Legător, de la verbul "a lega" este o bucată de sfoară cu un nod sau mai multe, folosită în unele ritualuri de înmormântare din Transilvania. Legătorul avea dimensiuni diferite și era făcut din sfoară de păr de cal, de obicei negru și se credea că oprește sufletul decedatului să părăsească lumea în care a trăit.  Îl lega de casă, de pământ de locurile care i-au fost dragi pentru totdeauna. Acest obicei a fost întâlnit în general în sate din Transilvania, dar și în Muntenia, în comunitățile mici unde bătrâne ale satului făceau "legătorul" cu mulți ani înainte de a fi folosit. Legătorul poate fi distrus prin foc,dacă e ars, aruncat în foc. Foarte important este că legătorul se cumpără, el nu se primește. În tradiția populară din Transilvania se spune că dacă mortul și-a cumpărat un legător și l-a aruncat încă din timpul vieții într-o apă curgătoare atunci el va rămâne după moarte în lumea asta pe veci. Legătorul nu este văzut ca fiind un lucru bun, ci mai degrabă ca unul din cele mai rele blesteme pentru toată familia celui decedat. De aceea în tradițiile de înmormântare sunt foarte multe obiceiuri legate de trecerea în neființă a celor care au răposat, de la felului în care decedatul este îmbrăcat, cu hainele cele mai bune. La încălțăminte nu se fac noduri pentru că "ce-i legat în cer îi legat și pe pământ". "La mort nu trebuie să faci nici un nod, nici la băieri ( la gât), nici la ața cu care se încinge, nici la opinci, că nu poate trece "vămile". Unul dintre cele mai populare dansuri asociate priveghiului era chipărușul, în zona Vrancei și în Transilvania. "Participanții, mascați și nemascați, înlănțuiți unul după altul pornesc, ținându-se fiecare de cingătoarea celui din față, un dans vijelios întețit din ce în ce mai mult de ritmul muzicii. Cei din coada șirului sunt aruncați, prin dibăcia celui care conduce jocul, în flăcările focului care întrec un stat de om. Unii cad în foc de unde se ridică cu hainele pârlite și pline de cenușă. Focul era menit să distrugă orice "legătură" cu lumea asta fiindcă prin flăcările focului era trecut și mortul, practică la care s-a renunțat în timp, întrucât preoții au refuzat să mai oficieze, în asemenea condiții, slujbele de înmormântare", informa Ion Ghinoiu, în volumul Dicționar de Mitologie română (Editura Univers Enciclopedic Gold, 2013). .

Note

James Oscar Noyes, volumul Călători străini despre Țările Române, în secolul XIX, apărut la Editura Academiei Române, în 2006.

Legături externe

Vezi și

ritualuri, viață-moarte, viață după moarte

Obiceiuri de înmormântare

Legător


අයිතමය #: SCP-173

වස්තු පන්තිය: යුක්ලිඩ්

විශේෂ බහාලුම් ක්‍රියා පටිපාටි: අයිතමය SCP-173 සෑම විටම අගුලු දැමූ භාජනයක තබා ගත යුතුය. පිරිස් SCP-173 කන්ටේනරයට ඇතුළු විය යුතු විට, ඕනෑම වේලාවක 3 කට නොඅඩු සංඛ්‍යාවක් ඇතුළු විය හැකි අතර දොර ඔවුන් පිටුපසින් අගුළු දැමිය යුතුය. සෑම විටම, සියලුම පුද්ගලයින් ඉවත් වී කන්ටේනරය නැවත අගුලු දමන තුරු පුද්ගලයන් දෙදෙනෙකු SCP-173 සමඟ සෘජු අක්ෂි සම්බන්ධතා පවත්වා ගත යුතුය.

විස්තරය: Site-19 1993 වෙත ගෙන යන ලදී. සම්භවය තවමත් නොදනී. එය ක්‍රයිලෝන් සන්නාමයේ ඉසින තීන්තවල හෝඩුවාවන් සහිත කොන්ක්‍රීට් සහ රිබාර් වලින් ඉදිකර ඇත. SCP-173 සජීවී සහ අතිශයින්ම සතුරු ය. සෘජු දෘෂ්ටි රේඛාවක් තුළ වස්තුව චලනය කළ නොහැක. SCP-173 සමඟ ඕනෑම අවස්ථාවක දර්ශන රේඛාව නොකැඩිය යුතුය. කන්ටේනරයට ඇතුළු කිරීමට අනුයුක්ත කර ඇති පුද්ගලයින්ට ඇසිපිය හෙළීමට පෙර එකිනෙකා දැනුවත් කරන ලෙස උපදෙස් දෙනු ලැබේ. වස්තුව හිස් කබලේ පාදයේ බෙල්ල කඩා දැමීමෙන් හෝ ගෙල සිර කිරීමෙන් පහර දෙන බව වාර්තා වේ. ප්‍රහාරයක් සිදුවුවහොත්, පුද්ගලයින් 4 වන පන්තියේ අන්තරායකර වස්තු රඳවා ගැනීමේ ක්‍රියා පටිපාටි නිරීක්ෂණය කළ යුතුය.

පුද්ගල වාර්තාව කන්ටේනරය තුළ කිසිවකු නොමැති විට ඇතුළතින් ගල් සීරීමේ ශබ්දයක් ඇසෙයි. මෙය සාමාන්‍ය දෙයක් ලෙස සලකනු ලබන අතර, මෙම හැසිරීමේ කිසියම් වෙනසක් රාජකාරියේ සිටින වැඩබලන HMCL අධීක්ෂක වෙත වාර්තා කළ යුතුය.

බිම ඇති රතු දුඹුරු ද්රව්යය අසූචි හා රුධිරයේ සංයෝගයකි. මෙම ද්රව්යවල සම්භවය නොදනී. කොටුව සති දෙකකට වරක් පිරිසිදු කළ යුතුය.

Scp 173


Les degrés Saint-Pierre sont un escalier situé dans le centre de Liège en Belgique.

Description

Tout comme la rue du même nom située à proximité, l'escalier fait référence à la collégiale Saint-Pierre, fondée en 709 et détruite à partir de 1811. Un escalier portant déjà ce nom prolongeait autrefois la rue Saint-Pierre, longeait la collégiale et l'église Saint-Clément et Saint-Trond, puis débouchait sur la rue des Mauvais Chevaux, connectée au Vieux Marché, situé devant l'entrée du palais des prince-évêques sur l'actuelle place Saint-Lambert.

Les environs sont fort modifiés durant le au début du  qui connaît la disparition des derniers vestiges de la cathédrale Saint-Lambert, la disparition de la collégiale, l'arrivée du chemin de fer et la création de la gare de Liège-Palais ainsi que la création du square Notger, dans lequel l'escalier est réintégré. Lors des aménagements de la place Saint-Lambert débutés durant les années 1970, les environs sont à nouveau complètement modifiés, et le début de la rue Saint-Pierre disparait, ainsi que le square Notger et les degrés Saint-Pierre eux-mêmes. Tout comme la rue de l'Official ou la rue Saint-Michel, le nom des degrés et réutilisé en 2009 pour l'escalier actuel situé à environ  au Sud, dans l'îlot Saint-Michel.

Voies adjacentes
Place Saint-Lambert
Rue de l'Official

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des voies de Liège

Saint-Pierre
Escalier public à Liège

Degrés Saint-Pierre


Olaylar

Doğumlar
 I. Ludwig, 781'den itibaren Akitanya kralı ve ortak Kutsal Roma İmparatoru, 813'den itibaren babası Şarlman ile Frank kralı (ö. 840)

Ölümler

778


Æ Bindstouw er en dansk kortfilm fra 1936. Filmen er produceret under Nordisk Films Kompagni.

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1936

Æ Bindstouw


Kapalılık, ağaç tepelerinin yeri örtme derecesi. Yatay ve düşey olmak üzere iki gruba ayrılır. Yatay kapalılık aynı yaşlı ve tek meşçerelerde, düşey kapalılık değişik yaşlı ve çok katlı meşçerelerde özellikle seçme ormanlarından kullanılan bir karakteristik.

Tepe kapalılığı sınıf aralıkları ve sembolleri

Orman ekolojisi
Yağmur ormanları
Ormancılık

Kapalılık


Der Highway 3B in der kanadischen Provinz British Columbia bildet eine alternative Streckenführung zum Highway 3, dem so genannten Crowsnest Highway. Durch diese Route werden die Gemeinden südlich von Castlegar erschlossen. Der Highway hat eine Länge von 68 km.

Streckenverlauf
Der Highway 3B zweigt ca. 25 km westlich von Castlegar vom Crowsnest Highway in südöstlicher Richtung ab. Er führt nach Rossland, wo Highway 22 von Süden kommend auf den Highway 3B trifft. Über den Highway 22 besteht eine Grenzübertrittsmöglichkeit in die Vereinigten Staaten. Der Highway 3B verläuft in gemeinsamer Streckenführung mit dem Highway 22 nach Osten in die Stadt Trail. Dort zweigt der Highway 22 nach Norden Richtung Castlegar ab. Der Highway 3B führt weiter nach Osten durch die Gemeinde Montrose. Dort zweigt der  Highway 22A nach Süden hin ab. Der Highway 3B schwenkt nach Nordost, durchquert die Gemeinde Fruitvale und trifft dann wieder auf den Highway 3.

Einzelnachweise

03
Regional District of Kootenay Boundary
Regional District of Central Kootenay
British Columbia Highway 003b

British Columbia Highway 3B


RFA Eddyrock (A198) was an Eddy-class coastal tanker of the Royal Fleet Auxiliary.

References
 Eddy-Class Coastal Tankers
 Historical RFA

Eddy-class coastal tankers
1952 ships
Ships built on the River Blyth

RFA Eddyrock


Zimirina transvaalica est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Prodidomidae.

Distribution
Cette espèce est endémique d'Afrique du Sud. Elle se rencontre vers Pretoria et Makapansgat.

Description
Les mâles mesurent de  à .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite par Dalmas en 1919.

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, le Transvaal.

Publication originale
 Dalmas, 1919 : « Synopsis des araignées de la famille des Prodidomidae. » Annales de la Société Entomologique de France, ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Prodidomidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique d'Afrique du Sud

Zimirina transvaalica


Napoleón es una película muda francesa escrita, producida y dirigida por Abel Gance en 1927. Es considerada, debido a sus innovadoras técnicas cinematográficas, como un clásico del cine mudo. La película trata de la primera parte de la vida de Napoleón Bonaparte, desde 1781, cuando está en la academia militar, hasta 1796, cuando, ya nombrado general, emprende la batalla de Montenotte.

Argumento
La película empieza en Brienne-le-Château, con un joven llamado Napoleón asistiendo a la escuela militar donde maneja una pelea de bolas de nieve como una campaña militar, sin embargo, sufre los insultos de otros niños. Continúa una década más tarde con escenas de la Revolución francesa y la presencia de Napoleón en la periferia como un joven teniente del ejército. Él regresa a visitar el hogar de su familia en Córcega, pero la política cambia en contra de él y lo pone en peligro de muerte. Huye, llevando a su familia a Francia. Sirviendo como oficial de artillería en el sitio de Tolón, el genio para el liderazgo de Napoleón es recompensado con un ascenso a general de brigada. Revolucionarios celosos encarcelan a Napoleón pero luego la marea política se vuelve contra los propios líderes de la Revolución. Napoleón sale de prisión, formando planes para invadir Italia. Se enamora de la hermosa Josefina de Beauharnais. El gobierno de emergencia le asigna la tarea de proteger la Asamblea Nacional. Al triunfar en esto, es ascendido a Comandante en Jefe del Ejército del Interior, y se casa con Josefina. Él toma el control del ejército que protege la frontera franco-italiana, y lo impulsa a la victoria en una invasión de Italia.

Producción
Muchas técnicas innovadoras fueron utilizadas para hacer la película, incluyendo primeros planos extensivos, cortes rápidos, una amplia variedad de tomas en cámara de mano, filmación en exteriores, cámara subjetiva, multicámara, exposición múltiple, cámara bajo el agua, proyección de múltiples pantallas, y otros efectos visuales.

Gance quería que Napoléon sea la primera de seis películas sobre la carrera de Napoleón, una cronología del gran triunfo y la derrota final con la muerte de Napoleón en el exilio en la isla de Santa Elena. Después de las dificultades encontradas en la producción de la primera película, Gance se dio cuenta de que los costos involucrados harían el proyecto completo imposible.

Polyvision

Polyvision fue el nombre de un formato de película de pantalla ancha ideado exclusivamente para la filmación y la proyección de la secuencia final de Napoleón, Implicaba la proyección simultánea de tres rollos de película dispuestos en una fila horizontal, para hacer una relación de aspecto total de 4: 1 (1.33 × 3: 1). La técnica del tríptico Polyvision fue llamada así por el crítico cinematográfico Émile Vuillermoz. Este método constituyó la cumbre de la carrera cinematográfica de Gance, puesto que este sistema, a diferencia del Cinerama (donde tres o cuatro proyectores proyectaban imágenes que juntas resultaban en una sola imagen continua), no consistía exclusivamente a agrandar las imágenes proyectadas, sino que se proyectaban tres fragmentos de película diferentes que daban como resultado una imagen central principal y otras dos imágenes a ambos lados que ayudaban a comprender el significado metafórico de la proyección central. Según Gance, este método creaba una nueva dimensión del visionado de films.

Este método captó la atención de los magnates de Hollywood de los años 20, y muy pronto varias productoras cinematográficas comenzaron a desarrollar sus propios formatos espectaculares: Fox desarrolló el método Grandeur, Paramount el Natural Vision, y Warner Brothers el proceso Vitascope. Todos estos métodos consistían en proyecciones de gran formato que permitían aumentar la medida y la calidad de las imágenes cinematográficas. De todos modos, los altos costes que suponían y los pocos beneficios obtenidos hicieron que se abandonaran estas técnicas rápidamente.

