Disfazi. Bir çeşit konuşma bozukluğudur. Normal konuşma ile ilgili serebral (beyinsel) yapılardaki bozukluk sonucu kavrama ve ifade yeteneğinde anormallik vardır. Hastalar kelimeleri ve isimleri bulmada güçlük çekerler; yani konuşulan dili anlamakta veya ifade etmekte güçlük çekilir. Konuşmayı anlama ve yazma yeteneği bozuk olabilir, sözcükler birbirine karıştırılabilir.

İletişim bozuklukları
İnsan sesi
Konuşma ve dil patolojisi
Ruhsal ve davranışsal bozukluklar
Çocukluk psikiyatrik bozuklukları

Disfazi


Le Nairnshire était une circonscription du Parlement écossais avant l'Union avec l' Angleterre en 1707. les barons du comté ou Sheriffdom de Nairn ont élu deux commissaires pour les représenter au Parlement et à la Convention des États.

À l'époque de l'Union, Hugh Rose, commissaire du Nairnshire, fut choisi comme l'un des représentants écossais au premier Parlement de Grande-Bretagne. À partir de 1708 , le Nairnshire a envoyé un membre à la Chambre des communes de Grande-Bretagne.

Liste des commissaires du comté

 1617, 1628–1633: John Dunbar de Moynes
 1628–1633, 1630 convention: John Campbell de Calder
 1639–1641: James Grant de Moyness
 1643 convention: Alexander Dunbar de Boath
 1646–1647, 1648: Hugh Rose de Kilravock
 1646–1647, 1648: Alexander Brodie de Lethen
 1661–1663: Sir Hugh Campbell de Calder, sheriff
 1661–63, 1667 convention: James Grant de Moynes
 1665 convention: Hugh Rose de Clava
 1669–1674, 1678 convention, 1681–82: Sir Hugh Campbell de Calder
 1678 (convention), 1681–1682: Duncan Forbes de Culloden
 1685–1686: Hugh Rose de Kilravock
 1685–1686, 1689 (convention), 1689–1693: Sir Hugh Campbell de Calder (expulsé en 1693)
 1689 convention, 1689–1693: John Hay de Lochley  (mort vers 1693)
 1689: David Brodie de Lethen
 1693–1702: George Brodie de Aslisk
 1693–1695: Alexander Campbell de Calder (décédé vers 1698)
 1700–1702, 1702–1707: Hugh Rose de Kilravock
 1702–1703: Duncan Forbes de Culloden (décédé en 1704)
 1704–1707: John Forbes de Culloden

Références

 Joseph Foster, Members of Parliament, Scotland, 1882.
 Margaret D. Young, The Parliaments of Scotland: Burgh and Shire Commissioners, 1993. Volume 2, p. 797.

Article connexe
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le comté de Nairn

Nairnshire (circonscription du Parlement d'Écosse)


O Ministério da Economia e Planeamento (MEP) é um órgão do Governo da República de Angola que, em sua estrutura administrativa, cuida da formulação e execução da política econômica nacional, pela fiscalização e controle do comércio exterior, previdência e negociações econômicas e financeiras com governos, organismos multilaterais e agências governamentais. Também possui a função de formular e executar as políticas de planeamento estratégico nacional, planejar orçamentos e custos, analisar a viabilidade de projetos, controlar fundos e projetos do governo. Sua autoridade superior é o Ministro da Economia e Planeamento.

Histórico
As raízes do ministério estão no Acordo do Alvor, que estabeleceu o Conselho Presidencial do Governo de Transição. Foi criada a pasta do Ministério da Economia em 15 de janeiro de 1975, liderada pelo ministro Vasco Vieira de Almeida, da Junta de Salvação Nacional portuguesa. Além do gabinete ministerial, possuía três secretarias especiais: Secretaria de Estado da Indústria e Energia, sob comando de Augusto Lopes "Tutu" Teixeira; Secretaria de Estado das Pescas, sob comando de Manuel Alberto Teixeira Coelho, e; Secretaria de Estado do Comércio e Turismo, sob comando de Graça Tavares. Foi, igualmente, criada a pasta Ministério do Planeamento e Finanças, a cargo do ministro Saíde Mingas. Em agosto do mesmo ano as funções foram suspensas.

Em 12 de novembro de 1975 os ministérios foram recriados separadamente como "Ministério do Plano", com as funções de planeamento econômico e da planificação econômica angolana, enquanto que o Ministério das Finanças absorveu as atribuições de execução econômica nacional. Em 2004 foi recriado o "Ministério da Economia", a partir da absorção de atribuições das pastas de finanças e de planeamento. Em 2017 os ministérios foram extintos e suas estruturas fundidas para formar o "Ministério da Economia e Planeamento". Suas denominações históricas de 1975 a 2017 foram:
1975–1994: Ministério do Plano;
1994–1996: Ministério do Planeamento e da Coordenação Económica;
1996–2012: Ministério do Planeamento;
2012–2017: Ministério do Planeamento e Desenvolvimento Territorial;
2004–2017: Ministério da Economia.

O atual Ministro da Economia e Planeamento é Mário Augusto Caetano João de Sousa.

Lista de ministros

Economia

Plano/Planeamento e da Coordenação Económica/Planeamento/Planeamento e Desenvolvimento Territorial

Economia e Planeamento

Economia e Planeamento

Ministério da Economia e Planeamento


Pierre Jahan (Amboise, 9 de septiembre de 1909 - París, 21 de febrero de 2003) fue un fotógrafo e ilustrador francés.

Con seis años heredó una Kodak Brownie de su hermana y comenzó a hacer fotografías, pero el aprendizaje que empezó en 1934 en el taller parisino de Raymond Gid estuvo relacionado en mayor medida con la tipografía y la ilustración. Su trabajo era más bien de ilustrador. En 1936 fue miembro fundador del grupo Le Rectangle junto a fotógrafos, entre ellos Louis-Victor Emmanuel Sougez y René Servant. En 1950 se unió al Grupo fotográfico Les XV junto a Robert Doisneau, Willy Ronis y Lucien Lorelle entre otros.

