es folgten dokumentarische, kurze und für das Fernsehen entstandene Arbeiten. Weitere Aktivitäten umfassen eine Radioreihe und zahlreiche Artikel zum Film in Zeitschriften und anderen Publikationen.

Filmografie (Auswahl)
 1987: Stray Days – Heiß auf Liebe (I giorni randagi)
 1991: Italien – Deutschland 4:3 (Italia-Germania 4-3)
 1991: La Stazione – Der Bahnhof (La stazione) (Vorlage)
 1992: Die geheimnisvolle Blonde (La bionda)
 1993: Comiciò tutto per caso (& Regie)
 1996: Der blaue Pfeil (La freccia d'azzurra)
 1999: Wie Kater Zorbas der kleinen Möwe das Fliegen beibrachte (La giabbanella e il gatto)
 2001: Momo (Momo)
 2003: Soraya (Soraya) (Vorlage)
 2003: Toto Sapore und die magische Geschichte der Pizza (Toto Sapore e la magica storia della pizza)
 2011: Pinocchio

Weblinks

 Marino bei mymovies (italienisch)

Einzelnachweise

Autor
Drehbuchautor
Filmregisseur
Italiener
Geboren 1952
Mann

Umberto Marino


Funny Face is a 1957 American musical romantic comedy film directed by Stanley Donen and written by Leonard Gershe, containing assorted songs by George and Ira Gershwin. Although having the same title as the 1927 Broadway musical Funny Face by the Gershwin brothers, and featuring the same male star (Fred Astaire), the plot is completely different and only four of the songs from the stage musical are included. Alongside Astaire, the film stars Audrey Hepburn and Kay Thompson.

Plot
Maggie Prescott, a fashion magazine publisher and editor for Quality magazine, is looking for the next big fashion trend. She wants a new look which is to be both "beautiful" and "intellectual". She and top fashion photographer Dick Avery want models who can "think as well as they look." The two brainstorm and come up with the idea to use a book store in Greenwich Village as backdrop.

They find what they want in "Embryo Concepts", which is being run by the shy shop assistant and amateur philosopher, Jo Stockton. Jo thinks the fashion and modelling industry is nonsense, calling it "chichi, and an unrealistic approach to self-impressions as well as economics". Maggie decides to use Jo but after the first shot Jo is locked outside to keep her from interrupting Maggie's take-over of the shop. The crew leaves the store in a shambles; Dick stays behind to help clean up and apologizes to Jo, then kisses her impulsively. Jo dismisses him, but her song "How Long Has This Been Going On?" shows that she feels the stirrings of romance.

What Jo wants above all is to go to Paris and attend the famous Professor Émile Flostre's philosophy lectures about empathicalism. When Dick gets back to the darkroom, he sees something in Jo's face which is new and fresh and would be perfect for the campaign, giving it "character", "spirit", and "intelligence". They send for Jo, pretending they want to order some books from her shop. Once she arrives, they try to make her over and attempt to cut her hair. She is outraged and runs away, only to hide in the darkroom where Dick is working. When Dick mentions Paris, Jo becomes interested in the chance to see Professor Flostre and is finally persuaded to model for the magazine. Dick sings "Funny Face".

Soon, Maggie, Dick, and Jo are off to Paris to prepare for a major fashion event, shooting photos at famous landmarks from the area. During the various shoots, Jo and Dick fall in love. "He Loves and She Loves". One night, when Jo is getting ready for a gala, she learns that Flostre is giving a lecture at a cafe nearby, which she attends. Eventually, Dick brings her back and they get into an argument at the gala's opening, which results in Jo being publicly embarrassed and Maggie outraged.

