Rose Bernadette Rébienot Owansango (née le 1er janvier 1934 à Libreville et morte le 21 janvier 2021 dans la même ville) est une tradipraticienne du Gabon. Elle est aussi maîtresse et prêtresse de plusieurs rites initiatiques traditionnels. Comptant parmi les doyennes de la communauté Mpongwè, son grade élevé lui permet d'y exercer diverses responsabilités du pouvoir spirituel et temporel.

Elle est la présidente et fondatrice de l'association Village Oyenano, située à Libreville et qui œuvre pour le développement de la médecine traditionnelle et la préservation du patrimoine culturel.

Elle est membre du Conseil international des 13 grands-mères indigènes créé en 2004.

Débuts
Rose Bernadette Rébiénot Owansango, est née à Libreville le 1er janvier 1934. Fille d'une union légitime, elle est l'enfant unique de ses parents.

Alors qu'elle est encore très jeune, Rose Bernadette perd sa mère. Elle est donc élevée par son père à Libreville en milieu Mpongwè et s'exprime en langue myèné. Ce dernier l'envoie recevoir une éducation religieuse catholique à l'internat des sœurs bleues de Castres, actuelle institution de l'Immaculée Conception. Elle en sort avec un diplôme d'enseignante et entre aussitôt dans la vie active. Elle n'a que 16 ans.

Carrière Professionnelle
Après le décès de son père le 1er avril 1954, elle part s'installer à Port Gentil et y exerce son métier d'enseignante jusqu'en juillet 1962, date où elle revient à Libreville avec sa petite famille.

À son retour, elle enseigne successivement à l'école Saint Pierre, à Monfort, à Notre Dame des Victoires et à l'Immaculée Conception en qualité de surveillante générale.

Ensuite, elle entre à la Direction Nationale de l'Enseignement Catholique et fait prévaloir ses droits à la retraite.

Quelque temps après, elle entame une carrière politique comme animatrice provinciale du groupe socio-culturel Arongo, qu'elle dirige pendant plusieurs années. Plus tard, elle est nommée à la SNBG (Société Nationale des Bois du Gabon) puis à la mairie centrale de Libreville comme chargée de mission, où elle reste pendant 10 ans.

Elle accède finalement au poste de conseiller auprès du Président de la République, la consécration de sa carrière administrative.

Parcours spirituel et traditionnel
Bien qu'ayant reçu une éducation catholique, Rose Bernadette est confrontée très jeune à la médecine traditionnelle africaine. Née non-voyante, la médecine moderne ne diagnostique aucune anomalie et ne peut rien pour elle. Sa famille l'emmène voir un tradipraticien, et elle peut recouvrer la vue. Adolescente, elle souffre d'incurables douleurs aux pieds. Puis, alors qu'elle n'est qu'une toute jeune maman, des maux de tête inexpliqués et des acouphènes la rendent incapable de travailler et l'obligent à rester dans l'obscurité de sa chambre. Ne trouvant aucune solution efficace pour soulager ces divers maux, elle désespère et s'oriente vers la médecine traditionnelle. Au gré des rencontres, elle est dirigée vers les traditions de sa lignée familiale et, à travers différentes initiations, parviendra à guérir.

Elle est initiée au rite traditionnel du Ndjembè en juillet 1948 à l'âge de 14 ans. En juillet 1958, elle accède au grade suprême de Ngwèvilo (prêtresse).

Par la suite, elle est initiée au rite du Bwiti Dissumba avec l'iboga puis à celui d'Abanji , ce qui lui ouvre les portes de sa carrière de tradipraticienne à l'échelle nationale et internationale.

Avec une renommée grandissante, elle oeuvre pour une meilleure connaissance de l'utilisation de l'iboga  et pour une valorisation de la place des femmes dans la société.

Le Village Oyenano
Devenue prêtresse et maîtresse initiatique dans les différents rites précités, celle qu'on appelle désormais Grand-Mère Bernadette, créé l'association Village Oyenano, un espace culturel situé à Libreville, destiné à la pratique de ses activités de médecine traditionnelle, où elle recevra des patients du monde entier jusqu'à la fin de sa vie. En langue myènè, le mot Oyenano signifie : « retrouvailles ». Le nom du village symbolise donc le caractère réunifiant qui prédomine dans l'approche thérapeutique de Grand-Mère Bernadette. Elle appréhende son rôle comme celui d'un pont entre deux rives, reliant les mondes visibles et invisibles, les différentes cultures, et surtout les êtres humains avec eux-mêmes.

Dans le cadre associatif du Village Oyenano, elle participe à plus d'un titre à de nombreux événements de la médecine traditionnelle et de toutes les valeurs culturelles qui s'y rapportent. Le village héberge régulièrement divers évènements de la vie communautaire comme les initiations au rite féminin gabonais, le Ndjembé, ayant lieu chaque été.

En 2018, Grand-Mère Bernadette y célébre en tant que ngwèvilo (prêtresse) la soixantième année consécutive de son Ndjembé lors d'une édition spéciale marquée par une affluence record.

Le Village Oyenano a également accueilli le dernier rassemblement du Conseil International des 13 Grands-mères Indigènes en juillet 2015 ainsi que les Journées Mondiales de la diversité culturelle en mai 2017, à chaque fois sous l'égide de l'UNESCO.

Le Conseil International des 13 Grands-Mères Indigènes
En 2001, une femme américaine dénommée Dayna Wicks se rend auprès de Grand-Mère Bernadette pour y recevoir des soins, accompagnée de son compagnon et de sa belle-mère Jyoti Ma. Lors de l'initiation au bwiti dissumba de Dayna, Jyoti confie à Bernadette qu'elle a des visions récurrentes de plusieurs personnes réunies en prière autour d'un feu. Ce sont des grands-mères qui insistent pour rassembler certaines femmes détentrices d'une sagesse traditionnelle et transmettre au monde et aux nouvelles générations un message de paix et d'écologie.

Grand-Mère Bernadette l'encourage à écouter ce signe et à tout mettre en place pour réaliser cette rencontre.

À la suite de ce voyage, Dayna et Jyoti se mettent en quête de celles qui formeront le futur cercle . Elles vont rassembler treize femmes issues de divers continents, des gardiennes de connaissances sacrées liées à l'écologie, la santé et la spiritualité.

Le Conseil International des 13 Grands-Mères Indigènes est né. Il se tient pour la première fois en octobre 2004 dans l'état de New York en présence du Dalaï Lama. Grand-Mère Bernadette en est l'unique représentante africaine.

Les rassemblements qui suivent sont organisés successivement dans les pays d'origines de chacune des treize membres.

La dernière rencontre se tient au Village Oyenano, chez Grand-Mère Bernadette, et donne lieu à la réalisation d'un film intitulé Le Dernier Conseil de Jean-Claude Cheyssial.

Héritage immatériel
Après le décès de Grand-Mère Bernadette en janvier 2021, l'association Village Oyenano qu'elle a créée continue d'oeuvrer pour la préservation de son patrimoine spirituel et de ses méthodes de guérison. Le banja (temple) qu'elle y a implanté est toujours vivant et ouvert à tous. Ce lieu sacré conserve son activité habituelle, les patients y sont accueillis et soignés selon le même protocole savamment éprouvé.Au delà de ses connaissances thérapeutiques et initiatiques, l'héritage transmis par Grand-Mère Bernadette reste avant tout un message de paix et d'amour. À travers de nombreuses conférences et publications, elle a tout mis en œuvre pour le diffuser au plus grand nombre, en ayant constamment le souci de rassembler les êtres humains entre eux.

Elle a toujours prôné l'équilibre culturel comme préalable à l'équilibre social. Son combat pour la préservation des valeurs traditionnelles reste bien présent dans tout le Gabon et même au delà.

En 2020, elle fait part aux Nations unies du Gabon de son souhait  d'organiser une marche pour la paix et la diversité culturelle, selon la tradition des communautés originelles de Libreville. Cette marche appelée Évandanganié n'ayant pas eu lieu depuis de nombreuses années.

Son dernier message public concerne le thème de la transmission et est publié sur les réseaux sociaux quelques jours seulement avant son décès.

Mère de 10 enfants biologiques, elle laisse derrière elle d'innombrables petits-enfants, arrière-petits-enfants et enfants spirituels disséminés partout à travers le monde, comme un don de ses connaissances transmises aux futures générations.

Filmographie

 Secrets de femmes de Jean-Claude Cheyssial (1999)
 L'esprit de l'Ayahuasca de Jean-Claude Cheyssial (2002)
 La Guérisseuse de la forêt de Jean-Claude Cheyssial (2005)
 For the next  Generations de Bruce Hart et Carol Hart (2009)
 Le Dernier Conseil de Jean-Claude Cheyssial (2016)

Voir aussi

Bibliographie
En tant que membre du Conseil International des 13 Grands-Mères Indigènes :

 Les 13 Grands-Mères Indigènes conseillent le monde par Carol Schaefer ,Véga, 2012.
 Grandmothers Wisdom par Grandmothers Wisdom Project, 2020.

Liens internes
 Tsering Dolma Gyaltong

Liens externes
 Hommage des Nations Unies du Gabon.
 Hommage de Stephen Jackson, coordinateur des Nations Unies.
 Hommage du Docteur Jacques Mabit.
 Grandmother Bernadette Rebienot.: Présentation de Bernadette sur le site du Conseil des 13 Grands-mères Indigènes.
 Echoes of the Grandmothers: Roots of humanity.: Le programme officiel du dernier conseil.
 Wisdom teachings for seven generations.: Description d'un rituel effectué par Grand-mère Bernadette.
 Communiqué de l'Union des Tradipraticiens de Santé du Gabon (UTSG).

Notes et références

Naissance en janvier 1934
Naissance à Libreville
Décès en janvier 2021
Décès à Libreville
Décès à 87 ans
Personnalité gabonaise du XXe siècle
Personnalité gabonaise du XXIe siècle

Rose Bernadette Rebienot Owansango


Gennem medmenneskelighed til fred er en dansk dokumentarfilm fra 1969, der er instrueret af Svend Aage Lorentz.

Handling
Støtte til verden nødlidende ved hjælp af Røde Kors frimærker. Filmen beretter om luftbroen til Biafra i den nigerianske borgerkrig og viser det store nødhjælpsarbejde, der redder millioner af menneskeliv, men stadig ikke er omfattende nok. Filmen viser de godt hundrede danske børn på astmahjemmet i Norge, men titusinde danske børn med astma mangler stadig den nødvendige hjælp. Vietnamkrigen og behovet for nødhjælp til den krigshærgede befolkning. Etableringen af et hospital i det tidligere belgiske Congo. Og sluttelig hjælpearbejde i Grønland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1969

Dokumentarfilm fra Danmark

Gennem medmenneskelighed til fred


චාල්‍ස් නියමය යනු තාපගතික සහ භෞතික රසායන විද්‍යාවේ දී භාවිතා වන වායු නියමයන් වන අතර පරිපුර්ණ වායු නියමයන් විශේෂිත නිදර්ශනයන් වේ. චාල්ස්ගේ නියමයෙන් පවසනුයේ  නියත පීඩනයේ දී නියත ස්කන්ධයත් සහිත පරිපුර්ණ වායුවක පරිමාව වැඩි කිරීමේ දී හෝ අඩු කිරීමේ දී එහි උෂ්ණත්වය කෙල්වින් අගය වැඩීවීම හෝ අඩුවීම සිදු වන බවයි.

චාල්ස්ගේ නියමය පහත පරිදිවේ

නියත පීඩනයේ දී නියත ස්කන්ධයක් සහිත පරිපුර්ණ වායුවක පරිමාව වැඩි කිරීමේ දී හෝ අඩු කිරීමේ දී එහි උෂ්ණත්වය (කෙල්වින් අගය) වැඩීවීම හෝ අඩුවීම සිදුවේ.

මෙම නියමය පළමු වරට ප්‍රසිද්ධ කරන ලද්දේ 1802 දී ජෝශප් ලුවිස් ගේලුකැස් විසිනි. නමුත් ඔහු 1787 දී ජේකස් චාල්ස් විසින් සොයා ගන්නා ලද දත්ත බොහොමයක් මේ සදහා උපයෝගි කරගෙන ඇත. එබැවින් මෙම නියමය චාල්ස්ගේ නමින් හඳුන්වන ලදී. 1702 දී ගිලොම් ඇමන්ටන් විසින් කරන ලද සටහන් අනුව මෙම සම්බන්ධතාවය පිළිබද මීට පෙරද අදහස් දක්වා ඇති බව පැහැදිලි වේ. චාල්ගේ නියමය, බොයිල්ගේ නියමය සහ ගේලුසැක්ගේ නියමය එක් වී සංයුක්ත වායු නියමය සාදයි. මෙම වායු නියම තුන සමග ඇවගාඩ්‍රෝ නියමය එක්ව ගත්කළ පරිපුර්ණ වායු නියමය ව්‍යුත්පන්න කරගත හැකිය.

V යනු වායුවේ පරිමාව ද, T යනු වායුවේ උෂ්ණත්වයේ කෙල්වින් අගය ද, K යනු නියතය ලෙස ගත්විට  , චාල්ස්ගේ නියමය පහත අයුරින් දැක්විය හැක

තාපගතික විද්‍යාවට අනුව මෙය තවත් අයුරකින් අර්ථ දක්වන්නේ නම්, නියත පීඩනයක් සහිත නියත වායු ස්කන්ධයක පරිමාව එහි උෂ්ණත්වයට අනුලෝමව සමානුපාතික වේ.