Al finalizar la Segunda Guerra Mundial organizó una exposición junto a Raymond Gid en el Museo del Louvre que recogía fotografías de las medidas que se adoptaron para proteger las obras de arte durante la guerra. A partir de ese momento se convierte en gran defensor de los derechos de autor, lo que le llevó a la vicepresidencia de la Sociedad de la Defensa de los Derechos de Autor de los Fotógrafos.

Realizó numerosos reportajes entre los que se pueden destacar: el realizado sobre la Exposición Universal de París (1937) y el que denunciaba la destrucción de estatuas parisinas para aprovechar su metal durante la ocupación por las tropas alemanas en la Segunda Guerra Mundial. También hizo retratos a personajes como Pablo Picasso, Georges Braque, Colette, Jean Cocteau o Paul Valéry. Asimismo su trabajo editorial fue muy amplio con colaboraciones en los principales medios.

En 2010 se realizó una exposición retrospectiva de su trabajo en los Encuentros fotográficos de Arlés.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web (en francés)
 Exposiciones y publicaciones
 Breve reseña en El País
 Reportaje sobre la reposición de obras en el Museo del Louvre tras la Segunda Guerra Mundial (en francés)

Fotógrafos de Francia
Fotógrafos del siglo XX
Fotógrafos retratistas
Nacidos en Amboise
Fallecidos en París

Pierre Jahan


Loki je američka televizijska serija koju je stvorio Michael Waldron za Disney+.

Temelji se na istoimenom liku iz stripa Marvel Comics, serija je smještena u Marvel Cinematic Universeu (MCU), u kontinuitetu s filmovima u franšizi, a odvija se nakon događaja iz filma Osvetnici: Završnica. Seriju producira Marvel Studios, a Waldron je voditelj i izvršni producent.

Loki je objavljen 9. lipnja 2021. na Disney+-u. Prva sezona je radnjom smještena u četvrtoj fazi MCU-a. U srpnju 2021. je potvrđena druga sezona.

Radnja
Nakon krađe Teserakta tijekom događaja Osvetnici: Završnica, alternativnu verziju Lokija bude privedena od strane "Time Variance Authority" (TVA), organizacija koja postoji izvan prostor-vremena i prati vremenske crte. TVA nudi Lokiju dvije opcije: biti izbrisan iz postojanja, jer je on vremenska varijanta, ili im pomoći da zaustave opasnu prijetnju. Loki se našao u avanturi koja će ga dovesti do putovanja kroz prostor i vrijeme.

Pregled serije

Glumačka postava
Tom Hiddleston kao Loki / Predsjednik Loki: Bog obmane i Thorov posvojeni brat. Ova verzija Lokija stvorila je novu vremensku crtu u Osvetnici: Završnica i nije doživjela događaje Thor: Svijet tame i Thor: Ragnarok, u kojoj se iskupio za svoje zločine prije nego što je umro u filmu Osvetnici: Rat beskonačnosti.
Gugu Mbatha-Raw kao Ravonna Renslayer: Bivši TVA Lovac "A-23" koja je postala ugledni sudac. Ona nadgleda Lokijev slučaj.
Wunmi Mosaku kao Hunter B-15: Visoko rangirani lovac TVA odlučila je zaustaviti varijantu koja je ubijala TVA trupe zvane Minutemen.
Eugene Cordero kao Casey: TVA recepcionar.
Tara Strong glas Miss Minutes: Animirana antropomorfna maskota sata TVA.
Owen Wilson kao Mobius M. Mobius: Agent TVA koji se specijalizirao za slučajeve koji uključuju najopasnije vremenske kriminalce.
Sophia Di Martino kao Sylvie: Ženska varijanta Lokija koja napada "Svetu vremensku liniju" i ima čarobne moći. Ona je odbila se zvati se Loki i koristi Sylvie kao pseudonim.
Sasha Lane kao Hunter C-20: TVA lovac koja je oteta i očarana od strane Sylvie, kako bi otkrila lokaciju Čuvara vremena.
Jack Veal kao Kid Loki: Mlada varijanta Lokija koji je stvorio Nexus događaj ubivši Thora i smatra se kraljem Void-a (Praznine).
DeObia Oparei kao Boastful Loki: Varijanta Lokija koja se hvali svojim postignućima.
Richard E. Grant kao Classic Loki: Starija Lokijeva varijanta koja je lažirala svoju smrt kako bi izbjegla da ga Thanos ubije i odlučio je živjeti samačkim životom. Ovaj Loki ima sposobnost dočarati veće, razrađenije iluzije od Lokija.
Jonathan Majors kao He Who Remains: Znanstvenik iz 31. stoljeća koji je stvorio TVA kako bi spasio Vremensku liniju od svojih zlih varijanti.

Izvori

Vanjske poveznice
  na marvel.com
  na Disney+

Američke serije
Marvel Cinematic Universe televizijske serije
Televizijske serije koje su počele 2021.

Loki (televizijska serija)


Wonder Woman er en amerikansk superheltefilm fra 2017 baseret på DC Comics superhelten af samme navn, distribueret af Warner Bros. Pictures, filmen er instrueret af Patty Jenkins og med Gal Gadot, Chris Pine, Robin Wright og Connie Nielsen i hovedrollerne.

Medvirkende
 Gal Gadot som Diana Prince / Wonder Woman
 Chris Pine som Steve Trevor
 Robin Wright som General Antiope
 Connie Nielsen som Dronning Hippolyta
 Lisa Loven Kongsli som Menalippe
 Lucy Davis som Etta Candy
 Elena Anaya
 Ewen Bremner
 David Thewlis
 Danny Huston

Modtagelse
Filmen satte rekord med den mest succesfulde åbningsweekend i Nordamerika for en kvindelig instruktør siden Fifty Shades of Grey fra 2015.

Referencer

Eksterne henvisninger

Science fiction-film fra USA
Amerikanske film fra 2017
Actionfilm fra USA
DC Extended Universe-film

Wonder Woman (film fra 2017)


An Platanthera densa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Josef Franz Freyn. An Platanthera densa in nahilalakip ha genus nga Platanthera, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platanthera

Platanthera densa


Wagenengel ist eine Bezeichnung für Personen, die in einem Umzug (u. a. Karneval) mitfahrende Wagen sichern.