Jo goes to talk to Flostre at his home. Through some scheming, Maggie and Dick gain entrance to the soirée there. After performing an impromptu song and dance for Flostre's disciples, they confront Jo and Flostre. This leads to Dick causing Flostre to fall and knock himself out. Jo urges them to leave but when Flostre comes round, he tries to seduce her. Shocked at the behavior of her "idol", she smashes a vase over his head and runs out, returning just in time to take part in the final fashion show. During this, Maggie tries to get in touch with Dick, who has made plans to leave Paris. Before her wedding gown finale, Jo looks out the window and sees the plane Dick was supposed to be on flying over the city. Believing that he has refused to return to her, she runs off the runway in tears at the conclusion of the show.

Meanwhile, Dick is still at the airport. He runs into Flostre and learns how Jo had attacked him. Realizing how much Jo cares, Dick returns to the fashion show, but Jo is nowhere to be found. Finally, after applying the insights of empathicalism at Maggie's behest, Dick guesses that Jo would return to the church where he had photographed her in a wedding dress and they shared their first romantic moment. On his arrival there himself, he finds Jo (in the wedding gown) by a little brook. They join in the duet "'S Wonderful" and embrace.

Cast

 Audrey Hepburn as Jo Stockton
 Fred Astaire as Dick Avery
 Kay Thompson as Maggie Prescott
 Michel Auclair as Professor Émile Flostre
 Robert Flemyng as Paul Duval
 Dovima as Marion
 Jean Del Val as Hairdresser
 Virginia Gibson as Babs
 Sue England as Laura
 Ruta Lee as Lettie
 Alex Gerry as Dovitch
 Suzy Parker as Specialty Dancer (Pink Number)
 Sunny Harnett as Specialty Dancer (Pink Number)

Musical numbers
 "Think Pink!"
 "How Long Has This Been Going On?" - originally composed for the musical Funny Face, but not used
 "How Long Has This Been Going On? (Reprise)"
 "Funny Face" - from Funny Face (1927 musical)
 "Bonjour, Paris!"
 "Basal Metabolism"
 "Let's Kiss and Make Up" - from Funny Face
 "He Loves and She Loves" - from Funny Face
 "Bonjour, Paris! (Reprise)"
 "On How to Be Lovely"
 "Clap Yo' Hands" - from Oh, Kay!
 "'S Wonderful" - from Funny Face

Production
[[File:Audrey Hepburn, Funny Face costume.jpg|thumb|Clothing worn by Hepburn in Funny Face']]

The plot of the film version is drastically different from that of the Broadway musical, and only four of the songs remain. Astaire also starred in the stage version alongside his sister, Adele Astaire. The film plot is actually adapted from another Broadway musical, Wedding Bells, by Leonard Gershe. The original title for the film was Wedding Day.

Hepburn sings the songs herself in this, her first musical. She performs one solo, "How Long Has This Been Going On?"; a duet with Astaire, "'S Wonderful"; a duet with Kay Thompson called "On How to Be Lovely"; and takes part in an ensemble performance of "Bonjour, Paris!". Her previous dance training is also called into play, not only in the two dance numbers she performs with Astaire but also for a Bohemian-style solo dance in a nightclub.

As was the case with many of her leading men, Astaire was much older than Hepburn. At 58, three decades Hepburn's senior, he was approaching the end of his musical film career, in this, the second in a consecutive series of three French-themed musicals he made in the 1950s. He performs a song and dance solo with umbrella and cape to Gershwin's "Let's Kiss and Make Up". According to Hepburn, she insisted on Astaire as a precondition for her participation. Thompson, who usually worked behind the scenes as a musical director for films, makes a rare appearance on camera as Maggie Prescott, a fashion magazine editor loosely based on Diana Vreeland. (Architectural historian Francis Morrone says  it was Carmel Snow, editor-in-chief of Harper's Bazaar, who was the inspiration for the Maggie Prescott character.) Besides her duet with Hepburn, she performs the solo number "Think Pink!" in the presence of a dance chorus, and Thompson and Astaire perform a comic dance duet to "Clap Yo' Hands". (While at Vogue, Vreeland once sent a memo to staff urging them to "Today let's think pig white! Wouldn't it be wonderful to have stockings that were pig white! The color of baby pigs, not quite white and not quite pink!")