En lo que se refiere a la Polyvision, en un primer momento Gance no pudo previsualitzar la película con esta técnica, puesto que se necesitaban tres proyectores, sino que visualizó cada fragmento del tríptico de manera individual. Sin ningún mecanismo de edición, hicieron falta siete meses para llegar al montaje final del fragmento de película rodado en Polyvision, observando como se relacionaban las imágenes de los negativos para construir la escena. Después de un tiempo, Gance consiguió tres proyectors Pathé y pudo, por primera vez, visualizar el filme con la técnica Polyvision. A causa del efecto panorámico y de las acciones simultáneas que esta técnica proporcionaba, decidió finalmente incorporar la escena al montaje final del film.  Grance pensó en promover la Polyvision diciendo que los films rodados con esta técnica ofrecerían dos posibilidades de visualización: una para los cines especializados y equipados con sistemas de triple proyección y pantalla panorámica, y el otro para las pantallas de medida ordinaria, por la explotación y difusión masiva. Gance vio en esta posibilidad de efectuar dos versiones una ventaja notable sobre el Cinerama, el cual desapareció progresivamente por el hecho que los films hechos con esta técnica solo se podían visualizar en salas con un equipamiento especializado.

Tanto el Cinerama como la Polyvision utilizaban tres proyectores, a pesar de que sus objetivos y finalidades eran diferentes. Cómo se ha comentado anteriormente, el Cinerama utilizaba los proyectores para conseguir una sola imagen agrandada, mientras que la Polyvision era una técnica basada en los trípticos. De todos modos, hubo un hecho común que las hizo desaparecer las dos técnicas: la dificultad de alinear los proyectors y las imágenes en pantalla, además de su complicación técnica y de distribución.

Técnicamente, los tres proyectores sincronizados fueron instalados en el cine que proyectaba el filme de manera horizontal (a diferencia de las cámaras de rodaje, las cuales se disponían verticalmente), bastante cerca los unos de los otros. Los ejes ópticos de estos tres dispositivos no se cruzaban y, por lo tanto, era más complejo proyectar las imágenes en una pantalla panorámica cóncava (cómo aquellas que se utilizarían más tarde en el Cinerama y el Kinopanorama), donde el proyector de la derecha proyectaba la imagen a la parte izquierda de la pantalla, y el proyector izquierdo proyectaba las imágenes a la parte derecha (el dispositivo central proyectaba las imágenes en medio de la pantalla). Por otro lado, la proyección de las escenas del tríptico en pantallas planas resultaba mucho más fácil, puesto que la situación de los proyectores se correspondía con la parte de la pantalla en la cual proyectaban la imagen.

Posteriormente, la productora Metro Goldwyn-Mayer decidió comprarle a Gance la técnica para apartarla del mercado (la productora pensó que si la técnica tenía éxito, el negocio cinematográfico se complicaría mucho, y haría falta una gran suma de dinero para equipar las salas de proyección con tres proyectors y pantallas panorámicas). Incluso, la misma productora se opuso a construir un cine equipado con el sistema Polyvision. La difusión del film fue prácticamente nula y el tríptico se proyectó con un solo carrete y proyector, no con tres como inicialmente fue concebido. Esto hizo que las imágenes se vieran extremadamente pequeñas y que, en consecuencia, muchos cines se negaran a exhibir el filme, defendiendo que era solo una muestra de cine amateur de baja calidad.

Estreno
La película fue estrenada por primera vez en una gala en el Palacio Garnier el 7 de abril de 1927, Napoleón había sido proyectada en sólo ocho ciudades europeas cuando la Metro-Goldwyn-Mayer compró los derechos, pero después del estreno en Londres, fue reducida drásticamente en longitud, y sólo el panel central de las secuencias POLYVISION de tres pantallas fue conservado antes de que fuera puesto en lanzamiento limitado en los Estados Unidos. Allí, la obra maestra muda fue indiferente recibida en un momento en que las películas sonoras estaban empezando a aparecer.

Restauración
La película fue restaurada en 1981 después de veinte años de trabajo por el historiador de cine mudo Kevin Brownlow.

En enero de 2021, se anunció que la Cinemateca Francesa esta restaurando la versión Apollo del filme, en cooperación con Netflix y el Centro Nacional del Cine.

Referencias

Enlaces externos

 Crítica de la película

Películas dirigidas por Abel Gance
Películas ambientadas en los años 1780
Películas mudas de Francia
Películas biográficas
Películas sobre la Revolución francesa
Películas sobre Napoleón
Películas ambientadas en el siglo XVIII
Películas ambientadas en Francia
Películas ambientadas en Italia
Películas con música de Arthur Honegger
Películas con música de Carmine Coppola
Representaciones culturales de Georges Danton
Representaciones culturales de Maximilien Robespierre

Napoleón (película de 1927)


Paideia (also spelled paedeia) (/paɪˈdeɪə/; Greek: παιδεία) referred to the rearing and education of the ideal member of the ancient Greek polis or state. These educational ideals later spread to the Greco-Roman world at large, and were called humanitas in Latin. Paideia was meant to instill aristocratic virtues in the young citizen men who were trained in this way. An ideal man within the polis would be well-rounded, refined in intellect, morals, and physicality, so training of the body, mind, and soul was important. Both practical, subject-based schooling as well as a focus upon the socialization of individuals within the aristocratic order of the polis were a part of this training. The practical aspects of paideia included subjects within the modern designation of the liberal arts (e.g. rhetoric, grammar, and philosophy), as well as scientific disciplines like arithmetic and medicine. Gymnastics and wrestling were valued for their effect on the body alongside the moral education which was imparted by the study of music, poetry, and philosophy. This approach to the rearing of a well-rounded Greek male was common to the Greek-speaking world, with the exception of Sparta where agoge was practiced.

The idea of paideia in ancient and modern cultures
The Greeks considered paideia to be carried out by the aristocratic class, who tended to intellectualize their culture and their ideas. The culture and the youth were formed to the ideal of kalos kagathos ("beautiful and good").

Aristotle gives his paideia proposal in Book VIII of the Politics. In this, he says that, "education ought to be adapted to the particular form of constitution, since the particular character belonging to each constitution both guards the constitution generally and originally establishes it..." As a result, Aristotle argues that education should be a public system, not left up to individuals. He goes on to deliberate about what a proper education should entail, weighing different subjects, such as music and drawing, against their benefit towards cultivating virtue. He lists the ways he believes that gymnastic training should be carried out, bringing up some Spartan practices in order to see the benefits and drawbacks of their system. He talks extensively about music and its place in education, ultimately concluding that it should be included, but that there should be specific instruction, "in what times and what rhythms they should take part, and also what kinds of instruments should be used in their studies, as this naturally makes a difference."

In modern discourse, the German-American classicist Werner Jaeger wrote Paideia: The Ideals of Greek Culture, using the concept of paideia to trace the development of Greek thought and education from Homer to Demosthenes. Encyclopedist and Aristotelian philosopher Mortimer Adler gives a paideia proposal in his criticism of contemporary Western educational systems.  Lawrence A. Cremin did so in his histories of American education.

Isocrates' influence
Isocrates''' paideia was quite influential, particularly in Athens. Isocrates' goal was to construct a practice of education and politics that brought validity in the democratic deliberative practice while remaining intellectually respectable. Isocrates sought to encourage a love of wisdom in his audience by making them apply a principle of intellectual consistency to their lives. The fundamental aspect of his paideia was consistency on the individual, civic, and panhellenic levels.

Sayings and proverbs that defined paideia
 "Know thyself" and "Nothing in excess"
 "Hard is the Good."

See also
 Arete Classical education
 The Paideia School

Notes

References
 Werner Jaeger, Paideia: The Ideals of Greek Culture, vols. I–III, trans. Gilbert Highet, Oxford University Press, 1945.
 Oxford English Dictionary, "Paedeia." 2005.

Further reading
 Takis Fotopoulos, "From (mis)-education to Paideia", The International Journal of Inclusive Democracy'', vol 2, no 1, (2005).

Ancient Greek culture
Education in classical antiquity
Political philosophy in ancient Greece

Paideia


ටොලමි VII නියොස් ෆිලොපේටර් (, Ptolemaĩos Néos Philopátōr "ටොලමි, සිය පියාගේ නව ආදරණීයයා") යනු ටොලමයික යුගයට අයත් ඊජිප්තු රජකෙනෙකි. ඔහුගේ රාජ්‍ය සමය මතභේදාත්මක අතර, ඇතැම්විට ඔහු රාජ්‍ය පාලනය නොකළා ද විය හැක. ඇතැම්විට ඔහුට මරණින් පසුව රාජකීය ගෞරවයක් ලබා දෙන්නට ඇත. ඔහු ටොලමි VI ෆිලොමේටර් සහ ඊජිප්තුවේ දෙවන ක්ලියෝපැට්‍රාගේ පුත්‍රයායි.

සටහන්

අශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි
 Ptolemy VII Neos Philopator entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith

ක්‍රි.පූ. 145 මරණ
ක්‍රි.පූ. 2වන සියවසේ පාරාවෝවරු
ටොලමයික රාජවංශයේ පාරාවෝවරු
ක්‍රි.පූ. 2වන සියවසේ පාලකයෝ

හත්වන ටොලමි නියොස් ෆිලොපේටර්


Les forces françaises libres ont été organisées en plusieurs unités militaires.

Brigades et divisions

Demi-brigades, régiments, bataillons et compagnies

Références

Voir aussi

 Liste des divisions françaises de la Seconde Guerre mondiale
 Armée d'armistice
 Afrique française libre

Liste des unités des forces françaises libres


Krestovskij Stadion (også kendt som Sankt Petersborg Stadion eller Zenit Arena) er et stadion i Sankt Petersborg i Rusland. Stadionet blev bygget op til Ruslands værtsskab ved Confederations Cup 2017 og VM i fodbold 2018, og blev indviet 22. april 2017. Det er til daglig hjemmebane for Premier League-klubben FC Zenit.

Byggeriet af Krestovskij Stadion var præget af omfattende problemer. Opførslen blev påbegyndt i 2007, og færdiggørelsen blev udsat flere gange, ligesom prisen for byggeriet oversteg det oprindelige budget med hele 500 %. Den samlede pris for stadionets etablering var ca. 1,1 milliard dollars. Stadionet har et mobilt tag, der kan køres af og på areanean afhængig af begivenhed og vejrforhold.

Confederations Cup 2017
Krestovskij Stadion var et af de fire stadioner, der blev udvalgt til at lægge græs til Confederations Cup 2017. Stadionet var vært for tre indledende gruppekampe samt turneringens finale mellem Chile og Tyskland.

VM i 2018
Som et ud af i alt 12 stadioner blev Krestovskij Stadion udvalgt som spillested ved VM i fodbold 2018. Det blev besluttet, at stadion skulle lægge græs til fire gruppespilskampe, en 1/8-finale, en semifinale samt turneringens bronzekamp.

Galleri

Referencer

Eksterne henvisninger

 Krestovskij Stadions officielle hjemmeside

Fodboldstadioner i Rusland
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Sankt Petersborg
Etableret i 2017
Stadioner til VM i fodbold 2018

Krestovskij Stadion


El Condado de Hotan (uigur: خوتەن ناھىيىسى ; latinizado: Xoten Nahiyisi; nueva escritura: Hotən Nah̡iyisi) es una zona de China perteneciente a la Región Autónoma de Xinjiang Uyghur administrada por la prefectura de Khotan.
Este territorio es reclamado por la India como parte de estado Jammu y Cachemira.

Tiene un área de 41.128 km².

Según el censo de 2002, tiene una población de 270.000 habitantes.

Ciudades-condado de Sinkiang

Condado de Jotán


The Sisters  é um filme estadunidense de 1938, do gênero drama histórico, dirigido por Anatole Litvak, e estrelado por Errol Flynn e Bette Davis. O roteiro de Milton Krims e Julius J. Epstein foi baseado no romance homônimo de 1937, de Myron Brinig.

Sinopse
Em Montana, durante um baile realizado na noite da eleição presidencial de 1904, a séria Louise (Bette Davis), a frívola Helen (Anita Louise) e a impassível Grace (Jane Bryan), filhas do farmacêutico Ned Elliott (Henry Travers) e sua esposa Rose (Beulah Bondi), se veem lidando com perspectivas românticas. Tom Knivel (Dick Foran) está prestes a propor a Louise quando Frank Medlin (Errol Flynn), um repórter de esportes de São Francisco, a convida para dançar. Apaixonado pela jovem, Frank estende sua estadia e, no jantar de domingo na casa dos Elliott, anuncia que ele e Louise planejam se casar. Embora seus pais desaprovem a união, Louise vai para São Francisco com Frank naquela noite. Grace eventualmente se casa com o rejeitado Tom e Helen se casa com o rico Sam Johnson (Alan Hale, Sr.), que promete mantê-la livre dos votos do matrimônio, sem nada em troca.

Apesar de enfrentar uma dificuldade financeira, Louise impulsiona Frank a completar seu romance. Ao engravidar, ela decide manter a condição em segredo, mas finalmente revela a verdade quando acompanha Frank a um jogo de boxe e a fumaça e outros cheiros fortes a deixa enjoada. Voltando para casa, Louise sofre um aborto espontâneo ao subir as escadas até seu apartamento. Por causa do acontecimento, seu marido começa a beber muito e eventualmente perde seu emprego.

Tim Hazelton (Donald Crisp), um colega escritor de Frank, sugere que ele deixe São Francisco para conseguir recomeçar. Então, ele decide aceitar uma oferta de trabalho e embarca em um navio destinado à Singapura. Quando Louise chega em casa, ela encontra um bilhete de seu marido no qual ele diz para onde vai e que está a abandonando, o que a faz correr para as docas, onde um policial que a confunde com uma prostituta a prende. Quando ela foi libertada, o navio de Frank já havia partido. A vida de Louise desmorona ainda mais quando parte da cidade, incluindo seu apartamento, é destruído pelo furacão de 1906. Sem seu marido e seu lar, a moça procura a melhor maneira de se reerguer, embora não consiga fazer isso ao lado de suas irmãs, que estão longe.

Elenco

Produção
O filme foi baseado em um romance popular que foi publicado em 1937. O jornal The New York Times disse que o romance "é uma história que toma conta de você e mantém você absorto até que você termine". Instantaneamente tornou-se um best-seller. Ficou na lista dos mais vendidos do Chicago Tribune por 19 semanas.

Os direitos da história foram comprados pela Warner Bros., que a transformou no filme.