Pro Achse werden zwei Wagenengel benötigt, die die beiden Räder zu jeder Seite abschirmen, damit Zuschauer nicht angefahren bzw. daran gehindert werden, zum Einsammeln von Wurfmaterial den Rädern zu nahe zu kommen.

Infolge der Katastrophe bei der Love Parade 2010 wurden auch die Sicherheitsbestimmungen bei karnevalistischen Großveranstaltungen in Nordrhein-Westfalen verschärft: Die Zahl der benötigten Wagenengel wurde erhöht, und sie müssen eine Warnweste tragen, damit sie als Wagenengel erkennbar sind. Diesen Bedarf können die Vereine zum Teil – anders als zuvor – selbst nicht mehr decken und müssen Helfer anheuern; auch private Sicherheitsdienste werden mitunter beauftragt. Zudem ist Durchsetzungsfähigkeit bedeutsam und vielfältige charakterliche Anforderungen sind zu beachten, um dieser verantwortungsvollen Tätigkeit gerecht zu werden.

Beim Kölner Rosenmontagszug 2002 verunglückte ein weiblicher Wagenengel tödlich, als sie stolperte und selbst von den Rädern eines Wagens überrollt wurde. Am Kölner Kunsthaus Artothek, in dessen Nähe der Unfall geschah, erinnert eine Bronzetafel daran.

Der Begriff "Wagenengel" entstand ursprünglich im rheinischen Volksmund, wurde allerdings inzwischen vielfach in den allgemeinen Sprachgebrauch übernommen.

Einzelnachweise

Weblinks

 Richtlinien für den Troisdorfer Rosensonntagszug auf festausschuss-troisdorf.de (PDF-Datei; 114 kB)
 8 goldene Regeln für Wagenengel (PDF; 1,12 MB)

Karneval

Wagenengel


Soy Luna argentinska je telenovela koja se prikazivala od 14. ožujka 2016. do 17. kolovoza 2018. godine na Disney Channelu. Seriju su razvili Disney Channel Latin America i Disney Channel Europe, Middle East i Africa.

Radnja

Serija prati život 16- godišnje Lune Valente (Karol Sevilla). Ona živi sretan život u Càncunu sa svojim posvojiteljima Monicom i Miguelom, te se ropa sa svojim najboljim prijateljem Simonom Àlvarezom. Život joj se mijenja preko noći jer bogata argentinka iz Buenos Airesa Sharon Benson želi njene roditelje u svojoj vili,pa se Luna mora prilagododiti životu u novoj sredini. Otkriva rolersku stazu Jam and Roller gdje dobiva posao, te odlazi u novu školu Black South Colledge. Upoznaje Ninu Simonetti, s kojom postaje veoma bliska i Àmbar Smith, Sharonino kumče koje joj zagorčava život uz pomoć svojih prijateljica Delfine i Jàzmin. Kasnije, Simon dolazi u Buenos Aires, no Luna i Matteo Balsano, Àmbarin dečko se zaljubljuju. Luna danua čudne snove o svojoj prošlosti, no ona ništa ne shvaća. S druge strane Sharon saznaje da je njena nećakinja Sol Benson preživila požar, te počinje tragati za njom.

Likovi i postava
Hrvatska sinkronizacija nastala je u tvrtki Livada Production 2018. Marina Koret i Petra Kukić odradili su prijevod. Adaptacija je napravila Nina Lolić.

Glavni likovi

Sporedni likovi

Ostali hrvatski glasovi: Ana Takač, Daniel Dizdar, Denin Serdarević, Irena Tereza Prpić, Petra Težak, Ranko Tihomirović, Tara Thaller

Izvori

Vanjske poveznice

Argentinske telenovele

Soy Luna


Bark may refer to:

Common meanings
 Bark (botany), an outer layer of a woody plant such as a tree or stick
 Bark (sound), a vocalization of some animals (which is commonly the dog)

Arts and entertainment
 Bark (Jefferson Airplane album), 1971
 Bark (Blackie and the Rodeo Kings album)
 Bark (short story collection), a short story collection by Lorrie Moore
 Bark!, a 2002 film
 Bark the Polar Bear, a character in the Sonic the Hedgehog series

Food
 Almond bark, a confection
 Peppermint bark, a confection

Places
 Bark, Germany, a municipality
 Bark, Warmian-Masurian Voivodeship, Poland, a village
 Bark Lake, Ontario, Canada
 six other Bark Lakes in Ontario - see List of lakes of Ontario: B
 Bark River (Michigan), United States
 Bark River (Rock River), United States, a tributary of the Rock River
 Bark River (Lake Superior), a river in Wisconsin, United States, a tributary of Lake Superior

Other uses
 Bark or barque, a type of sailing ship
 Pyotr Bark (1869–1937), Russian government official and banker, Russian Empire Minister of Finance
 βARK, Beta adrenergic receptor kinase, an intracellular enzyme
 BARK (computer), an early Swedish electromechanical computer
 BARK (organization), an American environmentalist organization
 Bark!, a magazine published by Canada Wide Media

See also
 Barking (disambiguation)
 Bark scale, an auditory frequency metric

Bark


Events from the year 1851 in Canada.

Incumbents
Monarch — Victoria

Federal government
Parliament: 3rd

Governors
Governor General of the Province of Canada — James Bruce, 8th Earl of Elgin
Colonial Governor of Newfoundland — Charles Henry Darling
Governor of New Brunswick — Edmund Walker Head
Governor of Nova Scotia — John Harvey
Governor of Prince Edward Island — Dominick Daly

Premiers
Joint Premiers of the Province of Canada —
Francis Hincks, Canada West Premier
Augustin-Norbert Morin, Canada East Premier
Premier of Nova Scotia — James Boyle Uniacke
Premier of Prince Edward Island — John Holl

Events
April 7 – The first Canadian postage stamps are printed
April 25 – Prince Edward Island wins responsible government
June – Harbor Commissioners deepen Lake St. Peter.
July – The bloomer costume appears in Montreal.
July 31 – Broad Provincial railway gauge is legislated in the Province of Canada, creating a break-of-gauge with American railways.
August 30 – The Vancouver Island legislature meets for the first time
October 11 – The St. L. & A. Railway is opened to Richmond.
 William Kennedy was commander of the second sponsored expedition to find Sir John Franklin

Full date unknown
Gabriel Franchere's Narrative of a Voyage to the Northwest Coast of America published in Montreal.
The United Kingdom transfers control of the colonial postal system to Canada.