Astaire's character was loosely based on the career of Richard Avedon,Puente, Maria. "Avedon pushed photography to the edge" - USA Today - October 1, 2004Feeney, Mark. "Photographer Richard Avedon dies" - Boston Globe - October 2, 2004 who provided a number of the photographs seen in the film, including the stills for the opening credits, which were also used in the halls of Quality magazine. Probably the most famous single image from the film is the intentionally overexposed close-up of Hepburn's face in which only her facial features—her eyes, eyebrows, nose and mouth—are visible. This image is seen briefly in black-and-white at the very beginning of the opening title sequence, which was designed by Avedon, during the "Funny Face" musical number which takes place in a darkroom, and when Dick (Astaire) presents it to Maggie (Thompson).

Release

Box office
On initial release, Funny Face was a box office disappointment and failed to break even. However, in 1964, when My Fair Lady (also starring Hepburn) was released to excellent reviews and huge box office grosses, Paramount theatrically reissued Funny Face. As a result, the film drew substantial crowds and finally turned a profit.

Critical reception
The film was generally well received in the United States. Bosley Crowther of The New York Times, for example, lauded it as "delightfully balmy," "colorful and glittering," and "extraordinarily stylish," "with class in every considerable department on which this sort of picture depends." The reviewer for The Times, however, was not impressed when the film opened at the Odeon in London on April 25, 1957: "...a displeasing piece of work, pseudo-sophisticated, expensive and brash in approach, vulgar in taste and insensitive in outlook. This, in fact, is the American 'musical' at its worst; not even the presence of Mr Fred Astaire, who was in the original stage production, can save the day. It may seem extravagant to discuss a 'musical' in terms proper to a serious creative work, yet there is that in the film's attitude towards the 'intellectual', whether in Greenwich Village or Paris, which offends. It is not amiable parody and it is not telling satire; it has its roots in the ill-based instinct to jeer, and its jeers are offensive."

On review aggregator website Rotten Tomatoes, the film has an 88% rating, based on 40 reviews, with an average rating of 7.8/10. The consensus summarizes: "A timeless and elegant musical feast, Funny Face thrives on the agile and vibrant performances from legendary screen titans Audrey Hepburn and Fred Astaire."

Accolades
The National Board of Review gave the film Special Citation award for the photographic innovations. Leonard Gershe was nominated for "Best Written American Musical" by the Writers Guild of America. Stanley Donen was nominated by the Directors Guild of America for "Outstanding Directorial Achievement in Motion Pictures" and for a "Golden Palm" at the 1957 Cannes Film Festival. Fred Astaire received a Golden Laurel nomination for "Top Male Musical Performance". The film received four Academy Award "Oscar" nominations: Leonard Gershe for "Best Writing, Story and Screenplay - Written Directly for the Screen"; Edith Head and Hubert de Givenchy (Hepburn's costume designer) for "Best Costume Design"; Ray June for "Best Cinematography"; and Hal Pereira, George W. Davis, Sam Comer, and Ray Moyer for "Best Art Direction-Set Decoration".

The film is recognized by American Film Institute in these lists:
 2002: AFI's 100 Years...100 Passions – Nominated
 2004: AFI's 100 Years...100 Songs:
 "'S Wonderful" – Nominated
 2006: AFI's Greatest Movie Musicals – Nominated

Home media
To date, Funny Face'' has been released to DVD in Region 1 (North America) in three editions from Paramount Home Entertainment: in 2001 as part of the "Audrey Hepburn Widescreen Collection" series, in 2007 in a 50th Anniversary edition, and in 2009 as part of Paramount's Centennial Collection.  The 2007 version has additional featurettes as well as improved picture and sound quality from the 2001 edition.  The 2009 release is spread over two discs and includes a few additional featurettes not included in the 2007 edition such as Kay Thompson's "Think Pink", "This is VistaVision" and "Fashion Photographers Exposed".