වායුවේ පරිමා ප්‍රසාරණතාවය a මගින්ද පද්ධතියේ උෂ්ණත්වයේ කෙල්වින් අගය  q මගින් ද නිරූපණය කරන්නේ නම් ඉහත සම්බන්ධතාව:
නියත පීඩනයේ පවතින වායුවක් රත් වීමේ දී  K නම් නියතය නොවෙනස්ව පවත්වාගෙන යාමට එහි පරිමාව වැඩිවිය යුතු වේ. අනෙක් අතට වායුව සිසිල් වන විට එහි පරිමාව අඩුවේ. සමාන පීඩන සහිත එකිනෙකට වෙනස් වායු පරිමාවන් දෙකක් සංසන්දනය සදහා මෙම නියමය භාවිතයේ දී නියතයේ නිවැරදි අගය දැන ගැනීම අවශ්‍ය නැත.
මෙය පහත පරිදි වේ:

මෙහිදී V යනු වායුවේ පරිමාව ද, T යන නිරපේක්ෂ උෂ්ණත්වය ද වේ. මෙය පහත සූත්‍රය මගින් දැක්වේ:

යන ආකාරයට සමාන පීඩන සහිත වායු පරිමාවන් දෙකක් සන්සන්දනය කළ හැක. ඒ අනුව උෂ්ණත්වය වැඩිකරත්ම වායුවේ පරිමාව ද වැඩිවේ. සෛද්ධාන්තිකව නම් වායුවක් නිරපේක්ෂ ශූන්‍යයට ආසන්න වෙත්ම එහි පරිමාව ද ශූන්‍ය ලක්ෂ්‍යයට ආසන්න වේ. මෙම නියමය අනුලෝම විචලනයට උදාහරණ වේ.

චාලක වාදය හා සබැඳියාව
වායුන්ගේ චාලක වාදය වෙතින් දැක්වෙන්නේ, පීඩනය සහ පරිමාව වැනි වායුන්ගේ   මහේක්ෂ ගුණාංග සහ,   වායුව සෑදී ඇති අණු වල, විශේෂයෙන් අණුවල ස්කන්ධය සහ වේගය යන අන්වීක්ෂීය ගුණාංග අතර සබැඳියාව වෙයි. චාලක වාදය වෙතින් චාල්ස්ගේ නියමය ව්‍යුත්පන්න කිරීම සඳහා, උෂ්ණත්වය සඳහා අන්වීක්ෂීය අර්ථදැක්වීමක් සකසා ගත යුතු වෙයි: මෙය පහසුවෙන් සකසා ගත හැක්කේ උෂ්ණත්වය සමානුපාතික වන්නේ වායු අණුවල චාලක ශක්තියෙහි සාමාන්‍ය අගය, k වෙත බව සැලකීමෙනි:

මෙම අර්ථදැක්වීමෙන් සන්නද්ධව චාර්ල්ස්ගේ නියමය සාධනය කිරීම ඉතා සුළු කරුණක් තරම් වෙයි. පරිපූර්ණ වායු නියමයෙහි චාලක වාද තුල්‍යය විසින්  PV යන්න චාලක ශක්තියෙහි සාමාන්‍ය අගයට සබැඳයි:

ආශ්‍රිත
 බොයිල් නියමය
 ගේලුසැක් නියමය
 Avogadro's law
 Hand boiler

මූලාශ්‍ර

වැඩිදුර කියවීම සඳහා
. Facsimile at the Bibliothèque nationale de France (pp. 315–22).
. Facsimile at the Bibliothèque nationale de France (pp. 353–79).</ref>
.

භාහිර සබැඳි
Charles's law simulation from Davidson College, Davidson, North Carolina
Charles's law simulation  from TutorVista.com
Charles's law demonstration by Prof. Robert Burk, Carleton University, Ottawa, Canada
Charles's law animation from the Leonardo Project (GTEP/CCHS, UK)

වායු නියම
Volume

de:Thermische Zustandsgleichung idealer Gase#Gesetz von Amontons

චාල්ස් නියමය


Íslam í Eistlandi  er iðkun íslams í Eistlandi, íslam er minnihlutatrú í Eistlandi. Eistland er með eitt minnsta múslimasamfélag í Evrópu. Samkvæmt manntalinu 2011 var fjöldi fólks sem iðkaði íslam 1.508 í Eistlandi, eða 0,14% allra íbúa. Fjöldi iðkandi múslima er lítill og þar sem engin moska er ekki til, er eistneska íslamska miðstöðin miðstöð tilbeiðslu.

Tengt efni
 Íslam
 Íslam í Evrópu
 Íslam á Íslandi
 Evrabía

Tilvísanir

Íslam í Evrópu

Íslam í Eistlandi


Verborgene Leidenschaft (Originaltitel: Hidden Obsessions) ist ein US-amerikanischer Glamour-Pornofilm des Regisseurs Andrew Blake aus dem Jahr 1993, der als erotisches Meisterwerk der 1990er Jahre gilt.

Handlung
Der Film handelt von der Schriftstellerin Rachel, die von einem Sammler engagiert wird, um erotische Geschichten zu schreiben. Jede Szene ist eine visuelle Darstellung einer Geschichte.

Rezeption
Das Lexikon des internationalen Films resümierte: "Erotikfilm um eine Autorin erotischer Geschichten, die ihr Sexleben in Europa aufzufrischen gedenkt."

Auszeichnungen
 1993: XRCO Award – "Best Girl-Girl Scene" (Janine und Julia Ann)
 1993: AVN Award – "Best All Girl Sex Scene" (Janine und Julia Ann)
 1994: AVN Award – "Best Selling Title of the Year bzw. Top Selling Release of the Year"

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1994
US-amerikanischer Film
Pornofilm

Verborgene Leidenschaft


Iulia Caesaris filia  sau Iulia Augusti filia () a fost fiica biologică unică a primului împărat roman, Augustus, născută de a doua soție a acestuia, Scribonia. Ea s-a căsătorit, în mod succesiv, cu Marcus Claudius Marcellus, Marcus Vipsanius Agrippa, apoi cu viitorul împărat Tiberius.

Ea a fost bunică a împăratului Caligula și a împărătesei Agrippina Minor Iulia, bunică prin alianță a împăratului Claudius, și străbunica împăratului Nero.

Biografie

Copilăria
Încă de la nașterea Iuliei, neînțelegerea domnea între Octavian și Scribonia. Abia născuse și soțul său a repudiat-o pe Scribonia, invocând proasta purtare. Ceea ce este sigur este faptul că Octavian tocmai făcuse cunoștință cu Livia, care era deja căsătorită cu Tiberius Claudius Nero, de la care aștepta un copil. Îndată după plecarea Scriboniei, ea s-a mutat în reședința triumvirului, unde a dat naștere unui băiat. Dar Octavian a trimis copilul la tatăl acestuia care, când acesta a murit, după cinci ani, l-a desemnat pe Octavian drept tutore al celor doi copii ai săi.

Din nefericire nu avem dovezi categorice despre modul în care Iulia și-a petrecut copilăria. A fost probabil alăptată de către o doică timp de peste un an. I s-a permis să trăiască lângă mama sa. Unele indicii lasă într-adevăr să se presupună că și-a petrecut ultimii ani ai copilăriei lângă mama sa. De la Suetonius știm că după divorț, Scribonia a cumpărat un grec erudit (pe care mai târziu l-a eliberat din sclavie), fără îndoială, pentru a-l face perceptor al copiilor săi. Pe la vârsta de cinci ani, Iulia s-a integrat în casa tatălui său care voia să o asocieze celorlalți membri ai familiei sale lărgite. După 33 î.Hr. (sau cel târziu 32 î.Hr.), casa lui Octavian de pe Muntele Palatin era locuința lui Tiberius, mai în vârstă cu trei ani decât Iulia, și care o cam disprețuia pe fetiță, precum și a lui Drusus, de aceeași vârstă cu ea.

Copiii erau păziți de numeroși sclavi și profesori într-un mediu unde ostilitatea dintre frații vitregi și surorile vitrege era considerată firească. Astfel Iulia trebuia să-și găsească tovarăși de joacă în afara familiei, în apropiere, îndeosebi la Octavia.

Octavia locuia, pe foarte elegantul Palatin, într-o casă din apropierea aceleia a fratelui său, Octavian, și care adăpostea o familie numeroasă: fiul său Marcellus și cele două surori, rezultați din prima căsătorie, cele două Antonia pe care le-a avut cu Marc Antoniu, dar și copiii acestuia și a celei de-a treia soții a acestuia, Fulvia, Antyllus și Iullus.

Căsătorii
Când nu avea decât doi ani, Iulia fusese promisă lui Antyllus, fiul mai mare al lui Antoniu, (mai în vârstă cu șapte sau opt ani decât Iulia), la tratatul de la Tarentum în 37 î.Hr. Dar acest acord a devenit caduc după ruptura relațiilor dintre Octavian și Marc Antoniu. După 35 î.Hr., Antyllus a rămas cu tatăl său în Egipt. După bătălia de la Actium și înfrângerea și moartea lui Antoniu, Octavian a pus să-i fie tăiată beregata tânărului, dar l-a cruțat și l-a adăpostit pe fratele acestuia, Iullus.

Octavian și Livia pierzând speranța să aibă un copil împreună, iar Octavian vrând să-și asigure succesiunea, nu i-a mai rămas, pentru a avea un moștenitor, altă soluție, decât să-și mărite fiica.

Căsătoria cu Marcellus
În 25 î.Hr., la vârsta de paisprezece ani, Iulia l-a luat în căsătorie pe vărul său, Marcus Claudius Marcellus, cu trei ani mai în vârstă decât ea. Marcellus era bănuit ca fiind succesorul lui Augustus. Tatăl Iuliei nefiind prezent la căsătorie întrucât era la război în Spania și căzuse bolnav, Agrippa a condus ceremonia. Marcellus a murit în septembrie 23 î.Hr., fără ca din această căsătorie să fi rezultat copii.

Căsătoria cu Agrippa
Se spune că Mecena l-ar fi sfătuit atunci pe Augustus, care era preocupat de succesiunea sa și de tulburările din Roma, să se apropie mai mult de Agrippa făcându-și-l ginere. Mecena l-ar fi făcut atent pe Augustus care-l făcuse pe Agrippa atât de puternic că ar trebui fie să-l elimine pe Agrippa, fie să și-l ia de ginere. Ca urmare, l-ar fi instigat pe Agrippa să se despartă de Marcella și să o ia în căsătorie pe fiica sa, lăudată pentru frumusețea sa, pentru capacitățile sale și un desfrâu fără scrupule. Agrippa a părăsit Mytilene înainte de sfârșitul iernii 22 î.Hr./21 î.Hr. pentru a se căsători cu Iulia, la Roma.

Cât despre Augustus, acesta și-a continuat călătoria în Orient, lăsându-i lui Agrippa, a cărui căsătorie cu fiica lui Augustus îi da o suficientă legitimitate, grija de a face față tulburărilor din Roma.

Noul cuplu și-a construit pe malul drept al Tibrului, în apropiere de Trastevere, o villă unde au fost găsite numeroase picturi care mărturisesc interesul lui Agrippa și al soției sale pentru operele de artă. Un pod a fost construit pentru a lega vila de restul cetății: Podul lui Agrippa.

Agrippa, care avea aceeași vârstă cu împăratul și, prin urmare, vârsta de a-i fi tată Iuliei, este cu siguranță pentru Augustus un intermediar și un protector al copiilor care se vor naște din noul cuplu. Nașterea lui Caius și Lucius Iulius Caesar Vipsanianus, în 20 î.Hr. și 17 î.Hr., îl aduce pe împărat în culmea fericirii, care îi adoptă, aceștia devenind moștenitorii săi. Între cei doi băieți, Agrippa și Iulia au și o fată: Vipsania Iulia Agrippina, născută în 19 î.Hr. Ea îi are apoi pe Agrippina Maior și pe Agrippa Postumus. Toți vor avea un destin tragic.

Căsătoria cu Tiberius
La moartea lui Agrippa în 12î.Hr., tatăl său, Augustus, a aranjat o căsătorie a Iuliei cu acela pe care-l vedea ca succesorul său, Tiberius. Tiberius era sincer îndrăgostit de prima sa soție, Vipsania Agrippina, și nu s-a îndepărtat de ea decât cu multe regrete. Căsătoria cu Iulia a cunoscut mai întâi dragoste și armonie, apoi s-a degradat rapid după moartea fiului lor, născut la Aquileia. Atitudinea Iuliei, înconjurată de numeroși amanți, contrasta cu caracterul lui Tiberius, deosebit de rezervat.

Exilul
În 2 î.Hr., Iulia a fost acuzată de adulter. Fără îndoială judecată de însuși Augustus în virtutea prerogativelor sale de pater familias, ea a fost condamnată la exil pe insula Pandateria, unde a suferit un regim cvasicarceral care depășea sancțiunile prevăzute de lex Iulia promulgată în 18 î.Hr.: mod de viață foarte frugal, cu interdicția de a bea vin (singura băutură sănătoasă în epocă), control riguros de către însuși tatăl său al vizitatorilor bărbați, despre care el cere să cunoască vârsta, talia și eventualele semne particulare. Se pare că Iulia nu a avut-o ca însoțitoare decât pe mama sa, Scribonia, care a fost autorizată să o însoțească. Dacă legea prevedea exilul într-o insulă pentru femeia adulteră, aceasta rămânea totuși destul de liberă, își păstra folosirea unei jumătăți din dota sa și a unei treimi din bunurile sale; în mod precis, ea nu putea să trăiască cu complicele său și nici să se recăsătorească.

De ce a fost Iulia atât de sever pedepsită? Desigur, autorii sunt de aceeași părere asupra imoralității și desfrâului tinerei femei: amanții pe care-i primea în grup, plimbările și orgiile nocturne, alegerea chiar a pieței publice și a tribunei pentru discursuri, de unde tatăl său își publicase legea despre adulter, pentru a se transforma, din adulteră în curtezană care se vinde pe bani, și se oferă unor amanți necunoscuți cărora ea le permitea orice.