Births
April 7 – John Wilson Bengough, political cartoonist (died 1923)
April 8 – Frederick Peters, lawyer, politician and Premier of Prince Edward Island (died 1919)
May 22 – Gilbert Ganong, businessman, politician and Lieutenant Governor of New Brunswick (died 1917)
July 8 – James Dunsmuir, industrialist, politician and Premier of British Columbia (died 1920)
August 26 – Herbert James Palmer, politician and Premier of Prince Edward Island (died 1939)
September 5 – George Frederick Baird, politician and lawyer (died 1899)
November – Levi Addison Ault, businessman and naturalist (died 1930)
November 28 – Albert Grey, 4th Earl Grey, 9th Governor General of Canada (died 1917)
December 10 – James Albert Manning Aikins, politician and Lieutenant-Governor of Manitoba (died 1929)

Deaths

References

Canada
Years of the 19th century in Canada
1851 in North America

1851 in Canada


أحمد أحمد أمين (1912 - 1996) وشهرته عبد المنعم أمين، قائد سلاح الفرسان ورئيس حرس الحدود ومحافظ سابق لمحافظة أسوان، انضم إلى حركة الضباط الأحرار قبل ثورة 23 يوليو مباشرةً ورشح لرئاسة الجمهورية. يوجد له تمثال في المتحف الحربي.

نشاته
ولد في قرية محلة دياي بمركز دسوق، تعلم في كتاب القرية وحفظ القرآن بها. واصل تعليمه حتى التحق بالكلية الحربية عام 1932م وتخرج برتبة ملازم أول ثم تدرج في الترقيات العسكرية المختلفة وعاش بالقاهرة.

وفاته
توفي في عام 1996م ودفن بقرية محلة دياي كما وصى بذلك.

أعضاء مجلس قيادة الثورة

 محمد نجيب (رئيس)
 جمال عبد الناصر
 عبد الحكيم عامر
 يوسف صديق
 حسين الشافعي
 صلاح سالم
 جمال سالم
 خالد محيي الدين
 زكريا محيي الدين
 كمال الدين حسين
 عبد اللطيف البغدادي
 عبد المنعم أمين
 محمد أنور السادات
 جمال حماد

مراجع

الضباط الأحرار
أشخاص من دسوق
ثوريون مصريون
خريجو الكلية الحربية (مصر)
سفراء مصر لدى ألمانيا الغربية
ضباط عسكريون مصريون
محافظو أسوان
مواليد 1912
مواليد في دسوق
وفيات 1996
وفيات في دسوق

عبد المنعم أمين


HD 189733b este o exoplanetă aflată la aproximativ 63 de ani-lumină distanță față de sistemul solar în constelația Vulpea. Planeta a fost descoperită în orbitând steaua HD 189733 pe 5 octombrie 2005, când astronomii din Franța au observat că această planetă tranzitează în jurul stelei. Cu o masă cu 13% mai mare decât cea a lui Jupiter, HD 189733b orbitează stelele gazdă o dată la 2,2 zile la o viteză orbitală de 152,5 kilometri pe secundă (341,000 mph), făcându-l pe Jupiter atât de fierbinte cu perspective slabe pentru viață extraterestră. Fiind cel mai apropiat tranzit al unui Jupiter fierbinte de Pământ, HD 189733b este un subiect pentru o examinare atmosferică extinsă.

Legături externe

2005 în știință
Exoplanete
Obiecte astronomice descoperite în 2005

HD 189733b


متلازمة بولاند  أو متوالية بولاند تعرف أيضا بتشوه بولاند أو تسلسل بولاندز هي متلازمة مرضية نادرة يتلازم فيها ارتفاق الأصابع مع عدم أكتمال نمو أو غياب الجزء القصي الضلعي من العضلة الصدرية الكبرى على نفس الناحية من الجسم. في بعض الحالات عضلات من القفص الصدري أو الكتف تكون غير مكتملة النمو أو غير موجودة.
غالبا ما تصيب الجزء الأيمن من الجسم و نسبة حدوثها في الذكور أكثر من الإناث.

تاريخ المرض
تم تسميتها لأول مرة في عام 1962 بواسطة باتريك كلاركسون جراح التجميل البريطاني المولود في نيوزيلاندا والذي كان يعمل بمستشفى غاي ومستشفى كوين ماري بلندن. لاحظ أن ثلاثة من مرضاه لديهم تشوه باليد وعدم اكتمال نمو الثدي على نفس الناحية. ناقش مع زميله بمستشفى غاي الدكتور فيليب إيفانز والذي وافقه بأن المتلازمة لم تحظ بقدر واسع من الاهتمام.وجد كلاركسون مرجعا في تقارير المستشفى كان قد نشر بواسطة الدكتور ألفريد بولاند لتشوه مشابه منذ مايقرب من مائة عام،عام 1841. نجح الدكتور كلاركسون في العثور على عينة اليد التي شرحها الدكتور بولاند والتي ما كانت لاتزال محفوظة بمتحف الباثولوجي بالمستشفى.

شرح بولاند يد محكوم عليه يدعى جورج إلت الذي كان يقال بأنه لم يكن يستطيع تحريك يده تجاه صدره.لاحظ بولاند تشوه الصدر والذي فصله في مقالته.
لايمكن الجزم بأن الدكتور بولاند قد وصف المتلازمة لأنه وصف حالة واحدة منفردة.
نشر كلاركسون الثلاث حالات وأسمى المتلازمة نسبة إلى بولاند في مقالته.