See also
 List of American films of 1957

References

External links

1957 films
1957 musical comedy films
1957 romantic comedy films
1950s American films
1950s English-language films
1950s French-language films
1950s multilingual films
1950s romantic musical films
American musical comedy films
American romantic comedy films
American romantic musical films
Films about fashion in France
Films directed by Stanley Donen
Films scored by Adolph Deutsch
Films set in New York City
Films set in Paris
Films shot in Los Angeles
Films shot in Paris
French-language American films
George Gershwin in film
Paramount Pictures films

Funny Face


Işıkören, Eskişehir ilinin Alpu ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Eskişehir iline 46 km, Alpu ilçesine 12 km uzaklıktadır.

Köy bir tepe üzerine kurulmuştur.

Nüfus

Alpu'nun mahalleleri

Işıkören, Alpu


İskilipli Âtıf Hoca / Kelebekler Sonsuza Uçar, 1993 yapımı Türk filmidir. Yönetmenliğini Mesut Uçakan'ın yaptiğı filmin senaryosu Mesut Uçakan, müzikleri ise Özhan Eren'e aittir.

Mehmed Âtıf, Âtıf Hoca, İskilipli Mehmed Âtıf Hoca, İskilipli Mehmed adlarıyla bilinen döneminin önde gelen bu isminin, Şapka Kanunu'na muhalefet etmek suçlamasıyla cumhuriyetin kuruluş yıllarında yargılanmasını ve idam edilmesini anlatır.

Özeti
Film, evi aramaya gelen üç polisle başlar. Arama yapılırken evin hanımının pişirdiği kahveleri hoca bizzat onlara götürürken polisler, onu sorgulamaya götürmek durumunda olduğunu söylerler. Bir yandan bu sorgulamalar ve arkasından gelen mahkeme gösterilirken Genç Hukukçular Derneği başkanı olan Avukat Ferit'in 68 yıl sonra bu mahkemeyi incelemek için İskilipli Hoca'nın doğduğu köye gider, orada artık yaşlanmış olan kızından konuyla ilgili bilgi almak ister. Bu arada o köyde yaşayan bir şeyhin ona "Hoca ölmedi, yaşıyor" demesinden ve onun genel olarak şahsından etkilenir.

Araştırmaları, 1926'da İskilipli Hoca'yı ve başkalarını duruşmaya çağırıp cezalandıran mahkemenin haksız bir karar verdiği yolundaki şüphesini gittikçe kuvvetlendirmektedir. Nihâyet hukukun üstünlüğüne inanmış Genç Hukukçular Derneği'ni İskilipli Mehmed Âtıf Hoca'ya iâde-i îtibâr dâvâsı açılarak Türk hukukunun aklanması konusunda karar alınır.

Film, seyirciye bu konuda târihî araştırma yapılmış izlenimi vermekte, iâde-i îtibar dâvâsı için yapılan bu başvurunun 1995'te yapıldığını, Adnan Menderes, Hasan Polatkan ve Fatin Rüştü Zorlu'ya itibarlarının iâde edilerek İstanbul'da inşâ edilmiş anıtmezara taşındığını, İskilipli Mehmed Âtıf Hoca'nın dosyasının incelenmekte olduğunu söylemektedir.