Escolha de elenco

Em maio de 1937, Miriam Hopkins e Kay Francis foram originalmente anunciadas como as estrelas femininas.

Em dezembro de 1937, a Warner anunciou que o filme seria feito no ano seguinte, com roteiro de Milton Krims.

Em abril de 1938, Irene Dunne foi anunciada no papel principal. Naquela fase, Anatole Litvak foi escalado para dirigir e Jane Bryan para interpretar uma das irmãs.

Então, em maio, a Warner revelou que Dunne havia sido substituída por Bette Davis. Após o sucesso estrondoso de "Jezebel", Bette Davis ficou desanimada ao ser designada para "Comet Over Broadway", um melodrama no qual ela retrataria uma atriz da Broadway que sacrifica sua carreira para cuidar de seu marido inútil que foi recentemente libertado da prisão. "Este foi o primeiro roteiro que recebi desde minha batalha judicial na Inglaterra", lembrou Davis mais tarde, referindo-se ao processo em que ela tentou ganhar sua liberdade da Warner Bros. depois de ser forçada a aparecer em uma série de filmes que considerava medíocres. "Foi de partir o coração para mim. Depois de ganhar um segundo Oscar ... me pediram para aparecer novamente em lixo".

Davis optou por entrar em suspensão e permaneceu em suspensão quando o estúdio ofereceu um papel em "Garden of the Moon", um musical de Busby Berkeley, em vez disso. "Eu estava em suspensão por uma boa parte do ano depois de Jezebel. Tanto tempo perdido em um momento em que senti que minha carreira poderia, a partir de então, se tornar um verdadeiro sucesso ... Foi preciso muita coragem para entrar em suspensão. Uma que não recebia salário ... Eu não podia pagar, em termos de carreira, para fazer filmes como Comet Over Broadway e Garden of the Moon!"

Depois que Irene Dunne recusou interpretar Louise em "The Sisters", o papel foi oferecido para Davis, que aceitou. O roteiro havia sido comprado originalmente para Kay Francis, mas foi arquivado quando o estúdio decidiu relegá-la para filmes B pelo restante de seu contrato. Davis disse: "Fiquei encantada com este papel porque foi uma mudança de ritmo ... Sempre fui desafiada por um novo tipo de pessoa para interpretar".

Davis foi suspensa em 1 de abril de 1938. Ela e Wallis, da Warners, concordaram com uma trégua, com "The Sisters" como parte do acordo em 29 de abril. John Garfield foi originalmente destinado a desempenhar o papel de repórter;  então Fredric March foi escalado. Em 11 de maio, Anita Louise e Jane Bryan se firmaram como irmãs de Davis, enquanto George Brent ou Humphrey Bogart eram candidatos à liderança masculina.

Eventualmente, Errol Flynn conseguiu o papel. Embora Davis acolheu a oportunidade de co-estrelar ao lado de Flynn ("Ele era uma estrela de bilheteria na época e só poderia ser benéfico para mim trabalhar com ele"), ela ficou infeliz ao saber que só ele estava com o nome creditado acima do título. "Naquela época eu não tinha cláusula de cobrança no meu contrato", lembrou ela. "Depois de Jezebel, senti que meu nome deveria sempre aparecer acima do título. Isso é creditar uma estrela". Foi o papel menos simpático de Flynn até o fim de sua carreira.

Depois de tomar uma posição determinada com o estúdio, Davis foi creditada acima do título, embora em segundo lugar, depois de Flynn. O produtor Hal B. Wallis admitiu mais tarde que a disputa de créditos era a maneira do estúdio de manter Davis sob controle e "dar a ela uma dose de seu próprio remédio".

Filmagens
As filmagens começaram em 7 de junho de 1938.

Para a sequência da cena do terremoto, que levou três semanas para ser filmada, mas durou apenas 2 minutos e meio na tela, o estúdio gastou US$ 200.000 em sets especiais que foram destruídos e queimados, além de usar pedaços do filme da Warner Bros. de 1927, "Old San Francisco". O diretor sentiu que o filme tinha que coincidir com o terremoto em "San Francisco" (1936).

Refilmagem
Quando o público da pré-estreia respondeu desfavoravelmente à versão original do filme, no qual Louise se casava com William Benson (Ian Hunter) como acontece no romance, os executivos do estúdio decidiram filmar um final novo, no qual ela se reunia com seu marido marinheiro.

Em 18 de julho, Flynn teria dito aos executivos da Warner que não filmaria um novo final. "Oh, querida, quantos filmes em que estive já sofreram com a mudança do estúdio no final", Davis mais tarde lamentou. "Certamente o final original de The Sisters era o certo".

Em sua partitura, Max Steiner interpolou a balada folclórica "Oh My Darling, Clementine" nas cenas ambientadas em Silver Bow.

Recepção
A revista Life observou: "Bette Davis age com uma graça, sensibilidade e distinção tão extraordinárias que já está sendo aclamada como a performance cinematográfica do ano".

A revista Variety chamou o filme de "uma cavalgada virtual da história estadunidense do início do século 20", e acrescentou: "Davis tem uma de suas performances mais brilhantes. O repórter despreocupado de Flynn é uma interpretação vívida, embora seu leve sotaque inglês pareça incongruente".

Filmes dos Estados Unidos de 1938
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes de drama da década de 1930
Filmes de ficção histórica da década de 1930
Filmes de ficção histórica dos Estados Unidos
Filmes dirigidos por Anatole Litvak
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa
Filmes com trilha sonora de Max Steiner
Filmes baseados em romances
Filmes baseados em obras de autores dos Estados Unidos
Filmes ambientados em 1904
Filmes ambientados em 1906
Filmes ambientados em São Francisco (Califórnia)
Filmes ambientados em Montana
Filmes da Warner Bros.

The Sisters (1938)


Angelo Michele Cavazzoni, ou Cavazzone, né en 1672 à Bologne et mort le  dans la même ville, est un peintre et graveur baroque italien.

Biographie
Angelo Michele Cavazzoni naît à Bologne en 1672 et est le fils d'Angelo Cavazzoni. Cavazzoni devient élève de Giovanni Gioseffo Santi et étudie les œuvres des Carracci à San Michele in Bosco et au . Il est principalement un peintre copiste, qu'on peut attester par les reproductions de peintures de Guido Reni (la Turbantina), Giovanni Gioseffo dal Sole (lEnlèvement des Sabines), Guido Cagnacci (Maddalena di casa Angelelli), mais plus particulièrement les Carracci, dont leurs fresques au palazzo Magnani.

Cavazzoni a aussi réalisé plusieurs œuvres de sa propre main, comme le démontre une série de cent vues, des dessins anatomiques pour Antonio Maria Valsalva réalisés en 1704 ou pour Jean-Baptiste Morgagni. Il peint aussi un Servio Tullio dormiente e Amore pour la casa Zambeccari et une liste de peintures de la casa Bianchetti pour les collections impériales à Vienne, qu'il dresse en 1740.

Il devient une figure importante à l'''Accademia Clementina et y est administrateur en 1710, directeur, en 1718, 1720 à 1722, 1725 et 1727, vice-prince, en 1726, prince en 1730, et juge du concours de peinture avec Giampietro Zanotti. Un de ses élèves est Bernardo Minozzi. Cavazzoni meurt à Bologne le .

 Œuvres

Cavazzoni a réalisé plusieurs gravures, dont La Châsse avec les Reliques de Saint Dominique, exposé à Bologne, en plus d'une série de cent vues (dont certaines de Bologne) pour le seigneur Bargelini. Il grave aussi lEnlèvement des Sabines, d'après une peinture de Giovanni Gioseffo dal Sole. Aucune de ses œuvres ne subsistent de nos jours.

Le peintre  a gravé un portrait en médaillon de Domenico Guglielmini d'après une gravure de Cavazzoni. On retrouve aussi son portrait dans les actes de l'Accademia Clementina'' par Giuseppe Maria Crespi.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste de peintres italiens

Bibliographie
 .
 .
 .

Liens externes

Peintre italien du XVIIIe siècle
Peintre italien du XVIIe siècle
Peintre baroque italien
Graveur italien du XVIIIe siècle
Graveur italien du XVIIe siècle
Graveur baroque
Naissance en 1672
Naissance à Bologne
Naissance dans les États pontificaux
Décès en mars 1743
Décès dans les États pontificaux
Décès à Bologne

Angelo Michele Cavazzoni


Borgsum (Frizce: Borigsem), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 5,51 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla yaklaşık 360 olarak tespit edilmiştir. Kilometrekare başına yaklaşık 65 kişilik bir nüfus yoğunluğuna sahiptir. Belediye Başkanlığı Norbert Nielsen tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.borgsum-auf-foehr.de/

Kaynakça

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Borgsum


Rémi Ochlik (16 de octubre de 1983, Thionville, Francia - 22 de febrero de 2012, Homs, Siria) fue un fotógrafo de guerra francés que trabajaba en la revista Paris Match.

Biografía

Ochlik nació en 1983 en Thionville, en el departamento de Moselle, en la región de Lorena en el noreste de Francia. Ya desde niño, quería ser arqueólogo para poder viajar y "participar en aventuras". [3] Sin embargo, tras recibir una cámara Olympus OM1 de manos de su abuelo, comenzó a mostrar interés por el mundo fotográfico.

Cursó estudios de fotografía en París y, más tarde, en la escuela de fotografía Icart.

Comenzó a trabajar en el departamento de fotografía de la agencia Wostok en septiembre de 2002, lugar en el que comenzó a tomar parte de la captura de diversas manifestaciones.

Su gran éxito tuvo lugar tras presentar sus fotografías de los disturbios de Haití del 2004 durante las elecciones presidenciales

En este tiempo, el fotógrafo declaró:

"Fue mi guerra, pensé. Cuando vi lo que estaba pasando en Haití, inmediatamente me pregunté qué estaba haciendo allí. Hombres armados me llevaban en sus motocicletas. Podía sentir el peligro, era el lugar donde siempre había soñado estar, en la acción"

Sus fotografías fueron compradas por la revista Choc por la cantidad de 2000 euros. Gracias estas ganó el premio François Chalais para Jóvenes Reporteros y consiguió entrar en el Festival Visa pour l'Image Internacional de Fotoperiodismo, tras ser propuesto por un editor de Paris Match.

El fundador de una agencia fotográfica de París, IP3 Pulse en el año 2005, se cubrió la campaña presidencial francesa de 2007, la fotografía François Bayrou, Ségolène Royal y Nicolas Sarkozy, entre otros. [3] También cubrió la República Democrática del República del Congo en 2008 y Haití en 2010 para fotografiar el brote de cólera en Haití desde 2010 hasta 2011. [4]

Ochlik fue mejor conocido por sus imágenes de las revoluciones árabes de primavera de 2011 y 2012, fotografías de Túnez, Egipto y Libia en 2011. En 2011, tres Ochlik de imágenes de la Primavera Árabe, la "La caída de Trípoli", "Egipto, Plaza Tahir " y "La Revolución del Jazmín" en Túnez , recibió el Grand Prix Jean-Louis Calderón y también ganó el primer premio en el World Press 2012 Concurso de fotografía de la fotografía de un combatiente rebelde libio, [ Guillaume Clavières, Photo Editor Senior de Paris Match, dijo de él.:

Rémi es uno de los fotógrafos jóvenes más talentosos de su generación. Motivado, entusiasta, curioso y brillante. Él es capaz de ir de un tema difícil noticia a otro tema menos dramática con la misma calidad fotográfica. El futuro es suyo ".

Sus fotografías aparecieron en numerosas revistas notables.

2012
El fotografió escenas en Siria durante el levantamiento de 2011-2012 Siria y fue asesinado en Homs durante el bombardeo pesado contra esa ciudad en un improvisado centro de prensa por parte de las fuerzas leales a Bashar al assad junto con la veterena periodista Marie Colvin.

Repulsa internacional
La Federación Internacional de Periodistas (FIP) condenó hoy la muerte de una periodista estadounidense y otro francés durante un bombardeo en la ciudad siria de Homs, hechos que demuestran "los ataques indiscriminados" que sufren los reporteros en la zona.

En un comunicado, la FIP afirmó que se trata de una "terrible pérdida para las familias de los periodistas, sus colegas y toda la comunidad periodística",
También ha habido duras constestaciones del gobierno francés, británico y estadounidense por la muerte de los periodistas.

Entierro en Siria
En un  video, colgado por activistas sirios, muestra los supuestos cuerpos del periodista francés Rémy Ochlick y la estadounidense Marie Colvin en un cementerio del barrio de Baba Amro.

Supuestamente fueron enterrados el lunes pasado, ante la imposibilidad de repatriarlos.

Referencias

Enlaces

 Pagin web https://web.archive.org/web/20120223174133/http://www.ochlik.com/
 el país
 http://es.euronews.net/2012/02/22/dos-periodistas-occidentales-mueren-atrapados-en-el-infierno-de-homs
 Euronews
 Univision
 http://www.eluniversal.com/internacional/revuelta-arabe/120222/remi-ochlik-la-guerra-es-peor-que-una-droga
 http://www.eluniversal.com/internacional/revuelta-arabe/120222/prensa-internacional-condena-la-muerte-de-dos-periodistas-en-siria

Periodistas de Francia del siglo XX
Fotógrafos de Francia
Fotógrafos de guerra
Periodistas de Francia del siglo XXI
Nacidos en Thionville

Rémi Ochlik


بلدية بيلاديكانس (بالكاتالانية: Viladecans) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 61.718 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

التطور الديموغرافي
هذا الجدول يوضح تطور ساكنة بلدية بيلاديكانس منذ سنة 1900.

أعلام

 مارتين مونتويا
 ديفيد ماركيز
 ماريا فاسكو
 فالينتي ماسانا
 رامون زابالو

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

فيلاديكانس

فيلاديكانس


Camilo Echevery Correa (f. 16. mars 1994) er tónlistarmaður, tónskáld og leikari frá Kólumbíu. Hann varð þekktur í kjölfar þess að hann vann sjónvarpskeppni árið 2007. Þekktasta lag hans er La vida de rico. Hann hlaut Grammy Latinos verðlaunin árið 2020.