الأسباب
إن سبب متلازمة بولاند غير معروف. ولكن توقف تدفّق الدم إلى الشرايين الجنينية التي تقع تحت الترقوة (الشرايين تحت الترقوة) في حوالي اليوم 46 من التطور الجنيني هي النظرية السائدة.

علم الأوبئة
وفقا للمعهد الوطني لأبحاث الجينوم البشري، متلازمة بولاند تصيب الذكور ثلاثة مرات أكثر مما تصيب الإناث كما تؤثر على الجانب الأيمن من الجسم مرتين أكثر من الجانب الأيسر.

المراجع

اضطرابات خلقية في الجهاز العضلي الهيكلي
جراحة اليد
متلازمات
متلازمات تؤثر على الثدي
متلازمات مع خلل الأطراف
متلازمات نادرة

متلازمة بولاند


Țara de Nicăieri ( în engleză Neverland) este un loc fictiv prezentat în lucrările lui J. M. Barrie și în cele bazate pe aceste lucrări. Este un loc imaginar îndepărtat, unde Peter Pan, Tinker Bell, Băieții pierduți și alte creaturi si fiinte locuiesc. Deși nu toți oamenii care vin în Țara de nicăieri încetează să crească, cel mai cunoscut rezident al ei a refuzat să crească și este adesea folosit ca metaforă pentru copilăria veșnică (și pentru caracterul copilăros), nemurire, și fuga de realitate. A fost introdusă pentru prima dată ca "Țara de niciunde", în piesa de teatru Peter Pan, sau Băiatul care a refuzat să crească de scriitorul scoțian J. M. Barrie, pusă în scenă pentru prima dată în 1904.

În romanul Peter Pan și Wendy, din 1911, Barrie a făcut referire la "Țara de nicăieri", și numeroase variante, ca "Țara nicăieri". În primele versiuni ale piesei lui Barrie, insula a fost numită "Țara lui Peter de niciunde, niciunde, niciunde", un nume, eventual, influențat de "niciunde niciunde", un termen contemporan pentru regiunile periferice din Australia. În versiunea piesei publicată în 1928, acesta a fost scurtat la "Țara nicăieri". Țara nicăieri a fost prezentă în majoritatea lucrărilor ulterioare, fie în adaptarea lucrărilor lui Barrie sau în extinderea lor. Aceste Țări de nicăieri uneori diferă față de original.

Trăsăturile Țării Nicăieri
Barrie explică faptul că Țările Nicăieri se regăsesc în mintea copiilor, că, deși fiecare dintre ele este "întotdeauna mai mult sau mai puțin, o insulă", și seamănă cu o familie, acestea diferă de la un copil la altul. De exemplu, John Darling avea o țară nicăieri cu "o lagună cu păsări flamingo zburând peste ea" în timp ce fratele lui mai mic, Michael, avea o țară cu "un flamingo, cu lagune în zbor peste ea". Romanul explică în continuare că Țările Nicăieri sunt atât de concise încât aventurile nu sunt deloc rare. Romanul precizează că o hartă a minții unui copil seamănă cu o hartă a Țării Nicăieri, fără nicio limită.

Situația exactă a Țării Nicăieri este ambiguă și vagă. În povestea originală a lui Barrie, numele pentru lumea reală este țara "Continentală", care sugerează că Țara Nicăieri este o insulă mică, pe care se ajunge în zbor. Peter a spus că locul ei este la "a doua la dreapta, și până dimineață" când a fost întrebat de către Wendy, dar autorul precizează că "a spus ce i-a venit în minte pe moment". În roman, se precizează că au găsit insula numai pentru că era "în căutarea lor". Barrie scrie și că Țara Nicăieri este aproape de "stelele din calea lactee" și se poate ajunge acolo "întotdeauna la vremea răsăritului". Versiunea lui Walt Disney din 1953, Peter Pan prezintă posibilitatea că este situată în spațiu, adăugând "stea" lângă indicațiile lui Peter: "a doua stea, la dreapta, și până dimineață" și de la distanță, aceste stele descriu Țara Nicăieri, din depărtare. Versiunea filmului din 2003 are ecouri ale acestei reprezentări, când copiii familiei Darling zboară prin sistemul solar pentru a ajunge în Țara Nicăieri.

În Peter Pan în Grădina Kensington o proto-versiune a Țării Nicăieri, numită Insula Păsării, este situată în Serpentina din Grădina Kensington și Peter, ca bebeluș, poate ajunge acolo în zbor, cu barca de hârtie, sau printr-un cuib de sturz.

În Peter Pan în stacojiu (care nu a fost scrisă de Barrie), copiii ajung în Țara Nicăieri în zbor pe un drum numit la Autostrada, iar insula este situată într-o mare cunoscută sub numele de Marea cu O Mie de Insule.

Trecerea timpului în Țara Nicăieri este, de asemenea, ambiguă. Romanul Peter Pan menționează că sunt mult mai mulți sori și luni decât în lumea noastră, facând ca timpul să fie dificil de a urmări, și că timpul se găsește numai prin a găsi crocodilul, care a înghițit un ceas. Deși pe scară largă a fost gândit ca un loc în care copiii nu cresc, Barrie a scris că Băieții Pierduți au crescut în cele din urmă și trebuie să plece, iar zânele de acolo aveau de obicei o durată scurtă de viață. Potrivit cărții Peter Pan în Stacojiu, timpul a înghețat de îndată ce copiii au ajuns în Țara Nicăieri.

Locații

Scrieri originale
În piesa de teatru și în romanul lui J. M. Barrie, cele mai multe aventuri din povești au loc în Neverwood, unde Băieții Pierduți vânează și luptă împotriva piraților și a pieilor roșii, și construiesc Căsuța lui Wendy. Este, de asemenea, locul unde se află Casa Subterană, unde locuiesc Peter și Băieții.

Sirenele trăiesc în Laguna Sirenelor, care este și  locul unde se află Stânca lui Marooner, cel mai periculos loc din Țara Nicăieri. Prins pe Stânca lui Marooner în lagună, aproape de mal, Peter s-a confruntat cu iminenta moarte prin înec, deoarece nu putea să înoate sau să zboare de acolo. Sirenele nu au încercat să-l salveze, dar a fost salvat de Pasărea Nicăieri.