O asemenea severitate îi incită pe istorici, și acest lucru încă din Antichitate, să presupună o conspirație contra Împăratului. Într-adevăr, printre amanții Iuliei, apare adesea numele lui Iullus Antonius, fiul lui Marc Antoniu și al Fulviei, logodit cu treizeci de ani mai devreme cu Iulia, grațiat, după Actium, de către Augustus care nu a ezitat să-i acorde onoruri. Or, aceste vechi proiecte politico-matrimoniale sunt de atât de puțină actualitate încât Augustus nu dorea să vadă înmulțindu-se descendența vechiului său dușman. Alți complici sunt de asemenea citați și poartă, cu toții, nume mari. Dar acești tineri aristocrați, dedându-se unor plăceri interzise pe tribune, au dat mai mult dovadă de spirit de frondă decât de opoziție politică. Condamnând-o, intenția Prințului era mai ales să evite să o vadă pe Iulia, a cărei neînțelegere cu soțul său era notorie, să contracteze noi legături matrimoniale care i-ar fi fragilizat dispozitivul succesoral pe care și-l pusese la punct.

Cinci ani mai târziu, Augustus o lasă, în sfârșit, să revină și-i impune condiții un pic mai puțin dure. Îi este fixată ca reședință  Rhegium (Reggio Calabria), însă nu mai este chemată la împărat niciodată.  La urcarea pe tron a lui Tiberius, acesta nu-și recheamă soția din surghiunul pe care tatăl său l-a hotărât, din cauza nerușinării ei, ci o încuie. Ea moare, după urcarea pe tron a lui Tiberius în 14.

Iulia la judecata istoricilor
Majoritatea scriitorilor antice o amintesc pe Iulia pentru comportamentul său promiscuu în public. Astfel, Velleius o descrie ca fiind "murdărită de luxură" (ii.100), menționându-i printre amanții ei, pe Iullus Antonius, Quintus Crispinus, Appius Claudius, Sempronius Gracchus și pe fratele său vitreg Publius Cornelius Scipius. Lucius Annaeus Seneca vorbește despre "acceptarea mai multor adulteri"; Gaius Plinius Secundus o numește "exemplum licentiae".

Arbore genealogic

Note

Referințe

 Pierre Cosme, Auguste,  Librairie Académique Perrin, 2005.

 Jean-Michel Roddaz, Marcus Agrippa, École Française de Rome, 1984.

Bibliografie

 Tacitus, Annales

  Elaine Fantham, Julia Augusti, the emperor's Daughter, London, Routledge 2006

Personalități feminine din Roma antică
Nașteri în 39 î.Hr.
Decese în 14
Dinastia iulio-claudiană

Iulia Caesaris filia


Fotografska emulzija, u fotografiji, je sloj fotoosjetljive suspenzije mikroskopski sitnih kristalića srebrnih halogenida (najčešće bromida) u želatini, u kojem se fotografiranjem stvara slika na fotografskom filmu, ploči ili papiru.

Fotografska emulzija u nuklearnoj fizici

Na običnoj fotografskoj ploči nalazi se emulzija koja sadrži želatinu i srebrni bromid ili jodid (AgBr ili AgJ). Kad zrake svjetlosti padnu na ploču otapaju u emulziji srebrni bromid. Gdje je svjetlost jača (intenzivnija), tamo je i veći broj molekula AgBr oštećen. Pri razvijanju ploče stvore se iz molekula crna zrnca metalnog srebra. Fiksiranje zatim služi tome da se udalje neoštećene molekule srebrnog bromida i na taj način spriječi dalje djelovanje svjetlosti.

Na isti način zasnovana je fotografija u nuklearnoj fizici. Za razliku od obične fotografske ploče uzme se znatno deblji sloj emulzije, oko 0,1 mm, koji sadrži oko 10 puta više srebrnog bromida od obične fotografske emulzije. Kad brzi ion ili električki nabijena čestica prođe kroz emulziju, tad otapa molekule srebrnog bromida. Poslije razvijanja i fiksiranja ostaju duž staze čestice crna zrnca metalnog srebra. Na taj način jasno vidimo staze čestica.

Budući da fotografska emulzija predstavlja znatno gušću tvar od plina u Wilsonovoj komori, to su u emulziji staze znatno kraće. One se jasno razabiru tek pod mikroskopom. Običaj je da se duljine staza mjere u mikronima (1 μm = 0,001 mm).

Na stazi čestice vidimo više srebrnih zrnaca ako je brzina čestice manja. To je jasno. Što nabijene čestice sporije prolaze kroz emulziju, to duže djeluju na molekule i više njih oštete. U fotografskoj emulziji mogu se jasno razlikovati staze različitih čestica. Ako dvije čestice imaju istu brzinu i isti električni naboj, one jednako djeluju na emulziju. No teža čestica ima za istu brzinu veću kinetičku energiju pa, ionizirajući jednako kao i lakša čestica, polaganije se usporuje. Zbog toga teže čestice, ako i imaju jednaku početnu brzinu kao lakše, ostavljaju duže staze, u kojima se gustoća zrnaca polaganije mijenja.

Ako nabijene čestice imaju izvanredno velike brzine, one prekratko djeluju u emulziji, pa ne ostavljaju traga. Isto se tako u fotografskoj emulziji teško vide elektroni. Oni imaju premalu masu da bi znatno otapali srebrni bromid. Potrebne su specijalne emulzije da se dobiju staze elektrona. Potpuno nevidljive su neutralne čestice.

Izvori

 Fotografija
Nuklearna fizika

Fotografska emulzija


Natura 2000-område nr. 130 Teglstrup Hegn og Hammermølle Skov ligger i morænelandskabet mellem Helsingør og Ålsgårde på Nordsjælland. Det strækker sig sydpå fra Øresundskysten. Det består af et habitatområde H114 og har et areal på 896 hektar og det meste af området er statsejet og er en del af Nationalpark Kongernes Nordsjælland.

Områdebeskrivelse
Jordbunden er stedvis sandet og næringsfattig, og terrænet danner flere steder højderygge hvorimellem der ligger ofte langstrakte søer og moser.

Det naturmæssigt rige og varierede område domineres af en varieret skov med gamle træer og bevoksninger en del steder.
Det rummer også ganske mange søer, hvoraf nogle tidligere blev reguleret til vandforsyning af
industri i Hellebæk, foruden åbne arealer med både næringsrige og meget næringsfattige moser. I området indgår desuden et stort åbent, tidligere dyrket, men nu mest græsklædt område i Hellebæk Kohave.

Kohaven græsses af kreaturer og græsningen omfatter tillige dele af skoven.
Området rummer skovtyper på både næringsrig, næringsfattig, våd og tør bund. I gamle hule træer,
der vokser med god lystilgang, er der bl.a. fundet den sjældne bille eremit og tidligere den lille stellas mosskorpion. Nogle steder, hvor skoven har morbund, vokser mosset grøn buxbaumia på skrænter langs skovvejene.

I Teglstrup Hegn ligger den næsten intakte, næringsfattige højmose Skidendam. Andre af moserne rummer sur, næringsfattig hængesæk eller kalkholdigt rigkær. På tør, sur bund findes enkelte artsrige overdrev og endog små hedearealer. Langs kysten findes et mindre åbent område af grå/grøn klit.

I området findes større og mindre søer af bl.a. sønaturtyperne brunvandet sø og [[søbred med
småurter]]. I flere af områdets vandhuller yngler der stor vandsalamander og mindst et sted stor
kærguldsmed.

I dele af området findes bestande af spidssnudet frø og utvivlsomt også af arter af flagermus. Disse arter indgår ikke i udpegningsgrundlaget for Natura 2000-området, men er generelt beskyttede efter andre regler (såkaldte bilag IV-arter). Der findes også rødlistede arter som moseperlemorsommerfugl, dværgvandnymfe og højmosemosaikguldsmed. Der yngler også sortspætte og lille flagspætte.

Natura 2000-området består af Habitatområde nr. H 114 og
ligger i Helsingør Kommune i Vandområdedistrikt II Sjælland i vandplanopland 2.3 Øresund

Fredninger
Ved Hellebækgård blev 446 ha fredet i 1950.

Se også
 Internationale naturbeskyttelsesområder i Danmark
 Naturtyper i Danmark

Eksterne kilder og henvisninger

 Kort over området på miljoegis.mim.dk
 Naturplanen
 Basisanalysen 2016-21

Natura 2000-planer
EU-habitatområder i Danmark
Fredede arealer i Danmark
Lokaliteter i Helsingør Kommune


A close vowel, also known as a high vowel (in U.S. terminology), is any in a class of vowel sounds used in many spoken languages. The defining characteristic of a close vowel is that the tongue is positioned as close as possible to the roof of the mouth as it can be without creating a constriction. A constriction would produce a sound that would be classified as a consonant.

The term "close"  is recommended by the International Phonetic Association. Close vowels are often referred to as "high" vowels, as in the Americanist phonetic tradition, because the tongue is positioned high in the mouth during articulation.

In the context of the phonology of any particular language, a high vowel can be any vowel that is more close than a mid vowel. That is, close-mid vowels, near-close vowels, and close vowels can all be considered high vowels.

Partial list
The six close vowels that have dedicated symbols in the International Phonetic Alphabet are:

 close front unrounded vowel
 close front compressed vowel
 close central unrounded vowel
 close central protruded vowel
 close back unrounded vowel
 close back protruded vowel

(IPA letters for rounded vowels are ambiguous as to whether the rounding is protrusion or compression. However, transcription of the world's languages tends to pattern as above.)

There also are close vowels that do not have dedicated symbols in the IPA:
 close front protruded vowel
 close central compressed vowel
 close back compressed vowel

Other close vowels can be indicated with diacritics of relative articulation applied to letters for neighboring vowels, such as  or  for a close near-front unrounded vowel.

See also
 Open vowel

References

Vowels by height

Close vowel


Best Coast es una banda estadounidense de indie rock originaria de Los Ángeles, California del año 2010. La banda está compuesta por el dúo Bethany Cosentino (voz, guitarra) y Bobb Bruno (varios instrumentos), con varios bateristas habiéndose unido a la banda para tocar en directo, sobre todo la exbaterista de la banda Vivian Girls, Ali Koehler. Su Sencillo "When I'm With You" aparece en el videojuego musical de Ubisoft: Rocksmith, y su EP "Fade Away" llegó a las tiendas en octubre del 2013.

La música del grupo se clasifican a menudo en los subgéneros del garage rock, surf pop, y lo fi.

Discografía

Álbumes de estudio

 2010: "Crazy for You"
 2012: "The Only Place"
 2013: "Fade Away"
 2015: "California Nights"
 2018: "Best Kids"
 2020: ''"Always Tomorrow"

Enlaces externos

 Sitio Web Oficial
 Best Coast en RadioVA

Dúos de música de Estados Unidos
Artistas de Harvest Records
Artistas de Mexican Summer
Artistas de Wichita Recordings
Grupos de música de California
Grupos de rock de California
Grupos de lo-fi
Grupos de surf rock
Grupos de indie pop de Estados Unidos
Grupos de indie rock de Estados Unidos
Grupos de jangle pop
Grupos de garage rock de Estados Unidos
Grupos de música de los años 2000
Grupos de música de los años 2010
Grupos de música de los años 2020
Grupos de música formados en 2009
Grupos de música formados en los años 2000

Best Coast


Kartika Tamara Liotard (Voorburg, 26 de junio de 1971 - 1 de agosto de 2020) fue una política, abogada y jurista neerlandesa.

Fue elegida como miembro del Parlamento Europeo en las elecciones de 2004, formando parte de las listas del Partido Socialista, al cual perteneció hasta el 1 de junio de 2010. Actualmente es la vicepresidenta del grupo parlamentario GUE/NGL.

Liotard estudió bachillerato en Liceo Serviam de Sittard y francés en el Ateneo Real de Maaseik (Bélgica). Después estudió derecho en la Universidad de Maastricht, donde se especializó en derecho penal y administrativo y tomó cursos de negociación y comunicación.

Entre 1994 y 1996 fue coordinadora y miembro de la junta del municipio de Nuth Limburg. Y desde 1997 trabajó en LASER, una agencia ejecutiva del Ministerio de Agricultura. En 2004 fue elegida con 32 187 votos de preferencia miembro del Parlamento Europeo, siendo reelegida en 2009.

En mayo de 2009 publicó un libro sobre la Privatización del Agua y las políticas de la Unión Europea.

Publicaciones
 Kartika Liotard y Steven P. McGiffen (2009), Poisoned Spring: The EU and Water Privatisation, Pluto Press. ISBN 978-0-7453-2788-4

Referencias

Enlaces externos
 European Parliament biography

Políticas de los Países Bajos
Eurodiputados de los Países Bajos
Eurodiputados de los Países Bajos de la Legislatura 2004-2009
Feministas antipornografía
Nacidos en Voorburg
Políticos de los Países Bajos del siglo XXI
Neerlandesas del siglo XXI

Kartika Liotard


Joachim  Englando (født 1995) er en dansk rapper fra Husum, der senere har boet i Veksø, Helsinge, Amager og Ishøj. Joachim Englando startede sin karriere i en alder af 14 år og sluttede sig til bandet Ude Af Kontrol i 2014-2015. Siden da har han skrevet adskillige hits med bandet og har i skrivende stund over 300.000.000 millioner streams på Spotify. ".

Kilder og henvisninger

Rappere fra Danmark

Joachim Englando


Déia Freitas (Santo André, 1975) é uma podcaster, contadora de histórias e psicóloga brasileira. Seu podcast Não Inviabilize é um dos maiores do Brasil, contando com mais de 72 milhões de reproduções até maio de 2022, figurando como segundo mais ouvido no ano de 2021.