Hann er giftur Evalunu Montaner.
Fólk fætt árið 1994
Kólumbískir söngvarar

Camilo Echevery Correa


Çürüklü, Adana ilinin Kozan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Adana iline 100 km, Kozan ilçesine 30 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Çürüklü Köyü

Kozan'ın mahalleleri

Çürüklü, Kozan


169. længdegrad kan henvise til:

 169. vestlige længdekreds
 169. østlige længdekreds

169. længdegrad


Pentru alte sensuri, vedeți Andrei Băleanu (dezambiguizare).

Andrei Băleanu sau Andrei Nichifor Băleanu (născut Andronii Băleanu; n. 17 mai 1935, satul Izvoare, județul Soroca – d. 24 iulie 2000, Chișinău, Republica Moldova) a fost un regizor de teatru și un actor de teatru și film din Republica Moldova. În anul 1983 i se decernează titlul de Maestru Emerit al Artelor din Republica Moldova.

Copilăria și studiile
La 17 mai 1935 în familia lui Nichifor Băleanu din satul Izvoare, județul Soroca (în prezent sat din raionul Florești) se naște fiul Andronie. Varianta rară a acestui nume de botez, desprins parcă din paginile ispisoacelor și zapiselor medievale, e o alegere firească în localitatea de naștere a viitorului regizor de teatru, o străveche vatră răzășească, păstrătoare de tradiții.

În timpul anilor de studii la școala medie din satul vecin Frumușica, tânărul Andrei Băleanu devine pasionat de literatură. La școală, profesoara de limba franceză Larisa Tomacinschi-Palii organiza activități extracuriculare axate pe familiarizarea elevilor cu lucrări literare de valoare universală: elevii pregăteau recitaluri de poezie, spectacole, dansuri. După seratele școlare profesoara de limba franceză le povestea elevilor pasionați de literatură, într-un cerc mai restrâns, despre clasicii literaturii naționale, mulți dintre care fuseseră omiși din programul școlar din acea perioadă postbelică. Spectacolele după poveștile "sfătosului bunic din Humulești" tranziționau în conversații despre bojdeuca lui Ion Creangă din cartierul Țicău al Iașilor și despre anii de studii ai profesoarei în vechea capitală a Moldovei. Frumușica devine un spațiu unde Andrei își încearcă puterile în ale regiei, montând prima piesă de teatru, ai cărei protagoniști sunt chiar colegii de școală, printre care se numără și Mircea Snegur, viitorul politician. Tot în acest spațiu i se înfiripă dragostea față de literatura clasică, căreia îi va rămâne un admirator loial pe parcursul întregii vieți.

După absolvirea școlii medii Andrei Băleanu se înscrie la studii la Facultatea de Filologie a Universității de Stat din Chișinău pe care o absolvește în anul 1960. Apoi, în anul 1964 absolvește Facultatea de Actorie a Institutului de Arte "Gavriil Muzicescu". În 1966 își continuă instruirea profesională în ale actoriei cu un stagiu la Teatrul de Comedie din Leningrad (în prezent Sankt Petersburg), sub conducerea regizorului și profesorului Nikolai Akimov, Artist al Poporului din URSS.

Activitatea artistică
Andrei Băleanu își face debutul actoricesc în 1964, iar cel regizoral în 1967, cu spectacolul "Rops" de Boris Kabur. Și-a început cariera regizorală în componența colectivului teatral de la Teatrul Național din Chișinău, la timpul respectiv – Teatrul moldovenesc "A.S. Pușkin"; acest colectiv întrunea pe atunci doar câțiva actori. Într-o perioadă marcată profund de guvernarea totalitară de la conducere, cu restricțiile și cenzura de rigoare în efect, regizorul Andrei Băleanu alege în montările sale autorii clasici pentru a evita astfel intervențiile ideologice devastatoare pentru o fire creatoare. Cu toate acestea, o serie din spectacolele montate de el au fost interzise pe scena teatrului, din motivul că foloseau scenarii pe baza lucrărilor din literatura universală traduse în românește de literați din dreapta Prutului.

Regizorul Andrei Băleanu a produs multe piese memorabile, precum ar fi: drama "Cerbii albaștri" de Alexei F. Kolomiets, "Ciocârlia" de Jean Anouilh, "Lyubov Yarovaya" de Konstantin A. Trenyov, "O noapte furtunoasă" de Ion Luca Caragiale, "Despot Vodă" și "Fântâna Blanduziei" de Vasile Alecsandri, "Premiul" de Aleksandr I. Gelman, "Pe-o gură de rai" de Ion Podoleanu, "Solo pentru orologiu" de Oswald Zahradnik, "Amu, cică era odată..." - o adaptare după povestea lui Ion Creangă "Povestea lui Harap-Alb" și altele.

Actorul Andrei Băleanu s-a filmat în câteva pelicule turnate la studioul Moldova-film. Spre sfârsitul carierei sale a activat în calitate de director artistic al Centrului Republican de Cultură și Artă din Chișinău. Andrei Băleanu a fost și consilier prezidențial în probleme de cultură al colegului și prietenului său din anii de scoală, Mircea Snegur, primul președinte al Republicii Moldova.

Era pasionat de șah și practica această ocupație în clipele libere. Îi plăcea să spună în mod repetat: teatrul o să-i învețe pe toți până la urmă...

Regizorul și actorul Andrei Băleanu s-a stins din viată la 24 iulie 2000. A fost înmormântat în Cimitirul Central din Chișinău.

Filmografia
 "Poienile roșii",1966 ‒ episod. Film realizat de Emil Loteanu.
 "Lăutarii",1971 ‒ Gheorghe Negostin. Film realizat de Emil Loteanu.
 "Nesfârșita lună a căușului",1984 ‒ episod. Film realizat de Vlad Druc.

Aprecieri și distincții
 În anul 1983 se învrednicește de titlul de Maestru Emerit al Artelor din Republica Moldova.
 La 17 mai 1995 este decorat cu medalia Meritul Civic, cu ocazia aniversării de 60 de ani de la naștere.
 Portret: Andrei Băleanu (ulei pe pânză, 505 x 505 mm), autor Filimon HĂMURARU .

Note

Nașteri în 1935
Nașteri pe 17 mai
Decese în 2000
Oameni din județul interbelic Soroca
Români basarabeni
Actori moldoveni
Regizori moldoveni
Decorați cu Medalia Meritul Civic (Republica Moldova)
Decorați cu titlul de Maestru Emerit al Artelor (Republica Moldova)
Decese în Chișinău

Andrei Nichifor Băleanu


Belvedere Sarayı, Avusturya'nın başkenti Viyana'nın Landstrasse ilçesinde iki parçadan oluşan barok stilde bir saraydır.

Belvedere Sarayı, 1668-1745 yıllarında Savoy Prensi Eugen emri ile mimar Johann Lucas von Hildebrandt'a yaptırılmıştır. Yukarı ve Aşağı Belvedere Sarayı olarak iki parçadan oluşan barok yapılar birbirine çok geniş ve gözalıcı bir bahçe ile bağlıdır. Landstrasse'de bugün Avusturya Belverede Galerisi olarak kullanılan yapılarda çok önemli tarihi tablolar da vardır.

Yukarı Belvedere Sarayı'nın en önemli özelliği ise 15 Mayıs 1955'te Avusturya'nın II. Dünya Savaşı'ndan sonra özgürlüğüne kavuştuğu anlaşmanın burada imzalanmış olmasıdır.

Dış bağlantılar
 Belvedere Sarayı  (Almanca)

Viyana'daki saraylar
Avusturya'daki Dünya Mirasları

Belvedere Sarayı


Glenea pseudovaga é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrita por Stephan von Breuning em 1961.

Referências

Borneo catalog 2005

pseudovaga
Coleópteros descritos em 1961

Glenea pseudovaga


2022 ඉන්දියානු ප්‍රිමියර් ලීගය, IPL 15 ලෙසද හැඳින්වේ. නැතහොත්, අනුග්‍රාහක හේතූන් මත Tata IPL 2022  ලෙසද හදුන්වයි. ඉන්දීය ක්‍රිකට් පාලක මණ්ඩලය විසින් පිහිටුවන ලද වෘත්තීය විස්සයි20 ක්‍රිකට් ලීගයක් වන ඉන්දීය ප්‍රිමියර් ලීගයේ (IPL) පහළොස්වන වාරයයි. 2007 දී තරගාවලිය ආරම්භ කල අතර මෙවර තරගවාරය 2022 මාර්තු 26 සිට 2022 මැයි 29 වන දින අවසන් තරඟයෙන් අවසන් වීමට නියමිතය. තරඟාවලියේ කණ්ඩායම් අදියර සම්පුර්ණයෙන්ම මහාරාෂ්ට්‍ර ප්‍රාන්තයේ පැවැත්වෙන අතර මුම්බායි සහ පූනේ තරඟ සඳහා සත්කාරකත්වය දරයි.තරඟාවලියේ සම්පූර්ණ කාලසටහන 2022 මාර්තු 06  වන දින ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී.

නව කණ්ඩායම් දෙකක් එකතු කිරීමත් සමඟ මෙම තරගවාරයේ ලීග් කොටස දීර්ඝ විය. එබැවින්, 2011 තරඟාවලියෙන් පසු කණ්ඩායම් දහයක් සහභාගී වූ දෙවන වාරය මෙය විය. චෙන්නායි සුපර් කිංග්ස් වත්මන් ශූරයන් වන අතර, පෙර වාරයේදී ඔවුන්ගේ සිව්වන ශූරතාව දිනා ඇත.

පසුබිම
පෙර වාරයේ දී තවත් කණ්ඩායම් දෙකක් එකතු කිරීමට  යෝජනා වුවද,  BCCI ඔවුන්ගේ 89 වන වාර්ෂික මහ සභාවේදී නිවේදනය කළේ ලීගය පුළුල් කිරීම 2022 දී පමණ සිදු වන බවයි. 2021 අගෝස්තු මාසයේදී, BCCI තහවුරු කළේ 2022 වාරයේ සිට නව කණ්ඩායම් දෙකක් ලීගයට එක්වන බවයි. BCCI විසින් ලැයිස්තුගත කර ඇති නගර හයෙන් දෙකකට එම අවස්ථාව හිමි වනු ඇති බව ද නිවේදනය කරන ලදී. ඒ අහමදාබාද්, කටක්, ධර්මශාලා, ගුවහාටි, ඉන්දෝර් සහ ලක්නව්.

2021 ඔක්තෝබර් 25 දින පැවති සංවෘත ලංසුවකදී RPSG Group සහ CVC Capital කණ්ඩායම් දෙක සඳහා ලංසු දිනා ගත්හ.  RPSG ඉන්දියන් රුපියල් කෝටි 7090 (ඇ.ඩො. බිලියන 1.1) ලක්නව් සඳහාද CVC ඉන්දියන් රුපියල් කෝටි 5625 (ඇ.ඩො. මිලියන 880) සඳහා අහමදාබාද් දිනා ගත්තේය. ලක්නව් කණ්ඩායම 2022 ජනවාරි 24 වන දින ලක්නව් සුපර් ජයන්ට් ලෙස නම් කරන ලද අතර, අහමදාබාද් කණ්ඩායම 2022 පෙබරවාරි 9 වන දින ගුජරාට් ටයිටන්ස් ලෙස නම් කරන ලදී.

Vivo තරඟාවලියේ ප්‍රධාන අනුග්‍රාහකයා ලෙස 2022 ජනවාරි 11 දින ඉවත් විය. Vivo, මීට පෙර 2020 දී අනුග්‍රාහකයින් ලෙස ඉවත් වී, 2023 දක්වා හිමිකම් අනුග්‍රාහකයන් ලෙස ගිවිසුම් අත්සන් කර ඇත. Vivo හි ඉතිරි කොන්ත්‍රාත්තුවේ ප්‍රධාන අනුග්‍රාහකයා ලෙස Tata Group නම් කරන ලදී.

පුද්ගල වෙනස්කම්
දැනට පවතින සෑම කණ්ඩායමකටම උපරිම වශයෙන් ක්‍රීඩකයින් හතර දෙනෙකු රඳවා තබා ගැනීමට අවසර දී ඇති අතර, නව කණ්ඩායම් දෙකට වෙන්දේසියට පෙර උපරිම වශයෙන් ක්‍රීඩකයින් තිදෙනෙකු තෝරා ගැනීමට අවසර ලබා දී ඇත. දැනට පවතින කණ්ඩායම් අටේ රඳවාගත් ක්‍රීඩකයින් 2021 නොවැම්බර් 30 වන දින ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී, සහ නව කණ්ඩායම් දෙක 2022 ජනවාරි 22 දින ඔවුන්ගේ ක්‍රීඩකයින් නම් කරන ලදී.

වෙන්දේසිය 2022 පෙබරවාරි 12 සහ 13 යන දිනවල බැංගලෝර්හිදී පැවැත්විණි. මුම්බායි ඉන්දියන්ස් විසින් ඉන්දියන් රුපියල් කෝටි 15.25 (ඇ.ඩො. මිලියන 2.4) කට මිලදී ගත් වෙන්දේසියේ මිල අධිකම මිලදී ගැනීම ඉෂාන් කිෂාන් විය. වඩාත්ම මිල අධික විදේශීය ක්‍රීඩකයා වූයේ පන්ජාබ් කිංග්ස් විසින් ඉන්දියන් රුපියල් කෝටි 11.50 (ඇ.ඩො. මිලියන 1.8) කට මිලදී ගත් ලියෑම් ලිවින්ස්ටෝන් ය

ආකෘතිය
නව කණ්ඩායම් හඳුන්වාදීමත් සමඟ කණ්ඩායම් දහයක ආකෘතියක් නිර්මාණය විය. මෙම ආකෘතිය තරඟ 74 කින් සමන්විත වන අතර පෙර පැවති ආකෘතියම රඳවා තබා ගතහොත් තරඟ 94 ක් ඇති වන අතර, එය පෙර වාරයේ තරඟ 60 ට වඩා සැලකිය යුතු ලෙස විශාල වේ.