Oyuncular

 Yılmaz Zafer (Avukat Ferit)
 Haluk Kurtoğlu (İskilipli Âtıf Hoca)
 Gülay Pınarbaşı Mine
 Nilüfer Aydan
 Baki Tamer
 Kadir Savun
 Kazım Eryüksel
 Engin İnal
 Arzu Atalay Belma
 Mehmet Beyazıt
 Demir Nuyan
 Lütfü Seyfullah
 Bilal Yıkılmaz
 Devrim Parscan Hacı Yâkupzâde
 Nuri Tuğ
 Reyhan Ayyüzlü
 Altan Akışık
 Ali Zebil
 Ahmet Yazıcı

Yapım Ekibi

 Yapımcı: Mustafa Çelik
 Görüntü Yönetmeni: Ümit Ardabak
 Sanat Yönetmeni: Mustafa Ziya Ülkenciler
 Kurgu: Ayhan Ergürsel

Ödüller

 Antalya Portakal Halk Jürisi ödülü
 T.C. Yazarlar Birliği en iyi yönetmen ödülü
 BİRSAD en iyi film

Dış bağlantılar
 Filmin bütünü

1993 çıkışlı Türk filmleri
Mesut Uçakan'ın yönettiği filmler
Türk mahkeme salonu dramaları
1990'larda Türkçe filmler
Ümit Ardabak'in görüntülediği filmler

İskilipli Atıf Hoca / Kelebekler Sonsuza Uçar


ماثيو تشالمي  (7 أكتوبر 1980 في بروغ) لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى بوردو الفرنسي في مركز الظهير الأيمن .

الإنجازات
 دوري الدرجة الأولى : 2008/2009
 كأس الدوري الفرنسي : 2008/2009
 كأس الأبطال الفرنسي : 2008/2009

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم من جرندة (إقليم فرنسي)
أشخاص على قيد الحياة
أظهرة كرة قدم
لاعبو أجاكسيو
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بوردو
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو ليبورن
لاعبو ليل
مواليد 1980
مواليد 1981
رياضيون من جيروند
لاعبو كرة قدم من آكيتين الجديدة

ماثيو تشالمي


was a town located in Minamiamabe District, Ōita Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 8,612 and the density of 93.76 persons per km2. The total area was 91.85 km2.

On March 3, 2005, Kamae, along with the towns of Kamiura, Tsurumi, Ume and Yayoi, and the villages of Honjō, Naokawa and Yonōzu (all from Minamiamabe District), was merged into the expanded city of Saiki.

Dissolved municipalities of Ōita Prefecture
Populated places disestablished in 2005
2005 disestablishments in Japan

Kamae, Ōita


Frostpunk este un joc de strategie și supravietuire cu scopul de a dezvolta orașe. A fost publicat de 11 bit studios pentru Microsoft Windows. În termen de trei zile de la lansare, aceasta a fost vândut în peste 250.000 de exemplare.

Subiect
Jocul este stabilit în trecut, în anul 1886. Din cauza erupțiilor de la Krakatoa și ale muntelui Tambora și a altor factori necunoscuți, Pământul a fost cuprins de întuneric, începând o iarnă vulcanică. Aceasta, la rândul ei, a dus la moartea pe scară largă a culturilor umane precum și a sute de milioane de oameni. Acest eveniment are loc aproximativ în același timp cu lumea reală, mai exact este vorba despre erupția vulcanului Krakatau din 1883, un eveniment vulcanic care a dus la o răcire globală.

Ca reacție, mai multe instalații numite "generatoare" au fost construite de către autoritățile britanice în zonele din nord bogate în cărbune. Generatorul este conceput pentru a fi centrul orașului și are ca scop încălzirea orașului în cazul în care scăderea temperaturii va provoca o migrație în masă dinspre sud. În toate scenariile, jucătorul este liderul unui oraș care are în centrul atenție un generator, și va trebui să gestioneze resursele pentru a asigura orașului supraviețuirea.

În prezent, jocul de bază conține 3 scenarii și 1 scenariu suplimentar oferit într-un DLC gratuit, fiecare având diferite povești și medii de joc.