Podcasters do Brasil

Déia Freitas


Homeland (conocida en algunos países de habla hispana como Seguridad nacional) es una serie de televisión estadounidense de suspense dramático basada en la serie de televisión israelí חטופים (pronunciado Jatufim; significado en español: «Secuestrados», aunque traducido como «Prisionero de guerra») creada por Gideon Raff y adaptada para la televisión estadounidense por Howard Gordon y Alex Gansa. La serie está protagonizada por Claire Danes como Carrie Mathison, una agente de la Agencia Central de Inteligencia (CIA) afectada por un trastorno bipolar especializada en combatir el terrorismo yihadista, que debe enfrentar las operaciones cruzadas de los servicios de inteligencia.
La serie es producida por Fox 21. Fue estrenada en Estados Unidos el 2 de octubre de 2011, transmitida por el canal de cable Showtime, aunque el primer episodio estuvo disponible en Internet dos semanas antes de la emisión en TV. El éxito de la serie permitió la realización de ocho temporadas de doce episodios cada una, con un total de 96 episodios, que se transmitieron en los años siguientes. A menudo ha sido considerada como uno de los mejores dramas de los últimos años y ha tenido una considerable respuesta positiva de parte del público en diversas partes del mundo, además de haber recibido numerosos premios, incluyendo cinco Premios Globos de Oro y ocho Premios Primetime Emmy.

La serie finalizó el 26 de abril de 2020 en su octava temporada, que consta de 12 episodios como las anteriores, y que se había estrenado el 9 de febrero de 2020.

Argumento
La serie sigue a Carrie Mathison (Claire Danes), una oficial de operaciones de la CIA que, después de realizar una operación no autorizada en Irak, es destinada a centro de contraespionaje de la CIA en Langley, Virginia. Mientras ella estaba llevando a cabo la operación en Irak, fue advertida por un activo que un prisionero de guerra estadounidense se había unido al grupo terrorista Al-Qaeda. El trabajo de Carrie se complica cuando su jefe, el director del Centro de Contraterrorismo David Estes, llama a Carrie y sus colegas a una reunión de emergencia. Es entonces cuando Carrie se entera de que Nicholas Brody (Damian Lewis), un sargento de los Marines de EE. UU. que había sido considerado como desaparecido en combate desde 2003, ha sido rescatado durante una incursión de la Delta Force en un puesto perteneciente a integrantes del grupo terrorista de Abu Nazir. Carrie llega a creer que Brody es el prisionero de guerra estadounidense del que su activo en Irak estaba hablando. Sin embargo, el gobierno federal y sus superiores en la CIA consideran a Nicholas Brody como un héroe de guerra, el cual presenta leves signos de shock postraumático, propios de quien ha permanecido en combate largo tiempo. Al darse cuenta de que sería casi imposible convencer a su jefe, David Estes, de poner bajo vigilancia a Brody, Carrie se acerca a la única persona en quien pueda confiar, Saul Berenson. Los dos deben trabajar juntos para investigar a Brody y evitar otro ataque terrorista en suelo estadounidense.Pero Carrie sufre, como su padre, una enfermedad mental, el trastorno bipolar; los únicos que lo saben son su propio padre y su hermana, psiquiatra de profesión, que es quien la trata médica y farmacológicamente. Como es lógico pensar, Carrie no considera oportuna la publicidad de su enfermedad en la CIA, podría ser la causa de su baja en Langley por considerarla incompetente.

Temporadas

Elenco

Principal
 Claire Danes como Caroline "Carrie" Anne Mathison, una oficial de operaciones de la CIA asignada al Centro de Contraterrorismo.
 Damian Lewis como Nicholas "Nick" Brody, un sargento de pelotón de los Marines de EE. UU. que fue rescatado por la Delta Force después de haber estado en manos de Al-Qaeda como un prisionero de guerra durante ocho años.
 Morena Baccarin como Jessica Brody, la esposa de Nicholas Brody.
 David Harewood como David Estes, el director del Centro de Contraterrorismo de la CIA. Él es el jefe de Carrie.
 Diego Klattenhoff como Mike Faber, un capitán de los Marines de EE. UU. Era el mejor amigo de Nicholas que, dándole por muerto, comenzó a salir con Jessica Brody.
 Jackson Pace como Chris Brody, hijo de Nicholas Brody.
 Morgan Saylor como Dana Brody, la hija de Nicholas Brody.
 Mandy Patinkin como Saul Berenson, el jefe de división de Oriente Medio de la CIA. Es antiguo jefe y mentor de Carrie.
 Rupert Friend como Peter Quinn, supervisor analista de la CIA
 F. Murray Abraham como Dar Adal, especialista en operaciones negras.
 Sebastian Koch como Otto Düring, altruista alemán y jefe de Carrie.
 Miranda Otto como Alison Carr, actual jefa de la Estación de Berlín, trabaja directamente para Saul Berenson.
 Alexander Fehling como Jonas Hollander, asesor jurídico de la Fundación Düring y novio de Carrie.
 Sarah Sokolovic como Laura Sutton, periodista americana en Berlín y miembro de la Fundación Düring.
 Elizabeth Marvel como Elizabeth Keane, senadora junior y elegida Presidenta de los Estados Unidos.
 Maury Sterling como Max Piotrowski, excéntrico hermano y compañero de Virgil en los servicios de vigilancia.
 Linus Roache como David Wellington, jefe de gabinete de la Casa Blanca.
 Nimrat Kaur como Tasneem Qureshi, miembro de la Dirección de Inteligencia de Pakistán.
 Numan Acar como Haissam Haqqani, líder talibán.
 Costa Ronin con Yevgeny Gromov, oficial ruso de operaciones Sénior de GRU.
 Jake Weber como Brett O'Keefe, personalidad de los medios de la derecha.
 Morgan Spector como Dante Allen, antiguo amigo de Carrie.

Recurrente
 Jamey Sheridan como William Walden, vicepresidente de los Estados Unidos y exdirector de la CIA.
 Navid Negahban como Abu Nazir, un sirio musulmán, miembro de alto rango de Hassam Habdubi.
 Chris Chalk como Tom Walker, un marine de los EE. UU. que fue capturado junto a Brody.
 Amy Hargreaves como Maggie Mathison, hermana de Carrie y psiquiatra.
 Amir Arison como Farid Bin Abbud, Príncipe Real del Reino de Arabia Saudita.
 Brianna Brown como Lynne Reed, una exmiembro de una casa de mujeres del príncipe Farid Bin que colabora con la CIA.
 David Marciano como Virgil Piotrowski, contacto de Carrie para ayudar en la vigilancia de Brody.
 Sarita Choudhury como Mira Berenson, esposa de Saul.
 Tracy Letts como Andrew Lockhart.
 Linda Purl como Elizabeth Gaines, asesora del vicepresidente Walden.
 Aileen Morgan, una estadounidense que vivió en Arabia Saudita.
 Suraj Sharma como Aayan Ibrahim
 Raqim Faisel, esposo de Aileen.
 Zuleikha Robinson como Roya Hammad.
 Nazanin Boniadi como Fara Sherazi.
 Michael O'Keefe como John Redmond.
 Laila Robins como Martha Boyd.
 Mark Moses como Dennis Boyd.
 Raza Jeffrey como Aasar Kahn.
 Art Malik como Bunny Latif.
 Shavani Seth como Kiran.
 Hill Harper como Rob Emmons.
 Dominic Fumusa como Ray Conlin.
 Patrick Sabongui como Reda Hashem.
 C.J. Wilson como Porteous Belli.
 Zainab Jah como Aby Bah.
 J. Mallory McCree como Sekou Bah.
 Ashlei Sharpe Chestnut como Simone Bah.
 Leo Manzari como Saad Mashud.
 Nina Hoss como Astrid.
 Beau Bridges como Ralph Warner, presidente de Estados Unidos.
 Hugh Dancy como John Zabel, asesor de políticas exteriores del Presidente.

Producción

Creación de la serie
Basada en la serie israelí de Gideon Raff, Hatufim, Homeland fue creada por Howard Gordon y Alex Gansa a principios de 2010. El 19 de septiembre de 2010, Showtime encargó un piloto de Homeland como primer proyecto de David Nevins después de su salida de Imagine Entertainment para convertirse en presidente de Showtime. Howard Gordon, Alex Gansa y Gideon Raff escribieron el piloto, Michael Cuesta dirigió el piloto con Howard Gordon, Alex Gansa, Gideon Raff, Avi Nir y Ran Telem como productores ejecutivos.

El 7 de abril de 2011, Showtime dio luz verde a la serie con un pedido de 12 episodios. Se anunció que Chip Johannessen se incorporaría a la serie como coproductor ejecutivo, mientras que Michael Cuesta, que había servido como el director del piloto, se uniría a la serie como productor ejecutivo.

El 21 de julio de 2011, en el Comic-Con en San Diego, Showtime anunció que la serie se estrenaría el 2 de octubre de 2011. Junto con el anuncio de la fecha de estreno de la serie, la cadena también anunció los nombres de los personajes interpretados por Claire Danes y Damian Lewis, quienes serían Carrie Mathison y Nicholas Brody, respectivamente. La serie es producida por Fox 21.

Reparto
La selección del reparto comenzó en noviembre de 2010, siendo Claire Danes la primera en unirse. Danes interpreta a Carrie Mathison, "una impulsiva agente de la CIA luchando contra sus demonios psicológicos". El siguiente que se unió a la serie fue Mandy Patinkin como Saul Berenson, "el inteligente y políticamente correcto Jefe de la División de la CIA Saul Berenson, quien es la principal fuente de ayuda para Carrie". Morena Baccarin fue la siguiente en unirse como Jessica Brody, "elegante esposa de Nick Brody, mujer fuerte". Posteriormente, se unieron a la serie Damian Lewis y David Harewood. Lewis interpreta a Brody, "que regresa a casa después de pasar ocho años como prisionero de guerra en Bagdad", mientras que Harewood interpreta a David Estes, "una estrella en ascenso dentro de la CIA, jefe de Carrie, es el director más joven del Centro de Contraterrorismo en la historia de la agencia". Diego Klattenhoff, Morgan Saylor y Jackson Pace fueron los últimos actores en unirse al reparto principal, con Klattenhoff interpretando a Mike Faber, "amigo y compañero Marine de Brody, convencido de que él estaba muerto, que es la razón para enamorarse de su esposa Jessica Brody"; Saylor interpreta a Dana Brody, "la hija mayor de Brody"; y Pace interpreta a Chris Brody "de trece años".

Showtime anunció que Laura Fraser no iba a continuar más allá del episodio piloto y su papel sería reemplazado por Morena Baccarin asumiendo el papel de Jessica Brody. Más tarde se anunció que Jamey Sheridan, Navid Negahban, Amir Arison y Brianna Brown se habían unido a la serie como estrellas invitadas recurrentes. Sheridan fue elegido como el Vicepresidente de los Estados Unidos, Negahban como Abu Nazir, Arison como el príncipe Farid Bin Abbud y Brown como Lynne Reed.

Rodaje
La serie está rodada en el área de Charlotte, Carolina del Norte, Estados Unidos. El lugar fue elegido porque ofrece más exenciones de impuestos que otros lugares y sirve de conexión con Virginia y Washington D.C.

Crítica
El episodio piloto recibió buenas críticas, alcanzando un índice de audiencia Metacritic 91 de 100 de 28 críticos. Hank Stuever de The Washington Post le dio al episodio piloto una calificación de A- (puntaje casi máximo) diciendo: "Lo que hace a Homeland superior a otros shows post-11/9 es la actuación estelar de Danes como Carrie, fácilmente el personaje femenino más fuerte de la temporada" y que "la segunda mitad del primer episodio es emocionante. Estoy enganchado". Matthew Gilbert de The Boston Globe dijo que era su piloto de drama favorito de la temporada, dándole un A. Ken Tucker de Entertainment Weekly le dio un A-, afirmando que "es la serie de la temporada de otoño más intrigante". IGN TV le dio una opinión positiva, diciendo que era un "excelente thriller" que también se las arregló para tener algo que decir sobre la guerra contra el terrorismo. TV Guide la nombró como el mejor programa de televisión de 2011 y aplaudió la actuación de Damian Lewis y Claire Danes. En una entrevista con People el presidente estadounidense Barack Obama dijo que Homeland y Boardwalk Empire son sus dos series "que hay que ver obligatoriamente" además de los deportes.

El séptimo episodio, "The Weekend", recibió elogios por parte la crítica y fue descrito, tanto por los creadores de la serie, como por Damian Lewis, como un episodio "hito".

Audiencia
La emisión original del episodio piloto el 2 de octubre de 2011 recibió 1.08 millones de espectadores, convirtiéndose en el estreno de un drama con mayor audiencia de Showtime en ocho años. El episodio recibió un total de 2.78 millones de espectadores con emisiones adicionales y con el sistema vídeo bajo demanda. El último episodio de la primera temporada recibió 1.7 millones de espectadores, lo cual la convierte en la final de temporada de mayor audiencia en su primer año que cualquier otra serie de Showtime.

En España la serie fue emitida en abierto por primera vez en Cuatro, en una sesión doble el miércoles 10 de abril de 2013 obteniendo una audiencia de 2.202.000 (10,9%) de espectadores en horario de 'prime time'. El primer capítulo obtuvo 2.202.000 (10,9) de espectadores y el segundo 2.195.000 (12.6%).