කණ්ඩායම් දහය, පස් දෙනෙකුගෙන් යුත් කාණ්ඩ දෙකකට බෙදා ඇත. කණ්ඩායම් අදියරේදී, සෑම කණ්ඩායමක්ම තරඟ 14 ක් ක්‍රීඩා කරයි. ඒ ඔවුන්ගේ කාණ්ඩයේ කණ්ඩායම් සමග එක් වතාවක් හා අනෙක් කාණ්ඩයේ කණ්ඩායම් සමග දෙවතාව බැගිනි. තරඟාවලිය සඳහා කණ්ඩායම් 2022 පෙබරවාරි 25 දින ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී

භාවිතා කරන ලද ආකෘතිය 2011 දී භාවිතා කරන ලද ආකෘතියට සමාන වේ, එකම වෙනස වන්නේ අහඹු ලෙස ඇඳීම වෙනුවට සීඩින් අනුව කණ්ඩායම් ඇඳීමයි.  වරහන් තුළ ඇති සංඛ්‍යාවලින් දැක්වෙන්නේ කණ්ඩායම විසින් දිනාගත් ශූරතා සංඛ්‍යාවයි.

ක්‍රීඩාංගණ
මුම්බායි හි ක්‍රීඩාංගණ තුනක් සහ පූනේහි එක් ක්‍රීඩාංගනයක් ලීග් අදියරේ තරඟ සඳහා සත්කාරකත්වය දරයි. තරඟාවලියේ මුල් කාලසටහනට මුම්බායි හි වන්කඩේ ක්‍රීඩාංගණයේ සහ නවි මුම්බායි හි ඩී වයි පටිල් ක්‍රීඩාංගනයේ තරඟ 20 බැගින් පැවතීමට නියමිත අතර, මුම්බායි හි බ්‍රබෝර්න් ක්‍රීඩාංගනය සහ පූනේ එම්සීඒ ජාත්‍යන්තර ක්‍රීඩාංගනය තරඟ 15 බැගින් සත්කාරකත්වය දරයි. සෑම කණ්ඩායමක්ම වන්කඩේ සහ ඩී වයි පටිල් ක්‍රීඩාංගණයේදී තරග හතර බැගින් ද, බ්‍රබෝර්න් සහ එම්සීඒ ක්‍රීඩාංගණයේදී තරග තුන බැගින් ද ක්‍රීඩා කිරීමට නියමිතව තිබිණි.

කෙසේ වෙතත්, දිල්ලි කැපිටල්ස් කඳවුර තුළ කොවිඩ්-19 රෝගීන් හේතුවෙන්, තරඟ දෙකක් පූනේ හි MCA ජාත්‍යන්තර ක්‍රීඩාංගණයෙන් වෙනත් ස්ථානයකට ගෙන යන ලදී. ඒ 2022 අප්‍රේල් 20 වන දින තරඟය බ්‍රබෝර්න් ක්‍රීඩාංගනය වෙත ගෙන යන ලද අතර,  තරඟය 2022 අප්‍රේල් 22 දින වන්කඩේ ක්‍රීඩාංගනය වෙත ගෙන යන ලදී.

කණ්ඩායම් සහ ස්ථාවරයන්

ලකුණු වගුව

තරඟ සාරාංශය

 සටහන - කොල පැහැයෙන් ජයගත් තරග, රතු පැහැයෙන් පරාජය වූ තරග
 සටහන - ඉලක්කමෙන් ඒ වනවිට ලබා ඇති ප්‍රසාද ලකුණු

කණ්ඩායම් අදියර
කණ්ඩායම් අදියර සඳහා කාලසටහන 2022 මාර්තු 06 වන දින IPL නිල වෙබ් අඩවියේ ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී.

තරග

ප්ලේ ඕෆ් වටය
අවසන් මහා තරගය 2022 මැයි 29 දින පැවැත්වීමට නියමිතය  ප්ලේ-ඕෆ් සඳහා සම්පූර්ණ කාලසටහන 2022 අප්‍රේල් 23 දින ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී.

පූර්වගාමී

 සුදුසුකම් 1

 ඉවත් කරන්නා

 සුදුසුකම් 2

අවසාන

තරගාවලියේ සංඛ්‍යා ලේඛණ
ප්‍රධාන ලිපිය : 2022 ඉන්දීය ප්‍රීමියර් ලීගය සංඛ්‍යා ලේඛණ

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැඳි

 ESPNcricinfo හි ශ්‍රේණි නිවස
2022
ක්‍රිකට්
ඉන්දියාව
Pages with unreviewed translations

ඉන්දීය ප්‍රිමියර් ලීගය 2022


Agrilus prosopidis é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América Central e América do Norte.

Referências

prosopidis
Coleópteros descritos em 1928

Agrilus prosopidis


Chokoladekrydset er en betegnelse for krydset mellem Ringvej 4 og Ballerup Byvej i Ballerup ved Toms Chokoladefabrik.

Veje i Danmark
Ballerup

Chokoladekrydset


Sezonul 1991-1992  reprezintă al doilea sezon pentru Dacia Unirea Brăila în Liga I.

Echipă

Echipă

Transferuri

Sosiri

Plecări
{|width=75% class="wikitable" style="text-align:center; font-size:95% text-align:left"
!Post
!Jucător!De la echipa!Sumă de transfer!Dată!
!----
|-
| A|| Marian Ivan || FC Brașov || liber de contract || - ||
|-
| A|| Constantin Lala || Retras || liber de contract || - ||
|-
| M|| Marius Stan || Retras || liber de contract || - ||
|-
| P|| Ionel Dinu || Gloria Bistrița || liber de contract || - ||
|-
| F|| Gheorghe Burleanu || Selena Bacău || liber de contract || - ||
|-
| A|| Romeo Dochia || Poiana Câmpina || liber de contract || - ||
|-
|}

 Sezon

 Seria I

 Rezultate

 Rezultate

 Sezon intern  Clasamentul după 34 de etape se prezintă astfel:'''

Sezoanele echipei Dacia Unirea Brăila

CF Brăila în sezonul 1991-1992


Turbo Limach Show bio je zabavno-natjecateljska hrvatska televizijska igra za djecu, prikazivana na HTV-u u razdoblju 1992. – 2003. U 264 emisije sudjelovalo je gotovo 20 000 djece. Pokrovitelj showa bilo je Ministarstvo prosvjete i sporta, koje je "Turbo školama", pobjednicama serijala, opremalo informatičke učionice. Emisiju su gledali u Sloveniji i BiH, pa su i njihove ekipe sudjelovale u serijalu (Škofja Loka, Sarajevo, Široki Brijeg). Autor i voditelj emisije bio je Siniša Cmrk.

Svake sezone uvođene su nove igre prema zamisli Siniše Cmrka.

Izvori

Televizijske emisije na HTV-u
Televizijske igre

Turbo Limach Show


Aidan Baker (* 1974 in Toronto) ist ein kanadischer Multiinstrumentalist, Experimentalmusiker und Autor.

Werdegang und Stil

Nach einem Studium der Literatur- und Religionswissenschaft an der McGill University in Montréal und dem anschließenden Besuch der Humber College School for Writers in Toronto veröffentlichte Aidan Baker sowohl Prosa als auch Poesie und Illustrationen in verschiedenen Verlagen. Auch in diese Zeit fällt der Beginn seines musikalischen Schaffens – zunächst als Solomusiker –, welches sich fortan vor allem durch einen sehr flexiblen und experimentierfreudigen Stil auszeichnen sollte, der sich einer Einordnung in klar abgrenzbare Musikgenres versperrt. Stattdessen changiert Aidan Bakers (insbesondere Solo-)Werk scheinbar fließend zwischen Genres wie Space Rock, Dark Jazz, Post-Rock, Shoegaze, Ambient, Drone Doom und Noise (teilweise aber gar Folk und Jazz), wobei sich in der Regel alle genannten Stilarten derart vermischen, dass eine dröhnende, langsam voranschreitende ""Wand"" (Soundscape) resultiert – ein Ergebnis, das bisweilen mit "Ambient Metal", "Shoegazer Metal", "Ambient Doom" oder auch "Dreamsludge" umschrieben worden ist.

So variabel im Ergebnis, so unterschiedlich sind die Einflüsse auf Aidan Bakers Musik, zu denen unter anderem Sonic Youth, Swans, Sunn O))), Godflesh, PJ Harvey, die Red House Painters, Caspar Brötzmann und James Plotkin sowie die ebenfalls aus Kanada stammende Industrial-Band Skinny Puppy zählen.

Ursprünglich mit dem Hintergedanken, mittels Bass-Verstärkung neben Aufnahmen im Studio auch Liveauftritte zu ermöglichen, schloss sich im Jahr 2005 Aidan Bakers Freundin Leah Buckareff dem von ihm zwei Jahre zuvor gegründeten Projekt Nadja an. Nadja ("Aidan" rückwärts gelesen, aber gleichzeitig Anspielung auf André Bretons Roman Nadja und einen gleichnamigen Film mit Elina Löwensohn) begann als Nebenprojekt mit verstärktem Fokus auf härtere bzw. metal-lastigere Sphären. Baker ist jedoch in einer Reihe weiterer Projekte (ARC & Mnemosyne) und (sowohl Studio- als auch Tour-)kollaborationen aktiv, unter anderem mit Eric Quach (thisquietarmy) und der deutschen Drone-Band Troum.

Aidan Baker und Leah Buckareff leben heute in Berlin.

Diskographie (Auswahl)

Solo
 2000: Element (CD, Arcolepsy Records)
 2002: I Fall into You (CD, Public Eyesore Records)
 2002: Letters (CD, Arcolepsy Records)
 2002: Pretending to Be Fearless (CD, Fleshmadeword)
 2002: Repercussion (CD, Piehead Records)
 2002: Rural (CD, Blade Records)
 2002: Wound Culture (CD, Unbound Books)
 2003: At the Fountain of Thirst (CD, Mystery Sea)
 2003: Black Flowers Blossom (CD, Sonic Syrup)
 2003: Cicatrice (CD, Dreamland Recordings)
 2003: Concretion (CD, DTA Records)
 2003: Corpus Callosum (CD, Kolorform Records)
 2003: Dreammares (CD, Mechanoise Labs)
 2003: Eye of Day (CD, Foreign Lands)
 2003: Loop Studies One (CD, Laub Records)
 2003: Loop Studies Remixed (CD, Arcolepsy Records)
 2003: Métamorphose (En Sept Étages) (CD, S'agita Recordings)
 2003: Terza Rima (CD, Public Eyesore Records)
 2003: Threnody One: Lamentation (CD, Nulll Records)
 2004: An Intricate Course of Deception (CD, .Angle.Rec.)
 2004: Antithesis (CD, petite sono)
 2004: At the Base of the Mind Is Coiled a Serpent (CD, Le Cri de la Harpe)
 2004: Blauserk (CD, The Locus of Assemblage)
 2004: Butterfly Bones (CD, Between Existence Productions)
 2004: Field of Drones (CD, Arcolepsy Records)
 2004: Ice Against My Skin (CD, Arrêt Arrêt Recordings)
 2004: Ichneumon (MP3-Datei, TIBProd)
 2004: Same River Twice (7", Drone Records)
 2004: Scouring Thin Bones (MP3-Datei, Noiseusse)
 2004: Tense Surfaces (MP3-Datei, Panospria)
 2004: The Taste of Summer on Your Skin (CD, taâlem)
 2005: 220.127.116.11. (MP3-Datei, Dark Winter)
 2005: At Home With… (CD, Infraction)
 2005: Candescence (CD, Verato Project)
 2005: Figures (CD, Transient Frequency)
 2005: Periodic (CD, Crucial Bliss)
 2005: Remixes (CD, Arcolepsy Records)
 2005: Skein of Veins (MP3-Datei, Phoniq)
 2005: Songs of Flowers & Skin (CD, Zunior Records)
 2005: Still My Beating Heart Beats (CD, Pertin_nce)
 2005: The Taste of Summer on Your Skin (CD, taâlem)
 2005: Traumerei (CD, Evelyn Records)
 2005: Undercurrents (CD, Zenapolae)
 2005: Within the Final Circle (MP3-Datei, Mirakelmusik)
 2006: 030706 (MP3-Datei, City of Glass)
 2006: Approaching a Black Hole (CD, Fargone Records)
 2006: Dog Fox Gone to Ground (CD, Afe Records)
 2006: Oneiromancer (CD, 2xCD, Die Stadt)
 2006: Peau Sensible (MP3-Datei, Zenapolæ)
 2006: Pendulum (CD, Gears of Sand)
 2006: Still My Beating Heart Beats (MP3, Pertin_nce)
 2006: The Sea Swells a Bit (CD, A Silent Place)
 2007: Broken & Remade (CD, Volubilis Records)
 2007: Concretion (MP3-Datei, .Angle.Rec.)
 2007: Convs. w/ Myself (CD, Evelyn Records)
 2007: Dance of Lonely Molecules (CD, Blade Records)
 2007: Exoskeleton Heart (CD, Crucial Bliss)
 2007: Figures (CD, Volubilis Records)
 2007: Green & Cold (CD, Gears of Sand)
 2007: I Will Always and Forever Hold You in My Heart and Mind (CD, Small Doses)
 2007: Noise of Silence (CD, Hyperblasted)
 2007: Scalpel (CD, The Kora Records)
 2007: Second Week of the Second Month (MP3-Datei, Kikapu Net.Label)
 2007: Thoughtspan (CD, Tosom)
 2008: Book of Nods (CD, Beta-lactam Ring Records)
 2008: Fragile Movements in Slow Motion (CD, Universal Tongue)
 2008: Suchness #1 (CD, Gears Of Sand)
 2009: 20080307 (3" CD, Walnut + locust)
 2009: Blue Figures (CD, Basses Frequences)
 2009: Dry (CD, Install)
 2009: Gathering Blue (2 LPs, Equation Records)
 2009: Live in Montreal (MP3-Datei, Blocks Recording Club)
 2009: PMT#60 Playmytape @ Dom Club (MP3-Datei, Play MY Tape)
 2010: Liminoid | Lifeforms (CD, Alien8 Recordings)
 2011: Rictus (CD, OHM Records) (Compilation)
 2011: Closure Axioms (CD, Miskatonic Soundlab)
 2011: Only Stories (CD, The Kora Records)
 2011: Lost in the Rat Maze (CD, ConSouling Sounds)
 2011: Loop Studies (2CD, Paradigms Recordings)
 2011: Still Life (CD, Primary Numbers)
 2011: Pure Drone (Drone Compendium vol 1) (LP, Beta-Lactam Ring Records)
 2011: Bach Eingeschaltet, Vierter Band (Vinyl, 7", Reue Um Reue)
 2012: Variations on a Loop (2 FLAC-Dateien, Broken Spine Productions)
 2012: The Spectrum of Distraction (2 CD, Robotic Empire)
 2012: Origins & Evolutions (CD, Install)
 2013: Already drowning (CD, Gizeh)
 2013: Lost in the Rat Maze (CD, Broken Silence)
 2013: Aneira (CD, Glacial Movements)
 2014: Triptychs: Variations on a Melody (CD, Important Records)
 2015: Half Lives (2 CD, Gizeh Records)
 2015: The Confessional Tapes (LP, Pleasence Records)
 2015: BSP Live Series: 2014-11-15 Berlin (4x FLAC, Broken Spine Productions)
 2015: BSP Live Series: 2010-11-16 Paris (2x FLAC, Broken Spine Productions)
 2015: Sorry for What I Said to You in Your Dream (5x FLAC, Broken Spine Productions)
 2015: Ecliptic Plane (CD, Dronarivm)
 2016: Dualism (3 CD, Midira Records)
 2017: BSP Live Series: 2017-04-01 Berlin (FLAC, Broken Spine Productions)