Singurul loc numit în mod special în scrierile originale, în carte și în piesa de teatru, este Nava Piraților, pe care Căpitanul Hook o numește "Jolly Roger". Totuși, Barrie face referire la "câmpii", în apropiere de Neverwood.

Adaptări
În multe adaptări ale lui Peter Pan, din filme, la televiziune sau jocuri video, aventuri care inițial au avut loc în Laguna Sirenelor, Neverwood sau pe Nava Piraților sunt jucate în majoritatea lor în locații mai elaborate.

În versiunea Țării Nicăieri din franciza Disney, multe scene adaptate au fost adăugate, care își fac apariția în mod diferit de-a lungul filmului, la televiziune și în jocurile video. Acestea includ
 Golful Canibalilor/Pădurea Tiki - Un mediu din jungla plină cu maimuțe, papagali, porci mistreți, cobre, albine și o "serie de capcane rele." Acest loc este ocupat de un trib care amintește de culturile Africane indigene și Pacific Islander. Această locație apare cu regularitate în seria de desene animate de la Disney Channel Jake și Pirații din Țara Nicăieri.
De asemenea, se pot adăuga, sau pot fi numite locuri din Țara Nicăieri, originală a lui Barrie, cum ar fi:
 Câmpiile din Țara Nicăieri (în engleză Never Land Plains) - Un loc în care locuiesc Indienii
 Stânca Craniului - Un loc în care "se spune că își ascund pirații prada."
 Crocodile Creek - O mlaștină în care trăiește Crocodilul.
The Black Castle referred to in the 2003 film is an old ruined and abandoned castle, decorated with stone dragons and gargoyles. It is one of the places where Tiger Lily is taken by Captain James Hook. This sequence is based on the Marooner's Rock sequence in the original play and book and, like Disney's non-canon "Skull Rock", Black Castle replaces Marooners's Rock in this film.

Neverpeak Mountain is the huge mountain that is right in the middle of Neverland. According to Peter Pan in Scarlet, when a child is on top of Neverpeak Mountain, he or she can see over anyone and anything and can see beyond belief.

The Maze of Regrets is a maze in Peter Pan in Scarlet where all the mothers of the Lost Boys go to find their boys.

Referințe

Insule fictive
Utopii
Eponime ale asteroizilor

Țara de nicăieri


Eberhard von Neisse (* um 1250 in Neisse, Herzogtum Schlesien; † 25. Mai 1326 in Heilsberg) war Bischof von Ermland.

Leben
Eberhard entstammte einer bürgerlichen Familie aus Neisse. Sein Neffe Johann († 1345) war Dompropst von Ermland. Es ist nicht bekannt, wann Eberhard zum Priester geweiht und Dompropst von Ermland wurde. Seit 1284 war er jedenfalls Notar des dortigen Bischofs Heinrich I. Fleming. Von 1287 bis 1301 war er Pfarrer von Braunsberg und seit 1288 Domherr und ein Jahr später Domkantor von Ermland. 1290 ist er bei einer Landverschreibung im Gebiet von Mehlsack belegt.

Nach dem Tod des Bischofs Heinrich Fleming am 15. Juli 1300 wurde Eberhard von Neisse zu dessen Nachfolger gewählt. Da das Bistum Ermland ein Suffragan des Erzbistums Riga war, bestätigte das Rigaer Domkapitel die Wahl und erteilte ihm zugleich die Genehmigung, sich von einem Bischof seiner Wahl weihen zu lassen. Obwohl der seit 1300 amtierende Rigaer Erzbischof Isarnus von Fontiano im März 1302 gegen die vom Domkapitel erteilte Bestätigung protestierte, hatte er damit keinen Erfolg, jedenfalls erfolgte keine erneute Bestätigung.

Eberhard setzte sich für die Kolonisation seines Bistums mit Siedlern aus Neisse ein. Dabei wurde er von seinem Bruder Arnold unterstützt. Ansiedlungen erfolgten 1308 in Heilsberg, 1310 in Frauenburg, 1312 in Mehlsack, 1316 in Wormditt und 1325 in Guttstadt. Diesen Städten verlieh er entsprechende Lokationsurkunden.

Bischof Eberhard starb am 25. Mai 1326 in Heilsberg. Sein Leichnam wurde im Frauenburger Dom beigesetzt.

Literatur
 Jan Kopiec, Mario Glauert: Eberhard von Neisse (um 1250–1326). In: Erwin Gatz: Die Bischöfe des Heiligen Römischen Reiches 1198–1448, ISBN 3-428-10303-3, S. 182.

Einzelnachweise

Bischof von Ermland
Römisch-katholischer Bischof (14. Jahrhundert)
Geboren im 13. Jahrhundert
Gestorben 1326
Mann

Eberhard von Neisse


Atla, bir Fransız otomobil markası
 Atla, İskandinav mitolojisinde bir karakter

Atla


Wilhelm Koch (né le  à Louisbourg, mort le  à Tettnang) est un théologien catholique allemand.

Biographie
Après l'abitur à Rottweil, Koch étudie la théologie catholique à l'université de Tübingen de 1893 à 1897. En 1898, il est ordonné prêtre et est vicaire à Stuttgart. En 1899, il devient préfet au Martinihaus de Rottenburg am Neckar et en 1902, il est maître de conférences au  de Tübingen.

En 1905, Koch devint professeur de théologie dogmatique et d'apologétique à l'université de Tübingen, succédant à son professeur . En raison de ses déclarations dans des conférences et des sermons, accusé de modernisme à partir de 1907, il entre en conflit avec le responsable du séminaire Benedikt Rieg, à l'instigation duquel le troisième volume des conférences (Catholicisme et christianisme) est mis à l'Index librorum prohibitorum le , bien que l'évêque de Rottenburg  ait déjà donné l'imprimatur l'année précédente. En 1912, Keppler demande au ministère des Cultes du Wurtemberg de destituer Koch de ses fonctions. En 1916, alors que les preuves sont recueillies, Koch propose de renoncer à son poste d'enseignant de dogmatique et, si nécessaire, également d'apologétique, dans l'espoir de pouvoir sauver son poste de professeur. La tâche d'enseignement est transférée à . Son successeur comme professeur de dogmatique est Karl Adam en 1918, tandis que l'apologétique est séparée de la chaire.