Nominaciones a premios

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial
 Ficha de la serie en Ecoteuve.es
 Página en español
 Información sobre Homeland
 Homeland: Elementos narrativos fundamentales y su tensión interior
 Sexta temporada

Homeland (serie de televisión)
Series de televisión de Estados Unidos de los años 2010
Series de televisión de Showtime
Series de televisión de drama
Series de televisión derivadas
Series de televisión iniciadas en 2011
Series de televisión finalizadas en 2020
Series de televisión ambientadas en Washington D. C.
Series de televisión de espionaje
Series de televisión ambientadas en Irak
Islam en la ficción
Series de televisión sobre terrorismo
Series de televisión producidas por 20th Century Fox Television

Homeland (serie de televisión)


Les Aventures de Miss Catastrophe () est une comédie policière italienne réalisée par Steno et sortie en 1983.

Synopsis
Leo Gavazzi est un modeste vendeur de jouets qui vit dans un sous-sol de la banlieue de Rome. Jour après jour, son travail est de plus en plus menacé par l'arrivée des jouets électroniques les plus modernes du marché. Rosetta Foschini (qui préfère s'appeler Giada) est une annonceuse vocale qui travaille à la gare Termini de Rome. Elle porte des lunettes parce qu'elle est très myope et un peu tête en l'air.

Le destin les réunit un jour dans une banque, lors d'un braquage, où ils sont pris en otage par les braqueurs. Cependant, les voleurs ont un accident de voiture pendant leur fuite et sont assommés. Leo et Giada, sains et saufs, en profitent pour s'enfuir. Mais au cours de leur fuite, Leo, au lieu de ramener la valise contenant ses échantillons, prend par inadvertance la valise parfaitement identique des voleurs contenant le butin.

Leo est très timide et a un coup de foudre pour Giada. Giada, cependant, a perdu ses lunettes lors du vol et est incapable de voir le visage de son compagnon d'infortune, croyant qu'il s'agit d'un jeune et bel homme. Ils tentent de rejoindre un village - qui sera la jolie commune de Tarquinia dans la région de Viterbe - mais ils découvrent rapidement que la police les considère comme les véritables auteurs du braquage, à tel point que la presse les appelle même « les Bonnie et Clyde des années 1980 ». Après avoir perdu la valise contenant le butin, ils sont rattrapés par les voleurs, qui ont l'intention de mettre la main sur le butin.

Après une série de mésaventures, Giada et Leo tombent sur un criminel en fuite, qui leur propose de participer à un braquage contre un véhicule blindé. Giada convainc Leo d'accepter, car elle pense que leur situation est désormais compromise. Le criminel fait la cour à Giada, qui semble lui rendre la pareille, suscitant la jalousie de Leo. Cependant, au cours du casse, ils sont rattrapés par les braqueurs, qui les emmènent sur un bateau, la cachette de leur chef.

Cependant, une fois sur le bateau, un groupe de carabiniers en sort et arrête toute la bande. Il s'avère que le détenu évadé était en fait un capitaine des carabiniers et que la police savait depuis le début que Leo et Giada étaient innocents, mais a décidé de les utiliser comme appât pour atteindre le chef de la bande.

Le capitaine rend la valise de Leo avec les échantillons et donne une paire de lunettes à Giada. Croyant que la jeune fille ne le trouve pas beau et qu'elle lui préfère le capitaine, Leo s'en va, essayant de reprendre sa vie d'avant. Cependant, poussé par son amour pour Giada, il la rejoint à l'aéroport, où elle lui révèle qu'elle l'aime aussi. Giada lui montre qu'elle a récupéré la valise avec le butin ; après avoir embarqué dans un avion, les deux s'échappent d'Italie.

Fiche technique
 Titre français : Les Aventures de Miss Catastrophe
 Titre original italien :
 Réalisateur : Steno
 Scénario : Luciano Vincenzoni, Sergio Donati, Paolo Villaggio, Gianni Manganelli
 Photographie : Franco Di Giacomo,
 Montage :
 Musique : Guido et Maurizio De Angelis
 Décors :
 Costumes :
 Production :
 Société de production : Faso Film
 Pays de production :
 Langue originale : italien
 Format : Couleur - 1,85:1 - Son mono - 35 mm
 Durée : 97 minutes
 Genre : Comédie policière
 Dates de sortie :
 Italie :
 France :

Distribution
Ornella Muti : Rosetta Foschini
Paolo Villaggio : Leo Gavazzi
Jean Sorel : capitaine des carabiniers
Nando Murolo : le Marseillais
Antonio Allocca : médecin
Max Turilli : touriste allemand
Leonardo Cassio : opticien
Giorgio Serafini : premier policier
Giuseppe Picciotto : deuxième policier
Fulvio Mingozzi : médecin Dominici
Alvaro Gradella : le petit ami de Rosetta.
Corrado Olmi : magasin de jouets
Martufello : chauffeur de taxi
Loris Bazzocchi : voleur
Antonio Basile : voleur
Eugenio Masciari : voleur
Valentino Simeoni : marchand de journaux.
Ennio Antonelli : forain
Naike Rivelli : fille au carrousel

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1983
Comédie policière italienne
Film de casse italien
Road movie
Film en italien
Film réalisé par Steno
Film scénarisé par Sergio Donati
Film scénarisé par Luciano Vincenzoni
Film se déroulant à Florence
Film se déroulant à Sienne
Film se déroulant à Rome
Film tourné dans le quartier de l'EUR
Film tourné à Florence
Film tourné à Sienne
Film avec une musique composée par Guido et Maurizio De Angelis

Les Aventures de Miss Catastrophe


Songthela es un género de arañas perteneciente a la familia  Liphistiidae que es originario de China.

Especies
 Songthela hangzhouensis (Chen, Zhang & Zhu, 1981) — China
 Songthela heyangensis (Zhu & Wang, 1984) — China
 Songthela schensiensis (Schenkel, 1953) — China
 Songthela sinensis (Bishop & Crosby, 1932) — China

Referencias

  2003: The Mesothelae - a monograph of an exceptional group of spiders (Araneae: Mesothelae). (Morphology, behaviour, ecology, taxonomy, distribution and phylogeny). Zoologica (Stuttgart), 154: i-vi, 1-102.
  2000: Zoogeographic and taxonomic notes on spiders of the subfamily Heptathelinae (Araneae, Mesothelae, Liphistiidae). Memoirs of the National Science Museum of Tokyo (A), (33): 145-151. link to PDF
  2002: Occurrence of a Heptatheline spider (Araneae, Liphistiidae) in Lam Dong Province, Vietnam. Bulletin of the National Science Museum, Tokyo (A), 28: 119-122. link to PDF

Enlaces externos

 Nomenclator Zoologicus search for Songthela
 Nomenclator Zoologicus search for Sinothela
 EOL

Liphistiidae

Songthela


Venezuela a participat la Jocurile Olimpice de vară din 2016 de la Rio de Janeiro în perioada 5 – 21 august 2016, cu o delegație de 87 de sportivi, a doua cea mai numeroasă din istoria sa, care a concurat în 20 sporturi. Cu trei medalii (una de argint și două de bronz), Venezuela s-a aflat pe locul 65 în clasamentul final.

Participanți
Delegația venezuelană a cuprins 87 de sportivi: 62 de bărbați și 25 de femei. Cel mai tânăr atlet din delegație a fost săritoarea cu prăjina Robeilys Peinado (18 ani), cel mai bătrân a fost călărețul Pablo Barrios (36 de ani).

Medaliați

Scrimă

Masculin

Feminin

Note

Referințe
 Venezuela la Jocurile Olimpice de vară din 2016  pe Rio2016.com

Venezuela la Jocurile Olimpice
Țări la Jocurile Olimpice de vară din 2016


جامعة بريتاني الغربية  هي جامعة متعددة الاختصاصات تجمع بين عدة مدن من البريتاني : بريست وكامبير ورين وسانت بريوك وفان.

يقصدها 20000 طالب.

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي للجامعة (فرنسية)

جامعات في بريتاني
جامعات وكليات في فرنسا
هيئات تعليمية أسست في 1970

جامعة بريتاني الغربية


Baldwynov obred ili Obred Baldwyn (engl. Rite of Baldwyn) ili Obred sedam stupnjeva (engl. Rite of Seven Degrees) je masonski obred koji samo postoji i prakticira se u masonskom okrugu Bristol u Engleskoj. Obred je niz progresivnih stupnjeva koje dodjeljuju razne masonske organizacije ili tijela, od kojih svako djeluje pod nadzorom vlastite središnje vlasti. Također, ovaj obred je skup zasebnih masonskih tijela i povezanih stupnjeva koji bi inače djelovali neovisno. Tri primarna tijela u Yorčkom obredu su stupnjevi zanatske masonerije, Vrhovni red Svetog kraljevskog luka te Baldwynov tabor (engl. Camp of Baldwyn) koji je još naziva i Pet kraljevskih viteških redova (engl. The Five Royal Orders of Knighthood).

Povijest
Jedan od najranijih zapisa koji se odnosi na Baldwynov obred je Povelja kompaktnosti (engl. Charter of Compact) koja je sastavljena 1780. godine. Godine 1786. jedan od utjecajnijih masona svog vremena Thomas Dunckerley postao je veliki meštar okruga Bristol kao i veliki zapovjednik vitezova templara. Godine 1843. stupanj Vitezova ružinog križa prebačen je u nadležnost Vrhovnog vijeća 33° za Englesku i Wales i njegove distrikte i kapitele u inozemstvu (engl. Supreme Council 33° for England, Wales and its Districts and Chapters Overseas), koji upravlja Drevnim i prihvaćenim obredom u Engleskoj i Walesu.

Još jedna Povelja kompaktnosti utemeljena je 1862. godine pod pokroviteljstvom Velike konklave masonskih vitezova templara Engleske i Walesa gdje je utvrđeno starješinstvo Baldwynovog preceptorata kao velikog zapovjedništva okruga i to s ovlastima da radi sve viteške stupnjeve obreda Baldwyn, uključujući stupanj viteza templara i viteza Malte. Osporen je i zahtjev Drevnog i prihvaćenog obreda za ukidanjem stupnja ružinog križa, dok se Sporazumim o uniji (engl. Treaty of Union) iz 1881. osiguralo da se stupanj ružinog križa, kakav se prakticira u Baldwynovom obredu, prizna kao neovisan.

Učenje
Obred Baldwyn smatra da zanatski stupnjevi, kako ih radi Ujedinjena velika loža Engleske, sačinjavaju prvi stupanj, dok su bristolski radovi su najstariji u Engleskoj. Smatra se da Sveti kraljevski luk čini drugi stupanj. Stupanj Kraljevskog luka koji se radi u Bristolu za obred Baldwyn jedini je u Engleskoj koji ima ceremoniju "Polaganje velova" (engl. Passing the Veils). Povijesno se ovo koristilo diljem Engleske te se još uvijek često nalazi u mnogim drugim jurisdikcijama. Baldwynov tabor radi treći, četvrti i peti stupanj ovog obreda sa suverenim ovlastima te su ovi stupnjevi svojstveni samo njemu. U šestom stupnju ovog obreda kandidat polaže stupnjeve viteza templara i viteza Malte u Baldwynovom preceptoratu koji je pod zaštitom Velikog priorata Engleske. Posljednji, sedmi, stupanj, vitez ružinog križa od Karmela, se radi u Bristolu pod zaštitom Vrhovnog vijeća 33°. Nakon sedmog stupnja kandidat je punopravni član Baldwynovog obreda.

Struktura stupnjeva
Stupnjevi Baldwynovog obreda su:

Zanatska masonerija
 1º − zanatska masonerija
 učenik
 pomoćnik
 majstor zidar

Sveti kraljevski luk
 2º − Vrhovni red Svetog kraljevskog luka

Baldwynov tabor
 3º − Vitezovi Devet izabranih majstora (Knights of the Nine Elected Masters)
 4º − Drevni red Velikog arhitekte škotskih vitezova (The Ancient Order of Scots Knights Grand Architect)
 Red Velikog arhitekte škotskih vitezova (Order of Scots Knights Grand Architect)
 Red škotskih vitezova iz Kilwinninga (Order of Scots Knights of Kilwinning)
 5º − Vitezovi istoka, mača i orla (Knights of the East, the Sword and Eagle)
 6º − Vitezovi svetog Ivana od Jeruzalema, Palestine, Rodosa i Malte (Knights of St John of Jerusalem, Palestine, Rhodes and Malta)
 Vitezovi svetog Ivana od Jeruzalema (Knights of St John of Jerusalem)
 Vitezovi templari (Knights Templar)
 7º − Vitezovi ružinog križa od Karmela (Knights of the Rose Croix of Mount Carmel)

Vidi još
 Popis masonskih obreda

Izvori

Masonski obredi
Slobodno zidarstvo u Ujedinjenom Kraljevstvu

Baldwynov obred


Fritz Mayer (* 18. Juli 1933 in Dornbirn; † 13. September 1988 in Bregenz) war ein österreichischer Politiker (SPÖ). Mayer war von 1970 bis 1988 Bürgermeister der Vorarlberger Landeshauptstadt Bregenz sowie von 1972 bis 1987 Abgeordneter zum Vorarlberger Landtag.

Leben und Wirken

Fritz Mayer wurde am 18. Juli 1933 als Sohn des Regierungsrats Josef Mayer und dessen Frau Alma in Dornbirn geboren. 1935, also im Alter von zwei Jahren, zog Fritz Mayer mit seiner Familie nach Bregenz um, wo er in weiterer Folge in den Jahren 1939–1944 zunächst die Volksschule und anschließend von 1944 bis 1953 das Bundesgymnasium Gallusstraße besuchte. Nach dem Ablegen der Matura am Bundesgymnasium begab sich Mayer nach Wien, um an der dortigen Technischen Hochschule Bauingenieurwesen zu studieren. Am 12. Dezember 1959 wurde er schließlich zum Diplom-Ingenieur graduiert.