Kollaborationen
 2007: An Open Letter to Franz Kafka, mit Beta Cloud (CD, Laughing Bride Media)
 2007: Nagual, mit Todd Merrell & Patrick Jordan (CD, aRCHIVE)
 2007: Orange, mit thisquietarmy (CD, thisquietarmy Records)
 2007: Live Collaboration mit Leah Buckareff & Datashock (12", Meudiademorte/Hlava Temple)
 2008: Rural Sprawl mit The Infant Cycle (CD, Zhelezobeton)
 2008: Fantasma Parastasie mit Tim Hecker (CD, Alien8 Recordings)
 2009: Live 2008-14-11 mit Brandon Valdivia (CD, Universal Tongue)
 2009: A Picture of a Picture mit thisquietarmy (CD, Album, Killer Pimp)
 2009: White Nights / Drone Fields / DOM mit Nadja (2 DVDs, 2 CDs, Beta-Lactam Ring Records)
 2012: Document: Eurotour 2011 - Live in Paris & Ljubljana mit thisquietarmy (3x CDr, Thisquietarmy Records)
 2013: Nihtes Niht mit Troum (4x FLAC, Broken Spine Productions)
 2013: Mépris mit Jakob Thiesen (LP, Interior Massacre)
 2013: Cameo mit Maik Erdas (LP, Midira Records)
 2014: Cntntl mit Jakob Thiesen (Cass., Broken Spine Productions)
 2014: Untitled mit A-Sun Amissa (Cass., Midira Records)
 2016: Werl mit Tomas Järmyr (2CD, Consouling Sounds)
 2017: Delirious Things mit Claire Brentnall (CD/LP, Pleasence/Gizeh Records)
 2017: Nonland mit Karen Willems (LP, Gizeh Records)

Bibliographie
 The Adventures of Me & You. Eraserhead Press, 2000.
 Fingerspelling. Penumbra Press, 2000, ISBN 1-89413-100-2.
 Wound Culture. Unbound Books, 2002, ISBN 1-89300-630-1.
 Transport. Clairbury Press, 2005, ISBN 0-9733-0170-8.
 Place Name. Wingate Press, 2007, ISBN 0-9735-9778-X.
 The Shape of Snakes. Averse Publishing/Broken Spine Productions, 2010, ISBN 3-941-89304-1.
 Passing Thru Wounded Wolf Press, 2014, ISBN 6-0548-9708-X.

Einzelnachweise

Weblinks
 Webseite
 Broken Spine Productions Label von Aidan und Leah
 Two and a Half Questions with Aidan Baker Interview auf Headphone Commute

Metal-Gitarrist
Rock-Gitarrist
Drone-Doom-Musiker
Labelbetreiber
Kanadier
Geboren 1974
Mann

Aidan Baker


Pertti "Spede" Olavi Pasanen (d. 10 Nisan 1930, Kuopio Finlandiya - ö. 7 Eylül 2001, Kirkkonummi Finlandiya) Fin film yönetmeni ve prodüktörü, komedyen, mizahçı.

Filmografi
 X-Paroni (Jaakko Pakkasvirta'yla yönetildi, 1964), İks-baron
 Millipilleri (1966)
 Pähkähullu Suomi (1967), Deli Finlandiya
 Noin seitsemän veljestä (1968)
 Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969)
 Leikkikalugangsteri (1969), Oyuncak Gangster
 Pohjan tähteet (1969)
 Jussi Pussi (1970)
 Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika (1970)
 Saatanan radikaalit (1971)
 Kahdeksas veljes (1971), Sekizinci Ağabey
 Hirttämättömät (1971)
 Uuno Turhapuro (1973)
 Viu-hah hah-taja (1974)
 Professori Uuno D.G. Turhapuro (1975), Profesör Uuno D.G. Turhapuro
 Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976)
 Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon (1977)
 Rautakauppias Uuno Turhapuro, presidentin vävy (1978)
 Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit (1979)
 Tupakkalakko (1980)
 Uuno Turhapuron aviokriisi (1981)
 Pölhölä (1981)
 Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982), Uuno Turhapuro hafızasını kaybediyor
 Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (1983)
 Lentävät luupäät (1984)
 Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984)
 Uuno Epsanjassa (1985), Uuno Psain'da
 Kliffaa hei! (1985)
 Uuno Turhapuro muuttaa maalle (1986)
 Liian iso keikka (1986), Bir Konser, Fazlasıyla Büyük
 Pikkupojat (1986)
 Uuno Turhapuro – kaksoisagentti (1987)
 Fakta homma! (1987)
 Tupla-Uuno (1988), Çift Uuno
 Onks' Viljoo näkyny? (1988), Viljo'yu gördün(üz) mü?
 Rampe & Naukkis (1990)
 Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla (1990)
 Uuno Turhapuro, herra Helsingin herra (1991)
 Uuno Turhapuro, Suomen tasavallan herra presidentti (1992)
 Uuno Turhapuron poika (1993), Uuno Turhapuro'nun Oğlu
 Romanovin kivet (1993)
 Pekko ja Poika (1994)
 Uuno Turhapuron veli (1994)
 Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998)
 Naisen logiikka (1999), Kadının Mantığı

1930 doğumlular
2001 yılında ölenler
Fin film yapımcıları
Fin mucitler
Fin erkek sinema oyuncuları
Fin yazarlar
Fin yönetmenler
Fin film yönetmenleri

Spede Pasanen


Peter Stensgaard Mørch (født 9. september 1975 i Odense) er en dansk embedsmand og erhvervsmand. Han var departementschef i Beskæftigelsesministeriet fra 2014 indtil 3. januar 2017, hvor han blev afløst af Jakob Jensen, for herefter at varetage jobbet som administrerende direktør i Københavns Kommunes Økonomiforvaltning. Fra 21. august 2019 til 31. juli 2023 var han departementschef i Finansministeriet. I august 2023 blev han viceadministrerende direktør i PensionDanmark med henblik på senere at overtage posten som administrerende direktør.

Han er uddannet cand.scient.pol. fra Aarhus Universitet i 2003.

Kilder

Eksterne henvisninger

Departementschefer i Beskæftigelsesministeriet
Politologer fra Danmark
Danskere i 1900-tallet
Danskere i 2000-tallet
Personer fra Odense
Personer i Kraks Blå Bog

Peter Stensgaard Mørch


Ganja & Hess er en amerikansk film fra 1973 skrevet og instrueret af Bill Gunn.

Medvirkende
 Marlene Clark som Ganja Meda
 Duane Jones som Dr. Hess Green
 Bill Gunn som George Meda
 Sam Waymon  som  Rev. Luther Williams
 Leonard Jackson  som  Archie
 Candece Tarpley som Pige i bar
 Richard Harrow som Middags gæst
 John Hoffmeister som Jack Sargent
 Betty Barney som sanger i kirke
 Mabel King som Queen of Myrthia

Eksterne henvisninger

Gyserfilm fra USA
Amerikanske film fra 1973
Vampyrfilm
Kultfilm

Ganja & Hess


An Carex pseudobrizoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Armand Clavaud. An Carex pseudobrizoides in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex pseudobrizoides


Lukavica este o comună slovacă, aflată în districtul Bardejov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 380 de locuitori.

Istoric
Localitatea Lukavica este atestată documentar din 1389.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Lukavica, Bardejov


චාරුමතී යනු උපබිසවකට දාව උපන් ඉන්දියානු අධිරාජ අශෝකගේ දියණියකි. එසේම ඇය අසන්ධිමිත්‍රා අධිරාජිනියගේ හදාගත් දියණිය ද වූවා ය. ඇය විසින් චාරුමතීහට හෙදකම් උගන්වන ලදී. ඇය කත්මන්ඩුහි නේපාල කුමරකු වූ දේවපාල ක්ෂත්‍රීය සමග විවාහ වූවා ය. නේපාලයේ පැරණිතම බෞද්ධ විහාරයන්ගෙන් එකක් වන චාබාහිල් ආශ්‍රමය (චාරුමතී විහාරය ලෙස හැඳින්වේ) ගොඩනංවන ලද්දේ ඇය විසින් යැයි සැලකේ. සිය පියාගේ අවසන් කාලයේ ඇය විසින් සිය පියාව රැකබලාගන්නට ඇතැයි සැලකෙන අතර, උපගුප්ත සමග බෞද්ධ වන්දනා ගමන්වල දී ඔහුට සහාය වන්නට ඇතැයි විශ්වාස කෙරේ. ඇය සහ අශෝක අධිරාජයා නේපාලය නැරඹීමට පැමිණි බවට ලිඛිත සාක්ෂි හමුවුවත්, 2003 තෙක්ම ඒ බවට කිසිදු පුරාවිද්‍යාත්මක සාක්ෂියක් හමුනොවිණි. 2003දී ධන්දෝ චෛත්‍යයේ ප්‍රතිසංස්කරණ කටයුතු අතරතුර දී, පුරාවිද්‍යාඥයනට ඇගේ නාමය කැටයම් කළ ගඩොල් කැබැල්ලක් හමු විය. එහි ඉහළ මුහුණතේ බ්‍රාහ්මී අක්ෂරවලින් චා රු ව ති යන්නත්, භූජිමොල් අක්ෂරවලින් චා රු ව ති ධන්දේ / හේ තු ප්‍ර භා යන්නත් සඳහන් වේ. මෙම ගඩොල 35.5 cm x 23 cm x 7 cm යන මිනුම්වලින් සහ 8.6 kg ක බරකින් යුතු ය.

ආශ්‍රේයයන්

මේවාත් බලන්න
 බුදු දහම
 අශෝක
 චාබාහිල්

නේපාල රාජකීයයෝ
මෞර්ය රාජවංශය

චාරුමතී


أرض الخوف فيلم مصري من إنتاج عام 1999، من تأليف وإخراج داود عبد السيد وبطولة أحمد زكي

قصة الفيلم
يبدأ الفيلم بإسناد المهمة التي تحمل اسم «أرض الخوف» إلى الضابط يحيى المنقباوي (أحمد زكي)، والذي يقوم بمقتضاها بالتحول إلى تاجر مخدرات محترف والعيش بين عتاة الإجرام والمهربين بعد فصله رسمياً من جهاز الشرطة وسجنه بتهمة الرشوة. وبعد هذا الزرع الكامل عليه أن يرسل تقارير سرية تحوي تفاصيل هذا العالم موقعة باسمه الحركي «آدم»، وبمنطق الزرع الكامل مصرح له بأن يقتل ويسرق ويرتكب كل الجرائم والمحرمات وعليه أن يحمي نفسه بنفسه.

هذه هي الفرضية التي استند عليها البناء الفيلمي، تحوّل ضابط إلى مجرم بقرار من رؤسائه وبموافقته الشخصية على الانخراط في المهمة ثم التماهي بين الضابط والمجرم. بين يحيى أبو دبورة ويحيى المنقباوي، نزعة الشر المنغمسة في أعماق النفس البشرية حتى لو كان صاحبها من أخيار العالم.

تبدأ رحلة يحيى من صالة بلياردو، إلى كباريه بحثاً عن خيط يوصله بعالم تجارة المخدرات، حارساً شخصياً ثم زوجاً للراقصة رباب (صفوة) والتي تهجره حينما تعلم أنه يعمل في الإتجار بالمخدرات.

استخدام المخرج صوت يحيى كراوٍ للأحداث على شريط الصوت يدعم شكل السرد الذي اختاره، والذي يكشف عن معلومات مكثفة في ثوان قد يستلزم طرحها بصرياً دقائق عدة في حين أن نسيج الفيلم يُغزل عرضياًَ إذ أن الأحداث تشغل نحو عشرين عاماً، كما أن اسلوب الراوي يكشف عن معاناة بطلنا وإحساسه الدائم بالازدواجية والتمزق. ويزيد من هذا الإحساس وفاة اللواء مأمون الذي كلف يحيى بالمهمة، ما يجعل التقارير التي يكتبها ويرسلها بانتظام هي الشعرة الباقية التي تذكره بالمهمة القديمة بعد انخراطه الكلي في عالم الجريمة المنظمة.

إن دخول يحيى التدريجي إلى هذا العالم، وتوطيد أقدامه فيه كواحد من التجار العتاة استلزما منه أن يلوث يده بالدم، يقتل المعلم بسيوني (مخلص البحيري) فيصبح ذا مهابة ومكانة في هذا العالم الوحشي، وفي الوقت نفسه يثور داخله صراع حول اقترافه كضابط شرطة / إنسان سوي لجريمة قتل. هذه السلوكيات التي تبعده تدريجياً عن حقيقته الأولى والتي لا يكاد يتذكرها وتزداد مساحة الشك في مقابل تقلص مساحة اليقين ما يضطره للذهاب إلى البنك للاطلاع على الوثيقة القابعة في خزانة حديدية والتي مكتوب بها أنه بمهمة سرية ومصرح له بفعل أي شيء ليعود إليه وعيه المخادع.