De 1916 à 1918, Koch est aumônier de garnison à Lille. De 1919, il est prêtre de la ville de Binsdorf jusqu'à ce qu'il s'installe à Waiblingen en 1929. À partir de 1933, il est prêtre de la ville de Tettnang et est élu doyen en 1938. En raison du rejet de la vision du monde nazie, il est emprisonné par la Gestapo pendant trois semaines en 1941 puis expulsé du quartier de Friedrichshafen, où il doit abandonner son pastorat. En 1942, il est prêtre à Stetten, près de Tuttlingen jusqu'à sa retraite en 1946.

Notes et références

Liens externes

Théologien catholique allemand
Théologien catholique du XIXe siècle
Théologien catholique du XXe siècle
Professeur à l'université de Tübingen
Prêtre catholique allemand
Naissance en septembre 1874
Naissance à Louisbourg (Allemagne)
Naissance dans le royaume de Wurtemberg
Décès en janvier 1955
Décès à 80 ans
Décès en Bade-Wurtemberg

Wilhelm Koch (théologien)


Universitatea Syracuse (denumită în mod obișnuit Syracuse, 'Cuse, sau SU) este o universitate particulară de cercetare din Syracuse, New York, Statele Unite ale Americii. Instituția își are originea în Genesee Wesleyan Seminar (care a devenit mai târziu Colegiul Genesee), fondat în 1831 de către Biserica Episcopală Metodistă din Lima, New York. După mai mulți ani de dezbateri cu privire la relocarea colegiului la Syracuse, universitatea a fost înființată în 1870, în mod independent de colegiu. Din anul 1920, universitatea s-a identificat ca nesectaristă, deși menține o relație cu Biserica Metodistă.

Organizare

Syracuse University Press

A fost fondată pe 2 august 1943 de cancelarul William Pearson Tolley și de finanțatorul Thomas J. Watson. Domeniile de interes ale editurii sunt studiile cu privire la Orientul Mijlociu, studiile cu privire la nativii americani, pacea și rezolvarea conflictelor, studiile irlandeze și studiile evreiești etc. Editura are o reputație internațională în ceea ce privește studiile irlandeze și studiile cu privire la Orientul Mijlociu. Ea este membru al Association of American University Presses.

Absolvenți

Printre persoanele care au frecventat sau absolvit Universitatea Syracuse se află scriitorii Stephen Crane, Joyce Carol Oates, John D. MacDonald, Cheryl Strayed, Shirley Jackson și Alice Sebold; William Safire, comentator câștigător al Premiului Pulitzer; Pierre Raimond, fizician; Sir Moses I. Finley, profesor de istorie la Universitatea Cambridge; Sir John Stanley, membru al Parlamentului Britanic; Arthur Rock, legendar investitor și cofondator al Intel; Vishal Sikka, CEO și MD al Infosys; Donna Shalala, CEO al Clinton Foundation; Joe Biden, fost vicepreședinte al Statelor Unite; Robert Jarvik, inventatorul primii inimi artificiale implantate în corpul unei ființe umane; Eileen Collins, prima femeie comandant al unei navete spațiale; prințul Sultan bin Salman, primul arab, primul musulman și cea mai tânără persoană care a călătorit în spațiu; Robert Menschel, legendar partener/director la Goldman Sachs; Marilyn Loden, cea care a inventat fraza "plafon de sticlă"; Samuel Irving Newhouse, Jr., proprietar al publicațiilor Conde Nast; Lowell Paxson, fondatorul Home Shopping Network; muzicianul Lou Reed; Betsey Johnson, designer de modă; David P. Weber, avocat și evaluator al fraudelor, cel care a raportat abateri săvârșite de Bernard L. Madoff și R. Allen Stanford; și prințul Al-Waleed bin Talal, un important investitor și membru al familiei regale saudite. Emily C. Gorman, fostul director al Women's Army Corps, a absolvit studii postuniversitare la Syracuse.

Printre absolvenții care lucrează în mass-media se numără Ted Koppel, Megyn Kelly, Michael Barkann, Bob Costas, Marv Albert, Len Berman, Marty Glickman, Dorothy Thompson, Beth Mowins, Dave Pasch, Sean McDonough, Ian Vultur, Dave O'Brien, Dick Stockton, Arun Shourie, Mike Tirico, Brian Higgins, Adam Zucker, Lakshmi Singh, Larry Hryb (un angajat de la Microsoft, fost prezentator al Clear Channel Communications), Steve Kroft de la 60 Minutes, câștigătorul Premiului Pulitzer Eugene Payne și Adam Schein de la Mad Dog Sports Radio.

Absolvenți notabili care activează în domeniul artelor interpretative sunt Dick Clark, Taye Diggs, Rob Edwards, Peter Falk, Vera Farmiga, Peter Guber, Peter Hyams, Frank Langella, Jessie Mueller, Lou Reed, Tom Everett Scott, Aaron Sorkin, Jerry Stiller, Lexington Steele, Bill Viola, Vanessa Williams și Pete Yorn .

Referințe

Legături externe

 Syracuse Athletics website

Instituții de învățământ superior din statul New York

Universitatea Syracuse


Nouméa er borg á eyjunni Grande Terre í Kyrrahafi og höfuðborg frönsku hjálendunnar Nýju-Kaledóníu. Íbúar eru rúmlega 94 þúsund.

Nýja-Kaledónía

Nouméa


Chautauqua Lake is located entirely within Chautauqua County, New York, United States. The lake is approximately  long and  wide at its greatest width. The surface area is approximately . The maximum depth is about . The shoreline is about  of which all but  are privately owned.