Im Jahr 1960 trat Fritz Mayer als Ingenieur in den Dienst der Vorarlberger Illwerke. Bereits 1957 hatte er zuvor seine Frau Friedolina (geb. Huber) geheiratet, mit der er in der Folge vier gemeinsame Kinder bekam. Schon 1954 war Fritz Mayer Mitglied der Sozialistischen Partei geworden, nachdem er zuvor seit 1947 den Roten Falken angehört hatte. Im Jahr 1965 wurde er schließlich erstmals bei einer Gemeindevertretungswahl zum Ersatzmitglied der Stadtvertretung von Bregenz gewählt. 1967 wurde er ordentliches Mitglied der Bregenzer Stadtvertretung sowie Stadtrat. Nach den Gemeindevertretungswahlen im Jahr 1970 wurde Fritz Mayer schließlich mit Hilfe der FPÖ (13 rot-blaue gegen 12 schwarze Stimmen) zum Bürgermeister der Landeshauptstadt Bregenz gewählt. Fortan war er hauptberuflich als Bregenzer Bürgermeister tätig. Ab dem 17. Mai 1972 war er zudem als Nachfolger seines zurückgetretenen Parteikollegen Walter Peter Abgeordneter zum Vorarlberger Landtag, was er bis zur freiwilligen Niederlegung seines Mandats am 31. Juli 1987 blieb. Von 1976 bis zu seinem Tod leitete Fritz Mayer außerdem die SPÖ Vorarlberg als deren Landesparteivorsitzender.

1978 wurde er mit dem Anton-Bruckner-Ring ausgezeichnet.

Fritz Mayer starb am 13. September 1988 im Alter von 55 Jahren in seiner Heimatstadt Bregenz. Noch im selben Jahr wurde er zum Ehrenvorsitzenden der SPÖ Vorarlberg sowie zum Ehrenbürger der Stadt Bregenz ernannt. In Bregenz ist zu seinem Gedenken der südwestliche Bahnhofsvorplatz als Fritz-Mayer-Platz benannt.

Weblinks

 Biografie von Fritz Mayer auf der Website des Vorarlberger Landtags.

Einzelnachweise

Bürgermeister (Bregenz)
Landtagsabgeordneter (Vorarlberg)
Ehrenbürger von Bregenz
Bauingenieur
Absolvent der Technischen Universität Wien
SPÖ-Mitglied
Österreicher
Geboren 1933
Gestorben 1988
Mann

Fritz Mayer (Politiker)


Chung Hyeon (født 19. maj 1996 i Suwon, Sydkorea) er en professionel mandlig tennisspiller fra Sydkorea.

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra Sydkorea
Personer fra Suwon

Chung Hyeon


El rugby 7 es una de las tantas disciplinas de los Juegos Panamericanos.

En una reunión de la Organización Deportiva Panamericana (ODEPA) en Río de Janeiro se votó por la inclusión del rugby 7 para los Juegos Panamericanos de 2011. Tal inclusión vino después de reuniones entre representantes de la ODEPA y la International Rugby Board (IRB) y una presentación del argentino Carlos Tozzi en calidad de presidente de PARA y miembro del consejo de la IRB.

Se jugó por primera vez en Guadalajara 2011, en la XVI edición de los Juegos. En esa oportunidad participaron 4 selecciones de la Confederación Sudamericana de Rugby y 4 de la North America Caribbean Rugby Association en la que se incluía a la selección mexicana.

Torneo masculino

Ediciones

Medallero
Actualizado Lima 2019

Torneo femenino

Ediciones

Medallero
Actualizado Lima 2019

Medallero histórico ambas ramas
Actualizado hasta Lima 2019

Véase también

 Rugby 7 en los Juegos Suramericanos
 Rugby 7 en los Juegos Centroamericanos y del Caribe
 Rugby 7 en los Juegos Deportivos Centroamericanos
 Rugby 7 en los Juegos Bolivarianos
 Seven Sudamericano Masculino
 Seven Sudamericano Femenino

Referencias

Enlaces externos
Rugby7.com - Pan American Games (en inglés)

Rugby 7 en los Juegos Panamericanos


بِن سَالِم (كان اسمها سِيدِي عَلي بِن سَالِم) قرية تقع بمعتمدية الشبيكة بولاية القيروان من الوسط التونسي، جنوب مدينة الشبيكة. ترقيمها البريدي هو 3112، وهي مركز .

قرى ولاية القيروان

بن سالم


Oum el-Bouaghi ( , , ) er en af Algeriets 48 provinser (, ). Administrationscenteret er Oum el-Bouaghi.

Eksterne henvisninger

Provinser i Algeriet

Oum el-Bouaghi (provins)


Gürçam, Samsun ilinin Ayvacık ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Eski adı Fatsa olarak bilinir.

Coğrafya
Samsun iline 66 km, Ayvacık ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Ayvacık'ın mahalleleri

Gürçam, Ayvacık


O Campeonato NORCECA de Voleibol Masculino de 2015 foi a 24ª edição do torneio organizado pela NORCECA em parceria com a Federação Mexicana de Voleibol, realizado no período de 5 a 10 de outubro. As 4 melhores seleções garantiram vaga no Torneio Pré-Olímpico da NORCECA de 2016.

A seleção canadense conquistou seu primeiro título ao derrotar a seleção cubana na final única. A seleção porto-riquenha completou o pódio derrotando a seleção mexicana pela disputa da medalha de bronze. O ponteiro canadense Nicholas Hoag foi eleito MVP do torneio.

Seleções participantes
As seguintes seleções foram selecionadas para competir o campeonato. A seleção norte-americana desistiu de competir o torneio pois conquistou a vaga olímpica ao vencer a Copa do Mundo de 2015.

Local das partidas

Grupos

Formato da disputa
O torneio foi dividido em duas fases: fase classificatória e fase final.

A melhor equipe de cada grupo avançou diretamente para as semifinais, enquanto as equipes classificadas em segundo e terceiro de cada grupo se encontraram em partidas cruzadas das quartas de final.

A fase de grupos foi jogado com um sistema de todos contra todos e as equipes foram classificadas de acordo com os seguintes critérios.

 Maior número de partidas ganhas.
 Maior número de pontos obtidos, que são concedidos da seguinte forma:
 Partida com resultado final 3-0: 5 pontos para o vencedor e 0 pontos para o perdedor.
 Partida com resultado final 3-1: 4 pontos para o vencedor e 1 pontos para o perdedor.
 Partida com resultado final 3-2: 3 pontos para o vencedor e 2 pontos para o perdedor.
 Proporção entre pontos ganhos e pontos perdidos (razão de pontos).
 Proporção entre os Sets ganhos e os Sets perdidos (relação Sets).
 Se o empate persistir entre duas equipes, a prioridade é dada à equipe que venceu a última partida entre as equipes envolvidas.
 Se o empate persistir entre três equipes ou mais, uma nova classificação será feita levando-se em conta apenas as partidas entre as equipes envolvidas.

Fase classificatória

Grupo A

|}

Resultados

|}

Grupo B

|}

Resultados

|}

Fase final

Resultados

Quartas de final

|}

5º lugar

|}

Semifinais

|}

6º lugar

|}

Terceiro lugar

|}

Final

|}

Classificação final

Premiações

Individuais
Os atletas que se destacaram individualmente foramː

Most Valuable Player (MVP)
  Nicholas Hoag
Melhor Oposto
  Rolando Cepeda
Melhores Ponteiros
  John Gordon Perrin
  Jorge Barajas

Melhor Levantador
  Pedro Rangel
Melhores Centrais
  Luis Sosa
  Daniel Jansen Van Doorn
Melhor Líbero
  Dennis Del Valle

Ver também
 Campeonato NORCECA de Voleibol Feminino de 2015

Ligações externas
 Página oficial da competição
 Campeonato NORCECA de 2015 no Volleybox

Campeonato NORCECA de Voleibol Masculino
Desporto no México em 2015
2015 no voleibol
Competições de seleções de voleibol da América do Norte e Central


Anna Thiaw, née en 1979, est une karatéka sénégalaise.

Carrière
Anna Thiaw est médaillée de bronze en kumite individuel féminin des moins de 53 kg aux Jeux africains de 2003 à Abuja et aux Championnats d'Afrique de karaté 2004 à Durban. Aux Championnats d'Afrique de karaté 2005 à Luanda, elle est médaillée d'or en kata par équipes et en kumite par équipes et médaillée d'argent en kata individuel ainsi qu'en kumite individuel féminin des moins de 53 kg.

Notes et références

Karatéka sénégalaise
Naissance en 1979
Championne d'Afrique de karaté

Anna Thiaw


Stari grad Ljubuški (još i tvrđava hercega Stjepana) srednjovjekovna je tvrđava koja se nalazi na brdu Buturovica iznad Ljubuškoga. Nacionalni je spomenik Bosne i Hercegovine. Osim Starog grada koji se nalazi na koti od 350 mnv, na Buturovici se nalaze još dva lokaliteta: Gradina Sitomir (395 mnv) te Gradina na Buturovici (397 mnv).

Osnova grada izgrađena je na najvišoj koti u vrijeme srednjovjekovne bosanske države, vjerojatno polovinom XV. stoljeća. Srednjovjekovni grad se sastoji od dominantne masivne kule Herceguše te obora (ograđenog prostora za stoku) ispred nje. Kula je četverokutnog oblika, vanjskih dimenzija 9,7×5 m na čijem su vrhu bile puškarnice. Debljina sjevernog zida je 4,5 m, a istočnog i zapadnog 2 m. Dimenzija obora uz kulu je 20×10 m s ulazom širine 1,3 m na južnoj strani. Debljina zidova oko obora bila je između 1,6 i 2 m. Nakon osvajanja Osmanlije su ga sa svih strana opasale zidovima unutar kojih su ostatci stražarnica, žitnica, pekarne, barutane te četiri cisterne za vodu (čatrnje), od kojih su danas vidljive tri.

Izgradnjom zidova oko srednjovjekovnog dijela koji postaje jezgra tvrđave, Osmanlije ga uobličuju u konačni oblik nepravilnog poligona dimenzija oko 93 × 49,5 m (pravac sjever-jug × pravac istok-zapad), površine oko 3.350 m2. Na sjeverom dijelu grada je ulazni dio i veliki donji obor s tabijom, a na jugu se nalazi gornji obor pregrađen zidom. Između njih se nalazi kompleks srednjovjekovnog grada štićenog jednim pregradnim zidom, i na istočnoj strani odvaja ovaj kompleks od donjeg obora. Na jugoistočnom dijelu sagrađene su dvije dominantne kule okrenute ka istoku. Na svim perimetralnim bedemima bile su puškarnice, dijelom i danas sačuvane.

Gradnja samoga grada veže se za hercega Stjepana Vukčića Kosaču. Prvi spomen datira u 1452. kada su u jeku bile borbe između hercega Stjepana i njegovih sinova - knezova Vladislava i Vlatka. Vladislav je iste godine prešao na stranu Dubrovačke Republike te neuspješno pokušao od oca oteti grad. Grad se 1454. spominje u povelji aragonskoga kralja Alfonsa V. kao civitas Lublano (grad Lublano). Osmanlije su ga prvi put osvojile 1463., ali su ga zbog nedovoljne snabdjevenosti nakon mjesec dana napustili, tako da ga je knez Vlatko vratio pod svoju vlast. Negdje između 1468. i 1477. Osmanlije su ga ponovno osvojile, znatno nadogradile i držale u njemu jaku posadu. Njegov kontinuitet se ogleda kroz višekratna spominjanja. Tako je 1477. spomenut u defteru hercegovačkog sandžaka, 1503. u ugovoru između Osmanlija i Ugarske, kao jedan od pograničnih gradova koji ostaje pod osmanskom vlašću, a Nesuh-aga Vučjaković ga 1633. spominje prilikom gradnje džamije u njegovoj blizini. Napušten je 1835.

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Građevine u Ljubuškom
Utvrde u Bosni i Hercegovini
Nacionalni spomenici Bosne i Hercegovine
Arheološki lokaliteti u Bosni i Hercegovini

Stari grad Ljubuški


ටූමස් රූබට් ලින්ඩෝල් FRS FMedSci (උපත 28ජනවාරි 1938) යනු  පිළිකා පර්යේෂණ පිළිබඳ විශේෂඥතාවයක් උසුලන ස්වීඩන ජාතික විද්‍යාඥයෙකි.

2015 දී, ඩීඑන්ඒ අළුත්වැඩියාව පිළිබඳ  යාන්ත්‍රීය අධ්‍යයනය වෙනුවෙන්,  රසායන විද්‍යාව සඳහා නොබෙල් ත්‍යාගය,  ඇමරිකානු රසායනඥ පෝල් එල්. මොඩ්රිච්  සහ තුර්කි ජාතික රසායනඥ අෂීස් සන්ජා හා සමව ඔහු වෙත පිරිනැමුනි.

අධ්‍යාපනය
ෆොල්කේ රූබට් ලින්ඩෝල් සහ  ඉයෙතල් හුල්ඩා හුල්ට්බැරියර් යන දෙමව්පියනට දාව ලින්ඩෝල් උපන්නේ ස්වීඩනයේ,  ස්ටොක්හොල්ම්හී, කුංස්හොල්මන්හිදීය.  1967 වසරෙහිදී ඔහු පීඑච්ඩී උපාධිය හිමි කර ගත් අතර, 1970 වසරෙහිදී වෛද්‍ය විද්‍යාචාර්යය සුදුසුකම ලැබුවේ, ස්ටොක්හොල්ම්හී කැරොලින්ස්කා ඉන්ස්ටිට්‍යුට් වෙතිනි.