تتصاعد الأحداث ويزداد يحيى ثراءً ونفوذاً، تتوطد علاقته بتجار المخدرات وبخاصة التاجر الكبير المعلم هدهد (حمدي غيث) الذي يمنحه الأمان داخل قلعته، ويمنحه زوجة (زينة) يتزوجها وهو غائب عن الوعي تحت تأثير المخدر. بعد أيام يسألها عن اسمها؟ تجيبه برضا كامل هناء. وليس من قبيل المصادفة أن تمنحه هذه الزوجة طفلاً.

المرأة الثالثة في حياة يحيى هي المهندسة المعمارية فريدة (فرح) التي ينجذب إليها جنسياً، بينما في حقيقة الأمر هو يبحث عن امرأة تشكل اختياراً منطقياً ليحيى الضابط الذي يكاد ينساه، مجرد خيط رفيع يذكره بحقيقته القديمة. يزداد شك يحيى في حقيقة مهمته بالتزامن مع إحكام الشرطة للحصار حوله، ورأسه أصبح مطلوباً من كبار تجار المخدرات.

يكتشف يحيى أن الرسائل التي يرسلها منذ سنوات طويلة لا تصل إلى رؤسائه، بل وصلت على سبيل الخطأ إلى موسى (عبد الرحمن أبو زهرة) موظف البريد الذي فضها وقرأ ما فيها، وعندما يذهب يحيى إلى موسى بحثا عن بصيص أمل يجده قد فارق الحياة.

بسبب إحكام الحبل حول رقبته، يكشف حقيقة مهمته لصديقه القديم وعدوه اللدود الضابط عمر (عزت أبو عوف) والذي يرأس مكتب مكافحة المخدرات، يرفض عمر تصديقه. وحينما يقر المسؤولون بحقيقة المستند، يجد يحيى نفسه وحيداً أمام حقيقته المراوغة فيشعر بالحنين لمهمة «أرض الخوف».

طاقم التمثيل
 أحمد زكي: (الضابط يحيى المنقباوي/ آدم / يحيى أبو دبورة)
 فرح: (فريدة - زوجة يحيى)
 سامي العدل: (المعلم سعدة المنزلاوي - تاجر مخدرات)
 عزت أبو عوف: (الضابط عمر الأسيوطي)
 حمدي غيث: (المعلم هدهد عبد الرحيم - تاجر مخدرات)
 عبد الرحمن أبو زهرة: (موسى - موظف في مصلحة البريد)
 صفوة: (رباب - الراقصة وزوجة يحيى أبو دبورة)
 مخلص البحيري: (المعلم بسيوني أبو صباع)
 يسري العشماوي: (المعلم إبراهيم الحوت - تاجر مخدرات)
 أحمد كمال: (رجب أبو حسين- تاجر مخدرات)
 زينة: (هناء - زوجة يحيى أبو دبورة)
 فتحي عبد الوهاب: (عوض - أحد رجال المعلم هدهد)
 منى حسين: (عبلة)
 ثريا إبراهيم: (زوجة شنقرة)
 محمد جبريل: (المعلم هباش)
 أمين شلبي: (مأمون أبو الوفا)
 أحمد عبد الحي: (لولة)
 محمود العراقي: (المعلم خيري)
 بالأشتراك مع:-صابر حافظ -محمود الأرجنتيني-(حارس بسيوني) -محمد عبد الله -بيير سيوفي-(مدير الكباريه) -سعاد عمر -رباب-(الراقصة) -محمد عتريس -محمد الكيلاني -أميرة العرابي-(زوجة تاجر مخدرات 3) -ثريا إبراهيم-(زوجة شنقرة) -صفاء الطوخي -عصام مسعد-(طفل) -ليلى حلمي -سامح السيد -محفوظ إبراهيم -بشيرة أحمد-(زوجة تاجر مخدرات) -سامية عبد الله -مهجة عبد الرحمن-(زوجة تاجر مخدرات 2) -محمود الشنواني -ممدوح نواره -أشرف محمد -خالد بوكس -لورا-(فتاة الإستربتيز) -إبراهيم بسيوني -راندا البيشاني-(فتاة الليل) -محمد عبد السلام

فريق العمل
 إخراج: داوود عبد السيد
 تأليف: داوود عبد السيد
 إنتاج: شركة شعاع
 توزيع: شركة شعاع
 مونتاج: عادل منير
 موسيقى تصويرية: راجح داوود
 مدير التصوير: سمير بهزان

الجوائز
حصل فيلم «أرض الخوف» على العديد من الجوائز منها جائزة الهرم الفضي في الدورة الـ 23 لمهرجان القاهرة السينمائي الدولي كأفضل فيلم عربي وأفضل إخراج.

كما حصد الفيلم معظم جوائز الدورة الـ 27 لمهرجان جمعية نقاد وكتاب السينما المصرية، فقد حصل الفيلم على جوائز أفضل إخراج وأفضل فيلم وأفضل ممثل مساعد وأفضل ماكياج، ونال الفنان أحمد زكي جائزة أفضل ممثل عن دوره في هذا الفيلم.

مراجع

وصلات خارجية

 صفحة الفيلم في قاعدة بيانات الأفلام العربية

أفلام أحمد زكي
أفلام جريمة مصرية
أفلام حمدي غيث
أفلام دراما مصرية
أفلام زينة
أفلام عزت أبو عوف
أفلام مصرية إنتاج 2000
أفلام عن ضباط شرطة
أفلام أخرجها داود عبد السيد

أرض الخوف (فيلم)


"Similitude" is the tenth episode from the third season of the television series Star Trek: Enterprise. It first aired on November 19, 2003 and was the series' 62nd episode. Captain Archer orders a short-lived clone of Trip Tucker to be made to save Tucker's life. This episode won an Emmy for musical composition.

When the series was reappraised ten years after its initial broadcast, "Similitude" (along with "Dear Doctor") was noted by some reviewers as one of the most thought provoking episodes of Enterprise. In particular, they cited the examination of ethics on Enterprise, especially the questionable decisions Archer makes in Season 3.

Plot
Commander Trip Tucker, while endeavoring to increase the stable speed of Enterprise to Warp 5, becomes comatose when the engines destabilize and explode. Doctor Phlox suggests a radical and controversial procedure to save him: growing a mimetic symbiote as a neurological donor. Archer, concerned with the overarching goal of their mission, authorizes the procedure. The symbiote, with a natural lifespan of two weeks, is then injected with Tucker's blood and is soon born. Phlox names him Sim, and as he develops rapidly, Tucker's memories and personality begin to express themselves, including an interest in engineering, and a romantic attraction to Sub-Commander T'Pol.

The window of time approaches when Phlox must perform the transplant—which, it turns out, will be fatal to Sim. Sim, having now "met himself" in Sick Bay, reveals knowledge of an experimental procedure that might allow for a significant extension of his lifespan. Archer learns that Phlox knew of this procedure, but concealed his knowledge due to its highly experimental and poorly researched nature. Sim expresses a strong desire to live—Tucker's own life notwithstanding—through the rest of his natural life. Later, a tired-looking Archer, angered at finding Sim in Tucker's quarters, states he would rather Sim voluntarily submit to the fatal procedure than be forced to do so.

Sim planned an escape but resigned himself to the transplant, after contemplating the death of his sister due to the Xindi attack on Earth. He realizes his and the crew's options are limited. Before leaving for Sick Bay, T'Pol arrives and gives him a kiss. Sim thanks Phlox for being a good father to him. With the medical procedure successful, Archer honors his sacrifice in the presence of the crew, including Trip. The episode begins and ends with the funeral and burial of Sim in space.

Production

This was the first episode written by Manny Coto. Coto was the creator of the science fiction series Odyssey 5. Scott Bakula called it "one of our best scripts in three years."
Coto was proud of the episode, and thought it was a good story premise: "It's actually the question of, 'What if an individual can be grown in seven days? And what if that individual could then be harvested to help another individual?' I thought it presented a fascinating dilemma and a great opportunity for drama."

The episode is a bottle show set on the ship, using only existing sets, although it does feature guest cast portraying the younger versions of Commander Tucker. The newborn clone "Sim" was played by a set of eight-week-old triplets, and the eight-month-old baby was portrayed by twins. Maximillian Kesmodel was the four-year-old and Shane Sweet played the seventeen-year-old Tucker. Adam Taylor Gordon, who previously played young Trip in The Xindi, returned as eight-year old-Sim, working for four of the seven days of production.

"Similitude" is the sixth Enterprise episode directed by LeVar Burton.

Reception

The episode first aired on UPN on November 19, 2003. It saw increased Nielsen ratings earning a 3.0/5 total rating share. This means that approximately 3% of American households were tuned to UPN, while "North Star" was viewed by 5% of households at the time. This translated to an average audience of 4.59 million viewers, the most viewers the show had achieved for an episode since Future Tense in February 2003.

Herc of Ain't It Cool News gave the episode 3.5 out of 5. He praised the casting of the various versions of Trip, the "intellectual and, yes, emotional journey" of T'Pol, and appreciated the emphasis on "solidly paced, thought-provoking science fiction" although he was critical of the contrived circumstances needed to setup the moral dilemma. Michelle Erica Green of TrekNation thought the ending was a cop out, and that like the Voyager episode Tuvix, the character being murdered was "far more than the sum of his parts". She continued "I didn't have to feel this way, because it's not only a question of ethics but a question of plot holes" and she thought it would have been better if Sim had taken Tucker's place.

In 2009, Den of Geek ranked this the ninth best episode of this television series.
In 2012, TechRepublic included the episode on its list of the 5 best episodes of Enterprise.

In 2014, The A.V. Club include this episode on their list of 10 episodes that best represented the series, and called it a "contender for the best episode of Enterprise".

In 2016, The Hollywood Reporter interviewed various cast and production crew of the Star Trek franchise to determine the "100 Greatest Episodes" from across the five series, and rated "Similitude" the 85th best episode of all Star Trek episodes.

In 2016, Vox include this on their list of the 25 essential episodes of Star Trek.

In 2017, Vulture listed this episode as one of the best of Star Trek: Enterprise.

John Billingsley said "Similitude" was probably the best episode of the series, for several reasons: "Everyone in the cast was involved and everyone had an emotional through-line. Some episodes, of any show, actors are used to convey information or they're shunted aside. That episode, I thought it was the best of our ensemble pieces and it did what Star Trek does best, which is to deal with a topical question that has some sociological significance in a way that brings humanist values into play."

Awards
Composer Velton Ray Bunch won an Emmy for musical composition, for this episode. Bunch had previously received two Emmy nominations, for the television series Quantum Leap and the television film Papa's Angels both featuring Scott Bakula, and in his acknowledgments Bunch thanked Bakula "who has been a fan and so loyal to me over the years."

See also
 "Tuvix" (VOY S2E24, airdate May 6, 1996; another episode with the Trolley Problem)
 "The Child" (TNG S2E01, air date Nov 21, 1988; another episode with a rapidly aging child)

References

External links

Star Trek: Enterprise (season 3) episodes
2003 American television episodes
Medical ethics in fiction
Bottle television episodes

Similitude (Star Trek: Enterprise)


Los casos del Inspector Yes es una serie de historietas de España creada por Vázquez para Mortadelo en 1986, que parodian las historias de detectives.
El detective titular limitaba su intervención a decir "Yes" por teléfono.

Trayectoria editorial
Apareció en el número 256 de la revista Mortadelo en 1986. No fue una serie muy extensa, aunque todos sus capítulos fueron recopilados en un tomo de Ediciones B en 1989. Varias de las historietas del personaje aparecen en el tomo Lo peor de Vázquez de Ediciones Glénat.

Características
Los casos del Inspector Yes es una serie de historietas de cuatro páginas en la que los personajes se enfrentan a algún problema y piden la ayuda del Inspector Yes para su resolución. Este personaje no aparece nunca y solo lo oímos a través del teléfono diciendo la palabra "Yes" como única línea de diálogo. Al final los clientes siempre acababan resolviendo ellos solos su problema, a menudo con la ayuda de un mayordomo o ama de llaves que eran los que les proporcionaban la respuesta del caso. Normalmente la solución del misterio aparecía en la última viñeta y boca abajo, para que el lector no la adivinara antes de tiempo.

Las soluciones solían consistir en juegos de palabras, por lo que algunas historietas eran versiones de otro personaje del autor, El inspector O'Jal.

Bibliografía

 GUIRAL, Antoni (2010). By Vázquez: 80 años del nacimiento de un mito. Barcelona: Ediciones B. ISBN 978-84-666-4420-4
MARTÍNEZ PEÑARANDA, Enrique (2004). Vázquez (El dibujante y su leyenda). Madrid: Ediciones Sinsentido, Colección Sin Palabras, Serie A nª 04. ISBN 84-95634-49-X. Depósito legal: M-39015-2004.

Referencias

Series y personajes de la escuela Bruguera
Detectives ficticios
Historietas de 1986

Los casos del inspector Yes


75562 Wilkening este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
75562 Wilkening este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în cadrul proiectului CSS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,55 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 11,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 75001-76000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

75562 Wilkening


A paternoster (, , or ) or paternoster lift is a passenger elevator which consists of a chain of open compartments (each usually designed for two people) that move slowly in a loop up and down inside a building without stopping. Passengers can step on or off at any floor they like. The same technique is also used for filing cabinets to store large amounts of (paper) documents or for small spare parts. The much smaller belt manlift, which consists of an endless belt with steps and rungs but no compartments, is also sometimes called a paternoster.

The name paternoster ("Our Father", the first two words of the Lord's Prayer in Latin) was originally applied to the device because the elevator is in the form of a loop and is thus similar to rosary beads used as an aid in reciting prayers.

The construction of new paternosters was stopped in the mid-1970s out of concern for safety, but public sentiment has kept many of the remaining examples open. By far, most remaining paternosters are in Europe, with 230 examples in Germany and 68 in the Czech Republic. Only three have been identified outside Europe; one each in Malaysia, Sri Lanka, and Peru.

History
Peter Ellis installed the first elevators that could be described as paternoster lifts in Oriel Chambers in Liverpool in 1868. Another was used in 1876 to transport parcels at the General Post Office in London. In 1877, British engineer Peter Hart obtained a patent on the first paternoster. In 1884, the engineering firm of J & E Hall of Dartford, Kent, installed its first "Cyclic Elevator", using Hart's patent, in a London office block.