A New Home

În scenariul de bază, jucătorul este liderul unui grup de exploratori care au fugit de frigul și foamea din Londra într-o misiune pentru a o găsi rezervele masive de cărbune la Nord. În schimb, grupul s-a separat de cel principal și descoperă involuntar un masiv generator de căldură într-un crater gigant, protejat de mediul exterior, și se stabilește acolo. Jucătorul începe să se confrunte cu diferite probleme, printre care emoțiile oamenilor. Speranța acestora va scădea drastic când vor găsi, prin explorare, un oraș similar cu al lor numit Winterhome ce a fost distrus, lăsând doar câțiva supraviețuitori. Jucătorul trebuie să ia decizii dificile, în scopul de a ajuta oamenii să-și găsească scopul și a rămâne plini de speranță. Jucătorul trebuie, de asemenea, să pregătească destule provizii pentru a fi sigur că orașul supraviețuiește unei furtuni iminente.

The Arks

În al doilea scenariu, jucătorul are sarcină de lider al unui grup de cercetători de la Oxford și Cambridge responsabil pentru stabilirea unui sistem auto-operațional în oraș, în scopul de a proteja semințe și plante din întreaga lume de iarna vulcanică. Ei se stabilesc în jurul unui generator puternic situat într-o crevasă. În timpul jocului, jucătorul va fi prezentat cu problema unui oraș învecinat ce se luptă pentru resurse, și va trebui să facă o alegere dacă îi va ajuta sau nu pentru a putea să se pregătească pentru viitoarea furtună.

The Refugees

În cel de-al treilea scenariu, jucătorul începe jocul ca lider al unui grup de refugiați care a preluat un generator rezervat pentru cei bogați. Oamenii au avut intenția ca orașul să fie un loc în care toată lumea este egală, dar în timp oamenii vor începe să se împartă în două clase sociale separate. Jucătorul va trebui, de asemenea, să se ocupe de valuri constante de refugiați care caută un adăpost în oraș și să decidă dacă îi acceptă sau îi respinge, ținând cont, de asemenea, de resursele limitate la care au acces.

The Fall of Winterhome

Lansat pe 19 septembrie 2018 ca DLC gratuit, acest scenariu are în centrul atenției povestea din jurul orașului Winterhome, un oraș stabilit cu mult înainte de evenimentele din scenariul de bază. Prin gestionarea ineficientă de către un lider neglijent, resursele au fost folosite ineficient și orașul a căzut în anarhie și revolte. Sute de oameni mor în luptă, foame, și de frig. Jucătorul are sarcina de a reconstrui ceea ce a mai rămas din oraș și locuitorii săi, și, de asemenea, de a descoperi povestea din spatele iarnii veșnice și pustiul în care trăiesc.

Dezvoltare
Jocul a fost anunțat în luna august 2016. Dezvoltatorii au estimat inițial lansarea la sfârșitul celui de-al treilea trimestru al anului 2017, cu toate acestea lansarea a fost amânată până în primul trimestru din 2018. În cele din urmă, data lansării a fost anunțată la 9 martie 2018 și a fost declarată 24 aprilie 2018.

Calificative
Frostpunk primit o notă de 84 din 100 bazată pe 65 recenzii, indicând "în general recenzii favorabile", potrivit site-ului Metacritic, și 9,0 din 10 de la IGN.

Referințe

Legături externe
 Site oficial

Jocuri video din 2018
Jocuri video post-apocaliptice
Jocuri de strategie în timp real
Jocuri video de simulare
Jocuri pentru Windows
Jocuri video poloneze

Frostpunk


Bougafer 33 es una película del año 2010.

Sinopsis
Tomando como punto de partida el viaje de un grupo de franceses que siguen las huellas de los suyos, Bougafer 33 es un recorrido en el tiempo y el espacio que cuenta la batalla que tuvo lugar en 1933 al pie del monte Bougafer durante la guerra que libró Marruecos contra la conquista colonial franco-española. Testimonios, imágenes de archivo, relatos escritos y cantos restituyen la historia de los últimos resistentes de los Ait Atta. La epopeya de una lucha encarnizada y muy organizada en la que participaron mujeres y niños en nombre de la libertad.

Premios
 Agadir 2010

Referencias

Bougafer 33