අභිවෘත්තිය
ඔහුගේ පීඑච්ඩී උපාධියෙන් අනතුරුව, ලින්ඩෝල් විසින් පශ්චාත්ආචාර්ය පර්යේෂණ සිදු කලේ  ප්‍රින්ස්ටන් විශ්වවිද්‍යාලයෙහි සහ රොකෆෙලර් විශ්වවිද්‍යාලයෙහිදීය.

ත්‍යාග සහ ගෞරව
2015 වසරෙහිදී ඔහු වෙත රසායන විද්‍යාව සඳහා නොබෙල් ත්‍යාගය සම ලෙසින් පිරිනැමිණි.  ස්වීඩිෂ් ඇකඩමිය ප්‍රකාශයට පත් කලේ " 2015 වසරෙහි රසායන විද්‍යාව සඳහා නොබෙල් ත්‍යාගය  ටූමස් ලින්ඩෝල්, පෝල් මොඩ්රිච්  සහ අෂීස් සන්ජා වෙත සම ලෙසින් පිරිනැමුනේ  'ඩීඑන්ඒ අළුත්වැඩියාව පිළිබඳ යාන්ත්‍රීය අධ්‍යයනය' පිළිබඳව බවයි."

ආශ්‍රිත

1938 උපත්

ජීවත්වන්නෝ
විද්‍යාඥයෝ
රසායන විද්‍යාඥයන්

ටූමස් ලින්ඩෝල්


A Quinta da Arealva é um monumento no Município de Almada, na margem Sul do Rio Tejo, em Portugal. Consiste numa antiga propriedade agrícola ligada à produção de vinho, que além dos terrenos de vinha também incluía um palácio e várias estruturas de apoio à vinicultura, como armazéns, tanoarias e um cais fluvial.

Descrição e história
A quinta situa-se junto ao Cais do Olho de Boi, na zona do Gingal, em Almada. Localiza-se nas imediações do Santuário Nacional de Cristo Rei. Consiste numa propriedade de grandes dimensões, que inclui as antigas dependências do palácio, um antigo complexo vinícola com as suas estruturas de apoio, como armazéns, um cais no Rio Tejo, e um estaleiro, vários edifícios residenciais, e uma ponte em madeira e alvenaria. Alguns dos edifícios, como os antigos armazéns e a tanoaria, são de construção setecentista, estando integrados no estilo pombalino. Um dos elementos mais destacados da propriedade é o antigo jardim da quinta, a cerca de 48 m de altitude, situado nas imediações da Igreja de São Paulo.

A quinta teve origem numa estrutura militar, o Forte da Pipa, que foi construído no século XVII, para controlar o tráfego das embarcações que entravam e saíam do Rio Tejo. Foi uma das várias fortificações incluídas num sistema de defesa marítima, cujo planeamento foi iniciado por D. João IV, mas as obras só foram iniciadas durante o reinado de D. Afonso VI, e concluídas no período de D. Pedro II. O forte foi abandonado nos finais do século XVIII, por já não ter importância do ponto de vista militar, tendo sido nessa altura que passou a ser ocupado por proprietários vindos do Ginjal, que estavam ligados à produção vinícola. Estes foram responsáveis pela construção de vários edifícios, como armazéns e uma tanoaria, tendo esta sido uma das maiores no concelho desde o século XVIII, e chegou a ser uma das mais importantes em território nacional. O antigo forte foi convertido em residências para os proprietários. Nesta altura, a Quinta da Arealva consistia numa grande propriedade, que tinha várias casas e vinhedos. O local tinha grandes dificuldades de acesso por terra, mas contava com um cais próprio no Rio Tejo, que era utilizado para o transporte do vinho. Devido à sua riqueza agrícola, foi escolhido como residência pelo nobre irlandês João O'Neill (en), que estava exilado em Portugal. Devido ao seu apego à religião católica, ordenou a construção de uma pequena capela na quinta, que foi dedicada a São João Baptista. Nos princípios do século XIX, encontravam-se vários armazéns na área entre o antigo Forte da Arealva e o Forte da Fonte da Pipa, que nessa altura passou a pertencer à Sociedade Vinícola Sul de Portugal, tendo esta sido a última companhia vinícola na margem Sul do Tejo em Almada. Em 1861, o dono da propriedade era Domingos Afonso, que em conjunto com a família Paliarte dominava a extensa área entre o Olho de Boi e a Arealva.

Posteriormente o complexo ficou ao abandono, tendo sido pilhado e muito vandalizado, tendo sido igualmente atingido por um incêndio. Nos princípios do século XXI os edifícios estavam em ruínas, sendo ainda visíveis alguns vestígios da antiga capela de Sâo João Baptista. Na década de 2010 foi utilizada em vários festivais de música electrónica, organizados durante o Verão. A quinta tornou-se depois propriedade da Socieade Arealva, que no entanto entrou em processo de insolvência, pelo que nos finais de 2020 foi leiloada por determinação judicial, tendo atingido um valor superior a 6 milhões de Euros. Na altura, a Câmara Municipal de Almada e a empresa Tejal do Grupo, principal proprietária dos terrenos onde se situa o Cais do Ginjal, mostraram-se interessados em reabilitar a Quinta da Arealva, como parte de um percurso pedonal que iria desenvolver «a ligação do Rio à cidade, do Ginjal a Almada Velha, a relação e a interação das novas e velhas gentes, o encontro das memórias e histórias do passado com o presente e as possibilidades de projecção no futuro que ali estará em construção».

Ver também
Lista de património edificado no Município de Almada

Ligações externas

Património edificado em Almada
Quintas no distrito de Setúbal
Antigas fortificações de Portugal

Quinta da Arealva


Mayta Cápac (kečua. Mayta Qhapaq) (Cusco, ? - ?, o. 1318.), četvrti vladar Kraljevstva Cusco (o. 1288. - o. 1318.) iz dinastije Cuzcohurina. Sin je oca Lloquea Yupanquija i majke Mame Cahue. Na početku svoje vladavine porazio je plemena Alcahuisa i Culumchima u okolici doline Cusca, što je ojačalo položaj i moć Inka.

Oženio se s Mamom Cuco s kojom je imao sina i nasljednika Cápaca Yupanquija.

Inke

Mayta Cápac


Brzi i žestoki: Hobbs i Shaw (eng. Fast & Furious Presents: Hobbs & Shaw) je američki akcijski film redatelja David Leitch iz 2019. godine i ujedno odvrtjeti dio filmskog serijala Brzi i žestoki.

Radnja

Otkako su se neprikosnoveni provoditelj zakona Hobbs, odani agent američke Diplomatske sigurnosne službe, i bezakoni izopćenik Shaw, bivši operativac britanske vojne elite, prvi put suočili u filmu dvojac se neprestano sukobljava I pokušavaju uništiti jedan drugoga. Ali kada genetski pojačani anarhist Brixton stječe kontrolu nad podmuklom biološkom prijetnjom koja zauvijek može promijeniti čovječanstvo - i porazi najbolju, briljantnu i neustrašivu agenticu MI6, koja je slučajno Shawnova sestra - dvoje zakletih neprijatelja morat će se udružiti kako bi pobijedili jedinog tipa koji bi mogao biti opakiji od njih samih.

Glavne uloge
 Dwayne Johnson
 Jason Statham
 Idris Elba
 Vanessa Kirby
 Eiza González
 Cliff Curtis
 Helen Mirren

Izvori

Vanjske poveznice
 Brzi i žestoki 8 na Internet Movie Databaseu

Brzi i žestoki
Američki filmovi 2010-ih
Akcijski filmovi

Brzi i žestoki: Hobbs i Shaw


Arnim Halter (* 26. Februar 1948 in Hombrechtikon; † 7. Juni 2023) war ein Schweizer Schauspieler und Regisseur.

Leben
Arnim Halter absolvierte seine Schauspielausbildung von 1965 bis 1967 in der Schauspielgemeinschaft Zürich und von 1967 bis 1969 bei Etienne Decroux in Paris.

Von 1970 bis 1977 war er als freischaffender Schauspieler und Regisseur tätig. Danach hatte er Engagements am Fränkisch-Schwäbischen Städtetheater Dinkelsbühl, am Marburger Schauspiel und von 1980 bis 1984 am Stadttheater St. Gallen.

Seit 1984 arbeitet Halter wieder als freischaffender Schauspieler und Regisseur. Unter anderem am Stadttheater Bern, Atelier-Theater Bern, Stadttheater Chur, am Theater für Vorarlberg und am Stadttheater St. Gallen.

1997 gründete er zusammen mit Helmut Schüschner und Regine Weingart die freie Gruppe Parfin de siècle, die seither an verschiedenen Orten in St. Gallen Inszenierungen und szenische Lesungen zeigt. Auf 1. Januar 2021 wurde das Theater einem neuen künstlerischen Leiter, Mattias Flückiger übergeben. Halter und Weingart zogen sich zurück.

Arnim Halter war ab 1990 Dozent an der Pädagogischen Hochschule St. Gallen und am Lehrerseminar Rorschach.

Theater (Auszug)
 1982: Clov in Becketts "Endspiel"
 1982: Kent in Shakespeares "König Lear"
 1991: Braschs "Frauen Krieg Lustspiel"
 1993: Ibsens "Hedda Gabler"
 1994: Horváths "Kasimir und Karoline"
 1999: Purcells "Dido and Aeneas"
 2011: Black Boxes von Christine Fischer

Literatur

Weblinks
 Parfin de siècle

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Theaterregisseur
Person (St. Gallen)
Schweizer
Geboren 1948
Gestorben 2023
Mann

Arnim Halter


Vriesea hieroglyphica é uma espécie de planta do gênero Vriesea e da família Bromeliaceae.

Taxonomia

Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Massangea santoviensis  Linden ex Baker
 Massangea tigrina  Baker
 Massangea hieroglyphica  Carrière
 Tillandsia hieroglyphica  (Carrière) Baker

Forma de vida
É uma espécie epífita, rupícola, terrícola e herbácea.

Descrição
Difere de Vriesea hieroglyphica var. zebrina pelas brácteas superiores do pedúnculo e brácteas primárias totalmente verdes.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Espírito Santo, Paraná, Rio de Janeiro e São Paulo.
Em termos ecológicos, é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Costa, A.F.; Moura, R.L.; Neves, B.; Machado, T.M.; Kessous, I.M.; Uribbe, F.P.; Couto, D.R.; Gomes-da-Silva, J. Vriesea  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Vriesea hieroglyphica no projeto Flora e Funga do Brasil
 Vriesea hieroglyphica no portal do Centro Nacional de Conservação da Flora (Brasil)

Vriesea
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Vriesea hieroglyphica


El Independencia es un club de fútbol del Perú, de la ciudad de Arequipa en el Departamento de Arequipa. Fue fundado el 30 de agosto de 1912 y participa en la Copa Perú.

Historia
Antes de que el club Independencia existiera como la entidad que existe actualmente, en los claustros del Colegio Nacional de la Independencia Americana ubicados en la calle San Agustín un grupo entusiasta de alumnos  formaron un club con el nombre de Club Independencia de Tiro al Blanco en el año de 1908, bajo la presidencia del señor Max Alguiar y el apoyo decidido del director del colegio en aquellos años, el señor Carlos Hilburg. Poco tiempo después cambió su nombre al actual debido a que los objetivos del club eran más amplios, se buscaba la práctica de variados deportes dentro del cual estaría incluido el fútbol, por lo que fue preciso acuñar al nombre la palabra "Deportivo".

El 30 de agosto de 1912, el club se funda formalmente al independizarse del colegio y desde entonces comenzó a destacar en todo tipo de deportes, desde baloncesto (iniciador de la rama femenina en la ciudad) hasta ajedrez pasando por el atletismo y tiro al blanco. En el fútbol fue considerado en sus inicios como el precursor del juego de conjunto en la ciudad, pues el equipo no valía por sus figuras individuales sino por su valor colectivo traducido en un magnífico juego. En 1918 fue uno de los cinco clubes encargados de fundar lo que hoy es la Liga Provincial de Arequipa junto a FBC Melgar, FBC Aurora, White Star y SC Bolognesi, destacándose desde un inicio como un buen equipo aunque con poca fortuna, pues lograría alcanzar su primer título de liga recién en 1924 derrotando en la final al White Star y pasarían varios años para volver a consagrarse campeón de Arequipa.

Fue habitual representante de la ciudad de Arequipa en enfrentamientos con equipos de otras ciudades del país como Lima, Callao, Cusco y Mollendo sobresaliendo un contundente triunfo sobre Universitario por 2 goles a 1 en el año de 1927, en lo que sería la primera derrota del equipo crema en tierras mistianas.

Su primer descenso se consumó en 1935 luego de 18 años actuando en la máxima categoría del fútbol mistiano tras quedar último en la tabla general del torneo de aquel año. El equipo pasó varias veces de la alegría al llanto, descendiendo y ascendiendo de categoría como en aquella ocasión en la que luego de ascender a la primera división arequipeña se convirtió en tricampeón en los años 1946, 1947 y 1948 descendiendo nuevamente en 1949.

El Independencia ha logrado, a través del tiempo, formar grandes  y famosos personajes en el balompié peruano e internacional. Entre aquellos que vistieron la camiseta blanca se encuentran Gerardo Arce, quien por su estilo de juego fue invitado a ser parte del Club Alianza Lima. En parecida situación estuvo Jorge Pardón, apodado el "patrón mistiano del arco" que llegó a ser parte del Club Sporting Tabaco o Eduardo Somocurcio, que jugó en Club Centro Deportivo Municipal. Sin embargo, para los alfeñiques destaca Pardón por su participación como arquero de la selección de Perú en el mundial de Uruguay 1930, donde logró fama por su actuar.

En 2014 fue subcampeón de la Liga Distrital de Arequipa y llegó a la Etapa Provincial de la Copa Perú donde fue eliminado en primera fase, siendo ésta su última participación en esa etapa de la Copa Perú.