The newly built Dovenhof in Hamburg was inaugurated in 1886. The prototype of the Hamburg office buildings equipped with the latest technology also had a paternoster. This first system outside of Great Britain already had the technology that would later become common, but was still driven by steam power like the British systems.

The highest paternoster lift in the world was located in Stuttgart in the 16-floor Tagblatt tower, which was completed in 1927. This was replaced with conventional elevators in 1959.

Paternosters were popular throughout the first half of the 20th century because they could carry more passengers than ordinary elevators. They were more common in continental Europe, especially in public buildings, than in the United Kingdom. They are relatively slow elevators, typically travelling at about  to facilitate passengers embarking and disembarking.

Safety
Paternoster elevators are intended only for transporting people. Accidents have occurred when they have been misused for transporting large items such as ladders or library trolleys. Their overall rate of accidents is estimated as 30 times higher than conventional elevators. A representative of the Union of Technical Inspection Associations stated that Germany saw an average of one death per year due to paternosters prior to 2002, at which point many of them were made inaccessible to the general public.

Because the accident risk is much greater than for conventional elevators, the construction of new paternosters is no longer allowed in many countries. In 2012, an 81-year-old man was killed when he fell into the shaft of a paternoster in the Dutch city of The Hague. Elderly people, disabled people and children are most vulnerable.

In September 1975, the paternoster in Newcastle University's Claremont Tower was temporarily taken out of service after a passenger was killed when a car left its guide rail at the top of its journey and forced the two cars ascending behind it into the winding room above. In October 1988 a second, non-fatal accident occurred in the same lift. A conventional lift replaced it in 1989–1990.

In West Germany, new paternoster installations were banned in 1974, and in 1994 there was an attempt to shut down all existing installations. However, there was a wave of popular resistance to the ban, and to a similar attempt in 2015, and as a result many are still in operation. , Germany had 231 paternosters.

In April 2006, Hitachi announced plans for a modern paternoster-style elevator with computer-controlled cars and standard elevator doors to alleviate safety concerns. A prototype was revealed . In 2009, Solon received special permission to build a brand new paternoster in its Berlin headquarters.

Surviving examples

Austria
 In Vienna, the Vienna City Hall, the Ringturm (headquarters of the Vienna Insurance Group), an office building at Trattnerhof 2 near Stephansplatz and Haus der Industrie on Schwartzenbergplatz have the last four running and frequently used paternosters in the city. The university also had one or more.
 In Klagenfurt, the Headquarters of the energy company Kelag still have one paternoster active for daily use.

Belgium
 A paternoster lift dating from 1958 survives in Avenue Fonsny 47, Brussels, a currently disused office building forming part of Midi/Zuid railway station.
 At the Huis van de Vlaamse Volksvertegenwoordigers (House of Flemish Representatives), previously the Postcheque Building, at Leuvenseweg/Rue de Louvain 86, the paternoster is operational but not used.

Czech Republic
 In Prague, New City Hall – an early 20th century paternoster renovated in 2017. The lift was temporarily closed in April 2023 due to misuse by tourists.
 In Prague, Czech Technical University – Faculty of Electrotechnical Engineering at Technická 2, Dejvice
 In Prague, Charles University – Faculty of Law
 In Prague, Ministry of Transport (Czech Republic) head office
 In Prague, Ministry of Agriculture (Czech Republic)
 In Prague, Lucerna Palace (near the southeast entrance)
 In Prague, Czech Radio building (oldest paternoster lift in the Czech Republic, not publicly accessible)
 In Plzeň, municipal office – Škroupova 1900/5
 In Brno, Brno Technical University – Faculty of Mechanical Engineering at Technická 2896/2
 In Brno, municipal office – Malinovského Square 624/3
 In Most, Business centrum, tř. Budovatelů 2957
 In the offices of Czech Post at Brno railway station, (returned to use in 2013, after being out of service for six years)
 In Jablonec nad Nisou, city hall built in 1933
 In Ostrava, New City Hall built in 1930
 In Liberec, Liberec Regional Office building build in 1971, highest paternoster in the country (56.8 m high and has 35 wooden cabins)
 In Zlín, Baťa's Skyscraper or Building No. 21 built in 1938

Denmark
 In the Christiansborg Palace where the Danish parliament resides
 At Vognmagergade 8. Today the building is used by KVUC – Københavns VUC (Copenhagen's adult-education center)
 In the corporate office building Axelborg, located in central Copenhagen
 In Frederiksberg Town Hall
 In the 11-story main administrative building at Danfoss headquarters on the island of Als
 In the hospital in Vejle
 Sydvestjysk Hospital in Esbjerg

Finland

The following locations have paternosters:
 In Turku, Town hall in Yliopistonkatu 27
 In Helsinki, in the office building at Hämeentie 19
 In Helsinki, at Eduskunta, the parliament of Finland at Mannerheimintie 30, accessible to staff only
 In Helsinki, in Stockmann, Helsinki centre at Aleksanterinkatu 52, accessible to staff only

Germany
 In Kiel, the State Parliament building for the state of Schleswig-Holstein has had a working paternoster since 1950.
 In Kiel, the city hall has had a paternoster in use for over 100 years.
 In Berlin, the offices of the alt-left newspaper Neues Deutschland contain a working paternoster (), while those of the conservative tabloid Bild contain a 19-storey paternoster that is still in use but not open to the public. The Rathaus Schöneberg, including scenes with its paternoster elevator, were used to film the TV series Babylon Berlin.
 In Berlin, the building at Kleiststr. 23–26 that houses Argentina's embassy contains an 8-story paternoster.
 In the  in Berlin paternosters are in use.
 In the German Academy of Sciences in Berlin another paternoster is in use.
 In the Siemens building in Berlin at Nonnendammallee 101 a paternoster is in use.
 Berlin's Flughafen Tempelhof through at least 1967 (when it shared an identity as Tempelhof Air Base) had at least 1 fully-functional paternoster in the tower on the left end (as seen from the Luftbrückeplatz) of the quarter-circular pre-WW2 building.
 Bremen has a paternoster in the Bremen Cotton Exchange, at Wachtstraße 17-24, just off the market square.
 In Hamburg, the building at 25 Deichstraße, Speicherstadt, has an operating paternoster, the Bezirksamt at Grindelberg 62–66 in Eimsbüttel and Hapag Lloyd buildings in Balindamm street also have a working Paternoster. As well as the building at Stadthausebrücke 8.
 In Cologne, the building at Hansaring 97 has a working and in-use paternoster.
 In Frankfurt, the former IG Farben Building has running and frequently used paternosters as seen in the movies "Berlin Express" (1948) and "Night People" (1954).
 In Frankfurt the hotel Fleming's has an operational paternoster.
 In Jena, a paternoster is in use at the headquarters of Jenapharm.
 In Kassel, a paternoster is still in use at the headquarters of Wintershall Dea
 In Lippstadt, a paternoster is still in use at the headquarter of Hella/Forvia.
 In Wetzlar, a paternoster is in use at the headquarters of Leica Microsystems
 In Stuttgart, a paternoster is still in use at city hall (Stuttgart Rathaus).
 In Leipzig, a paternoster is still in use at city hall (Leipzig Neues Rathaus)

Hungary
 In Jahn Ferenc hospital in Budapest.
 In Miskolc, the University of Miskolc, has a working and in-use paternoster.
 In the central office of National Tax and Duty Administration Budapest.
 In the MVM building in Budapest.
 In the headquarters of BKV Budapesti Közlekedési Zrt. in Budapest. (operating in 2020)
 In the Ministry of Education in Budapest (operating and in daily use in March 2022).
 In Kiskun County Hospital, Kecskemét

Netherlands
In the Netherlands, seven paternoster lifts could be found in 2012, some of which were still operational:
 In the former Ziggo building at Spaarneplein 2, The Hague: no longer in use. (Stork Hijsch 1922, conversion 1976 Starlift, damage repair 1999 Schindler.) On 13 April 2012, a fatal accident occurred when an 81-year-old man was trapped between the lift and the wall.
 At the Dudokhuis, Tata Steel Europe in IJmuiden: shut down in 1999. (Eggers Kehrhan, 1957):
 In the HaKa building (the old head office of the Coöperatieve Groothandelsvereniging 'de Handelskamer' ) on the Vierhavenstraat in Rotterdam. This 1936 Hensen-Schindler lift has been operational again since the end of 2011, although the building is empty. For safety reasons, the lift can only be visited with the building manager. The lift can be put into operation for interested parties on request.
 In the former tax office on Puntegaalstraat in Rotterdam; it is put into operation during Heritage Days, but may not be used. To enforce this, gates have been built across the entrances. (Backer and Rueb Breda, 1948, conversion December 1975 by De Reus BV.)
 In the former post office on the Coolsingel 42 in Rotterdam: disused.
 Two examples in the Scheepvaarthuis (now Grand Hotel Amrâth Amsterdam) in Amsterdam: working, can be used on request. (Roux Combaluzier, 1928.)
 In the old school building on the Mauritskade in Amsterdam: whether the elevator is still working is unknown.

Norway
In Oslo, Landbrukets hus, on Schweigaards Gate. The building was built in 1965 as the headquarters for Norges Bondelag, who vacated it in 2016.

Poland
 Building of Silesian Parliament in Katowice.
 In Wrocław, Poland, Santander Bank building, Main Square. Available for employees only.
 In Opole, Poland, Urząd Wojewódzki building, Ostrówek.

Russia
 In the building of the Ministry of Agriculture in Moscow

Serbia
 In Belgrade in the headquarters building of Serbian Railways there is one operating paternoster lift and another one which is not in service.

Slovakia
 In Bratislava there are at least 5 operating paternosters: Ministry of Transport and Construction, Ministry of Interior, Ministry of Finance, Ministry of Agriculture and Rural Development and the headquarters of Railways of the Slovak Republic.
 In Košice, the Technical University of Košice operates a paternoster in the main building called L9 since 1972. There's another paternoster in an administrative building of U.S.Steel Košice, steel manufacturing company in Košice.

Sri Lanka
 Ceylon Electricity Board Headquarters building in Colombo

Sweden
 In Sweden there is at least one functional Paternoster lift at HSB-huset, Kungsholmen, Stockholm
 Mäster Samuelsgatan 56, in central Stockholm, houses a multi-floor Paternoster lift.

United Kingdom
Current
 The Arts Tower at the University of Sheffield has a paternoster, which is said to be the largest in Europe. It has 38 two-person cars and serves 22 storeys. A journey between two floors takes 13 seconds.
 The Albert Sloman Library at the University of Essex on the Colchester campus has a working paternoster which began operating in 1967. The lift was temporarily out of service when refurbishment began in December 2019. The lift has been back in service since 01 June 2021.
 Northwick Park Hospital in Harrow, North West London (part of the London North West University Healthcare NHS Trust) has the last working paternoster in London. It had been out of commission for many years until July 2020, when it was reopened for staff use.
Former
 Aston University in Birmingham were operating paternoster lifts in the main building. These are no longer in use, but one is remaining and is visible on the 4th floor of the south wing. The lift cars are covered with a perspex wall, and some visual displays explain the story and operation of the lift. There is a nice photo album on Flickr.
 On 8 December 2017 it was announced that the paternoster in the Attenborough tower at the University of Leicester which was constructed in 1968–70 would be taken out of service as maintenance had become too expensive. This was undertaken shortly afterwards.
 At the University of Birmingham, both the main library and the Muirhead Tower had paternosters. The library was demolished in 2017, and replaced with a new library. The paternoster in the Muirhead Tower was closed for many years before a major refurbishment added two new lifts.
 Birmingham Polytechnic (now Birmingham City University) had a paternoster in the 1970s in the Baker building on its City North Campus at Perry Barr. The building closed in 2018.
 Birmingham College of Food, Tourism & Creative Studies, Summer Row, Birmingham. (now University College Birmingham)
 Birmingham Dental School. The building was demolished during 2020–21
 London School of Economics. The Clare Market Building had a paternoster until 1991
 There was a paternoster in the Co-op's six-storey Fairfax House department store, in Bristol's Broadmead shopping centre. The store opened in March 1962 and was demolished in 1988.
Leeds University in the Roger Stevens building.
 Newcastle University's Claremont Tower paternoster had a fatal accident in September 1975 after a car left its guide rail at the top of its journey and forced the two cars ascending behind it into the winding room above. Another accident in 1988 led to its subsequent closure and removal.
 University of Glasgow. The Pontecorvo Building which housed The Institute of Genetics had a paternoster lift.
 Oxford University Department of Engineering Science. The Thom Building had a paternoster lift through into the 1980s, now replaced by a pair of conventional lifts.
 University of Salford Chemistry Tower had a paternoster lift. The building has been demolished.
 Risley, Cheshire – Former United Kingdom Atomic Energy Authority (UKAEA) site, now Birchwood Park Business Park.  The original management block 'A Block', and the later engineering building 'E Block' had paternoster lifts.  Those in the former E Block (Chadwick House) survived into the 21st century (sealed off), and still exist in place. The adjacent 'Y Block' also had two sets, these are also sealed off.
 UKAEA Winfrith Heath Dorset 4 floor Administration Building
 Viscount House, a British Airways office building at Hatton Cross. Now demolished.
 Unipart House, Oxford had two of them. They were at each end of the building but were taken out due to the cost of maintenance. Bob Geldof and The Boomtown Rats filmed their video of Love or Something in them.

Gallery

See also

 Escalator
 List of elevator manufacturers
 Shabbat elevator
 Revolving door

References

External links

 A look at the last remaining paternoster lifts | Associated Press, 2017 (YouTube)
 Information and photos regarding the GEC Marconi paternoster featured in "The Prisoner" TV series

Elevators
Vertical transport devices
English inventions
1884 introductions
Articles containing video clips

Paternoster lift


Oxford County may refer to:

Oxford County, Ontario, Canada
Oxford County, Maine, U.S.
Oxford County, New Zealand
Oxfordshire, England

Oxford County


30836 Schnittke este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
30836 Schnittke este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Tautenburg de Freimut Börngen. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,46 ua, o excentricitate de 0,15 și o înclinație de 4,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 30001-31000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

30836 Schnittke


NGC 6751 je planetna maglica u zviježđu Orlu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6751
  Auke Slotegraaf: NGC 6751 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6750 - 6799

6751

NGC 6751