Jugó en la segunda categoría de la Liga del Cercado de Arequipa luego de descender en 2016; sin embargo, esto no impidió que en 2018 se coronase como campeón del cuadrangular organizado por la Liga Provincial con motivo de celebrarse el centenario de fundación del ente que rige el fútbol en la ciudad blanca, esto luego de derrotar por 9 a 1 al Sport Victoria del Huayco.

En 2022 fue subcampeón de la Segunda División de la Liga del Cercado de Arequipa y logró el retorno a la Primera distrital.

Cronología

Uniforme
En los primeros años de existencia se caracterizó por hacer uso de una camiseta blanca de manga larga acompañada de corbata negra, pantalón blanco, gorra blanca y medias negras, indumentaria que evolucionaría a la que usa en la actualidad:
 Uniforme titular: Camiseta alba con visos negros, pantalón albo, medias albas.
Uniforme alterno: Camiseta negra con visos albos, pantalón negro, medias negras.

Estadio

En un inicio el Club nacido de las aulas del Colegio Nacional de la Independencia Americana, jugó en el histórico "Canchon de Santa Marta", posteriormente en el Estadio Mariano Melgar que es un estadio de fútbol ubicado en la ciudad de Arequipa, a 2.335 m.s.n.m, en el Departamento de Arequipa y fue uno de los primeros escenarios deportivos construidos en el sur del Perú.

Lleva su nombre en homenaje a Mariano Melgar quien fuera Poeta y Revolucionario independentista arequipeño.

Este escenario ha albergado los partidos del FBC Melgar y del Aurora Fútbol Club en varias ediciones del campeonato Descentralizado y desde 1996 ha sido asignado como escenario alterno del club dominó. En este estadio también se juegan diferentes encuentros de la Copa Perú, en donde participan el FBC Piérola, Sportivo Huracán, y FBC Aurora (que descendío del fútbol profesional al amateur nuevamente).

Además este estadio ha sido escenario de diversos torneos internacionales como la Copa Libertadores de América 1982 y 1984; Los Juegos Bolivarianos de 1997 y el Campeonato Sudamericano Sub 17 que se realizó en el año 2001 en Perú.

Datos del club
 Fundación: 30 de agosto de 1912
 Temporadas en Primera División: Ninguna
 Temporadas en Segunda División: Ninguna
 Mayor goleada conseguida:
 En campeonatos nacionales de local: Independencia 4:1 Deportivo Temperley (2 de abril de 2011).
 En campeonatos nacionales de visita:  Bío Sport 0:6 Independencia (12 de marzo de 2011)
 Mayor goleada recibida:
 En campeonatos nacionales de local:
 En campeonatos nacionales de visita: Unión Salaverry 2:0 Independencia (4 de junio de 2011)
 Mejor puesto en la liga: 2.
 Peor puesto en la liga: 9.

Jugadores
Entre los futbolistas que pasaron por el club destaca Jorge Pardón que integró la selección de fútbol del Perú que participó en la Copa Mundial de Uruguay 1930. Otros jugadores importantes fueron Gerardo Arce y Eduardo Somocurcio.

Palmarés

Torneos regionales
Liga del Cercado de Arequipa: 1924, 1946, 1947 y 1948.
Segunda División de Arequipa: 1950, 2015.
 Subcampeón de la Liga del Cercado de Arequipa: 1921-II, 1925-II, 1926-II, 1930, 1962, 1951, 1954, 1957, 1962, 2011, 2014.
 Subcampeón de la Segunda División de Arequipa: 2022.

Referencias

Enlaces externos

Equipos de fútbol de la Copa Perú
Equipos de fútbol de Arequipa
Equipos de fútbol fundados en 1912

Club Independencia


Politica militară (numită și  politică de apărare) este politica  publică  care se ocupă cu securitatea internațională și cea militară. Ea cuprinde măsurile și inițiativele pe care guvernele  le realizează sau nu  în ceea ce privește luarea deciziilor cât și  obiectivele strategice, cum ar fi de ex., când și în ce mod să se angajeze forțele armate naționale.

Politica militară este folosită pentru a asigura implicarea independenței în dezvoltarea națională, și pentru reducerea greutăților impuse de actori ostili și agresivi externi. Ministerul Apărării (sau o organizație sinonimă guvernamentală) este principalul factor de decizie în politica militară națională.

Scop
Politica militară identifică, bazându-se pe  analiză de informații, amenințările de ostilitate și agresiune și definește domeniul militar al securității naționale, [[alianță de apărare|alianțelor de  apărare], pregătirii de luptă, organizării militare a forțelor naționale și utilizarea în context a tehnologiei militare.

Politica militară națională definește strategia de apărare națională, momentul angajării forțelor armate naționale. Politica militară națională, de asemenea, definește postura strategică, "modul cum", față de orice posibilă amenințare asupra  teritoriului național,  societății, mediului și/sau economiei  acestuia, și definește opțiunile disponibile pentru a face față acestor amenințări. Cu cât sunt  mai multe opțiunile oferite  pe care  o politică militară le oferă guvernului, cu atât mai bine (mult) este luată în considerare  formularea sa. Postura strategică la rândul său, definește doctrina militară  a forțelor armate. Această doctrină poate include raportări la amenințări cu care se confruntă interesele naționale, și care  sunt situate în afara teritoriului național, cum ar fi căi maritime  de transport.

Dezvoltare
O politică militară este creată prin procesul politicii militare de luare a deciziilor organizatorice importante, inclusiv identificarea priorităților și alternativelor diferite, cum ar fi personalul de apărare și programele tehnologice sau  prioritățile bugetare și alegând între ele în funcție de impactul pe care acestea le pot avea asupra dezvoltării naționale în ansamblu.

Note

Legături externe

http://www.vbs.admin.ch/internet/vbs/de/home/themen/security.html  – Website des Schweizerisch Eidgenössischen Departements für Verteidigung, Bevölkerungsschutz und Sport zum Thema Sicherheitspolitik
http://www.sicherheitspolitik.at – Website der Österreichischen Gesellschaft für Landesverteidigung und Sicherheitspolitik
http://www.baks.bund.de – Website der Bundesakademie für Sicherheitspolitik, einer selbstständigen Dienststelle des Bundesministers der Verteidigung der Bundesrepublik Deutschland

Vezi și
Securitate  națională

Politică militară


هيو مارستن هيفنر (ولد في 9 أبريل 1926 - 27 سبتمبر 2017) معروف أحياناً باسم هَف (Hef), ناشر مجلة أمريكي، والمؤسس الرئيسي لمشاريع البلاي بوي. في عام 2003 صنفته مجلة ارينا (Arena)بالمرتبة الثانية في قائمة «اقوى 50 شخص في الإباحية».

فارق مؤسس مجلة «بلاي بوي» هيو هيفنر Hugh Hefner الحياة في 27 سبتمبر 2017، عن عمر ناهز الـ 91 عامًا ونتيجة أسباب طبيعية.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من شيكاغو (إلينوي)
أشخاص من هولمبي هيلز (حي)
أصحاب أعمال أمريكيون في القرن 20
أصحاب أعمال من شيكاغو
أفراد الجيش الأمريكي في الحرب العالمية الثانية
أفراد عسكريون من إلينوي
أمريكيون من أصل ألماني
أمريكيون من أصل إنجليزي
أمريكيون من أصل سويدي
اجتماعيون أمريكيون
جنود أمريكيون
خريجو جامعة إلينوي
خريجو جامعة إلينوي في أوربانا شامباين
خريجو جامعة نورث وسترن
خريجو مدرسية في معهد الفن (شيكاغو)
ديمقراطيون من ولاية كاليفورنيا
رؤساء تنفيذيون أمريكيون
صحفيون أمريكيون
كاتبون إعلانيون
محررو مجلات أمريكيون
محررو نسخ أمريكيون
مدفونون في مقبرة حديقة قرية ويستوود ميموريال
مشاركون أمريكيون في برامج تلفزيون الواقع
ملاك نادي ليلي
مواليد 1926
مواليد في شيكاغو
ميثوديون أمريكيون
مؤسسو مجلات أمريكيون
ناجون من سكتة دماغية
ناشرو مجلات أمريكيون
ناشطو إل جي بي تي
ناشطو حرية التعبير
ناشطو حقوق إل جي بي تي أمريكيون
ناشطون سياسيون أمريكيون
وفيات 2017
وفيات بأمراض معدية في كاليفورنيا
وفيات بسبب خمج الدم
كاتبون إعلانيون أمريكيون

هيو هيفنر


A Ginástica Estética de Grupo (AGG) é uma disciplina da ginástica desenvolvida a partir da "Ginástica Feminina" finlandesa (naisvoimistelu). A disciplina lembra a Ginástica Rítmica, mas com algumas diferenças marcantes: na AGG, a ênfase é no movimento corporal grande e contínuo e as equipes são maiores. As equipes de AGG geralmente consistem em 6 a 10 ginastas e algumas equipes infantis são ainda maiores. Além disso, os aparelhos não são utilizados nas competições internacionais da AGG como na Ginástica Rítmica, onde bola, fita, aro e maças são usados na área do solo. O esporte exige qualidades físicas como flexibilidade, equilíbrio, velocidade, força, coordenação e senso de ritmo onde os movimentos do corpo são enfatizados na fluidez, apelo expressivo e estético. Um bom desempenho é caracterizado pela uniformidade e simultaneidade. O programa de competição consiste em movimentos corporais versáteis e variados, como ondas e balanços corporais, equilíbrios e pivôs, pulos e saltos, passos de dança e levantamentos.

A duração do programa de competição deve ser de 2,15 a 2,45 minutos. A vestimenta de competição de um grupo deve ser um collant com apelo estético considerando o espírito do esporte competitivo. O tamanho da área de competição, que é um tapete de ginástica, é de 13 m x 13 m. A área deve ser usada de forma diversa.

A Federação Internacional de Ginástica Estética em Grupo (IFAGG) foi criada em 2003. A Federação tem, entre outros, Austrália, Bulgária, Canadá, República Tcheca, Dinamarca, Estônia, Ilhas Faroé, Finlândia, França, Hungria, Itália, Japão, Rússia, Ucrânia e Espanha como membros.

Categorias de idade
Na AGG, as equipes competem nas seguintes categorias de idade:
 Categoria infantil 8–10 anos
 Categoria infantil 10–12 anos
 Categoria infantil 12–14 anos
 Categoria juvenil: 14–16 anos
 Categoria sênior: acima de 16 anos

Além disso, existe uma categoria de estudantes universitários onde as ginastas devem ter 17 anos ou mais. Apenas as ginastas juvenis e sêniores competem em competições internacionais da categoria A, como os Campeonatos Mundiais.

Julgamento
O júri é composto por três painéis de juízes:

O júri técnico avaliará se o programa possui todos os elementos técnicos exigidos, que na AGG dependem da faixa etária das ginastas, mas que geralmente consiste em:
 Equilíbrios: por exemplo, equilíbrios estáticos, equilíbrios dinâmicos (por exemplo, tourlent, ilusões, pivôs) e séries de equilíbrios
 Saltos e saltos: por exemplo, salto dobrado, salto tesoura, salto cossaco, salto circular com ambas as pernas dobradas, salto cervo
 Movimentos do corpo: por exemplo, flexão, balanço do corpo, onda do corpo, contração, inclinação/estocada, relaxamento, torção
 Movimentos do braço
 Série de etapas, pulos ou saltos
 Movimentos acrobáticos
 Movimentos de flexibilidade: por exemplo, divisões de linha de frente e linha lateral
 Série combinada

O júri artístico avalia a qualidade das ginastas, a estrutura da composição e a originalidade e expressão da composição.

O júri de execução faz deduções por erros que identifica durante o programa. Por exemplo, extensões insuficientes, formas não fixas nos movimentos do corpo, aterrissagens pesadas em saltos, formas não fixas nos equilíbrios e falta de sincronização.

A maior pontuação total é de 20,00 pontos composta por: Valor Técnico (TV) 6.0, Valor Artístico (AV) 4.0 e Execução (EXE) 10.0.

Campeonato Mundial de Ginástica Estética de Grupo

O sistema de competição internacional para AGG é organizado em três categorias. Estes são designados como A, B e C. As competições da categoria A incluem os Campeonatos Mundiais, os Campeonatos Continentais, as competições da Copa do Mundo, as competições da Copa Challenge (para o juvenil), Campeonatos da IFAGG e outros campeonatos aprovados. As competições da categoria B incluem competições internacionais infantis ou juvenis. A categoria C é reservada aos campeonatos nacionais.

A Ginástica Estética de Grupo é uma disciplina atualmente não reconhecida pela Fédération Internationale de Gymnastique. Os Campeonatos Mundiais são organizados anualmente desde 2000 pela Federação Internacional de Ginástica Estética de Grupo (IFAAG).

Campeonato Europeu de Ginástica Estética de Grupo

O Campeonato Europeu é organizado anualmente desde 2016 pela Federação Internacional de Ginástica Estética de Grupo (IFAAG). Desde 2018, eles são realizados a cada dois anos.

Copa do Mundo de Ginástica Estética de Grupo

Copa do Mundo é uma série de competições que são realizadas ao longo do ano no mundo. A série da Copa do Mundo consiste em quatro competições sazonais realizadas em diferentes países. Existem dois tipos, que são organizados ao mesmo tempo - a Copa do Mundo é para times sêniores e a Copa Challenge é para times juvenis. As equipes recebem pontos de cada etapa e os três melhores resultados dão a classificação final na série da Copa do Mundo.

O vencedor da primeira Copa do Mundo IFAGG, realizada em 2005, foi SC Oscar da Rússia, GC Piruett da Estônia ficou em segundo lugar e VVS Frida da Finlândia em terceiro.

Referências

Ginástica

Ginástica estética de grupo