The lake's name comes from the now-extinct Erie language. Because the Erie people were defeated in the Beaver Wars before a comprehensive study of their language could be made, its meaning remains unknown and a source of speculation, with two longstanding folk translations being "bag tied in the middle" and "place where fish are taken out," the latter having some support based on similar words in other Iroquoian languages.  A Seneca legend, dating at least to the days of Seneca diplomat John Cornplanter Abeel, attests to the Chautauqua having a reputation as a "place of easy death."

Geography
While the lake has a similar geologic structure (a very long, narrow valley) to the Finger Lakes in the east, it is not considered one of the Finger Lakes. Chautauqua Lake runs perpendicular to the westernmost of those lakes (much like an opposable thumb), lies in a different watershed, and was likely formed by a different process.

Chautauqua Lake, at an elevation of  above sea level, is higher than any of the Finger Lakes. It is also one of the highest navigable lakes in North America. The lake's water level is regulated by Warner Dam, with the water level lifted during the summer to allow for recreational boat use and lowered during the winter months.

The water from the lake drains to the south, emptying first into the Chadakoin River in Jamestown, New York, before traveling east into Cassadaga Creek and Conewango Creek, south into the Allegheny River in Warren, Pennsylvania, and the Ohio River in Pittsburgh, instead of moving north into the Great Lakes. Chautauqua Creek and Little Chautauqua Creek have their headwaters near the lake, but flow north into lake Erie. The drainage divide was spanned by Pierre-Joseph Céloron de Blainville in his 1749 Ohio River expedition that started from Montreal, and the town of Celoron at the southern end of the lake is named for him. The lake's drainage area is about .

Also at the southern end of the lake is the City of Jamestown while the Village of Mayville is located at the northern end. Other communities located on the lake are Bemus Point, Maple Springs, Lakewood and Chautauqua, the site of the influential Chautauqua Institution founded in 1874. There are many other settlements located on the lake, including Fluvanna, Greenhurst, Dewittville, Stow, and Ashville Bay.

Civil division
As of February 19, 2008, Chautauqua Lake has the unique distinction of being an unorganized territory within Chautauqua County. Unlike most large bodies of water in New York which are administratively divided up among the surrounding towns, villages, and cities, Chautauqua Lake is demarcated by the USGS and U.S. Census Bureau as a nonfunctioning political division of its own.

Tourism and recreation

The lake is used primarily for recreation, such as boating and fishing, and tourism. The majority of tourists flock to the Chautauqua Institution, which contains a wide variety of stores and restaurants and is home to live music entertainment and many public lectures during the summer months. Chautauqua Lake is known for its muskellunge fishing and sailing. There are two very popular boating locations on the lake, "Sandy Bottoms" (aka "The Sand Bar") in the northernmost part of the lake, and "Party Bay," located to the east/southeast of Long Point State Park, near Maple Springs. On busy, warm weekends, it is not uncommon to see nearly 100 boats in this area of the lake. Every Fourth of July, fireworks are launched from communities around the lake.

There is one bridge that connects the opposite sides of the lake, the Veterans Memorial Bridge (also known as the Chautauqua Lake Bridge). The structure was completed on October 30, 1982, and joins Bemus Point to Stow on I-86 (at the time known as Route 17). Prior to the construction of the bridge, the only means for cars to cross the lake was the Bemus Point–Stow ferry, a nine-car cable guided ferry, which still operates during the summer months and has become more of a tourist attraction. The cost of the ferry ride is free, though donations are accepted, and it is operated by the Sea Lion Project Ltd.

The lake is the home of the Chautauqua Belle, a replica sternwheeler steamboat constructed in 1975 for the US Bicentennial, which offers sightseeing cruises on the lake.

The Village of Bemus Point has several popular attractions on the lake during the summer months. Prior to 2018, a popular tourist location was the Bemus Point restaurant, The Italian Fisherman, since re-named "The Fish." Prior to its change in name and ownership, the Italian Fisherman boasted a popular floating stage that hosted an annual summertime concert series. As of 2020 plans were underway to move the floating stage series to Mayville.  Bemus Point offers The Village Casino, a restaurant and bar that can easily be reached by boat. Boaters are able to tie up at the Casino's dock where waitresses will serve them from their location. This establishment also has historical value in the area and offers nightlife on the lake. Contrary to its name, the Casino does not offer gambling.

From the late 1990s until September 2018, visitors could schedule a lake tour or dinner cruise on The Summer Wind, a large leisure boat that departed from Celoron at the southern end of the lake. The Summer Wind was damaged in a storm in 2019 and missed the 2020 tourist season.  The Summer Wind was sold in late 2021 and moved out of Chautauqua County.

Two yacht clubs are located at the lake, Chautauqua Lake Yacht Club in Lakewood and Chautauqua Yacht Club in Chautauqua.

Chautauqua Lake supports a diverse sportfishery, with angling for walleye, muskellunge, largemouth bass, smallmouth bass and several species of panfish.  Additional species include yellow perch, pumpkinseed, bluegill, black crappie, white crappie, white perch, white bass, brown bullhead, yellow bullhead, white sucker, common carp, rock bass, longnose gar and golden shiner.

In popular culture
Chautauqua Lake is mentioned in at least one episode of I Love Lucy. Lucille Ball (a native of nearby Celoron, New York), playing the role of Lucy Ricardo, finds a stuffed and mounted fish in a trunk in her attic and recalls that Ricky caught it at Chautauqua Lake, and was so thrilled that he had mounted and kept it.

Chautauqua Lake is of major significance in the novel Wish You Were Here by Stewart O'Nan, published in 2002. The German translation of the title was Abschied von Chautauqua, which means "A Farewell from Chautauqua".

It is also the origin and namesake of the Chautauqua adult education movement, which was heavily referenced in the novel Zen and the Art of Motorcycle Maintenance by Robert M. Pirsig.

See also
Camp Onyahsa

References

External links
NYS Department of Environmental Conservation: Fishing Chautauqua Lake
Town of Busti: History of Chautauqua Lake
French and Indian War timeline, including the central role of Chautauqua Lake
USGS Monitoring Station Bemus Point NY

Lakes of New York (state)
Interstate 86 (Pennsylvania–New York)
Lakes of Chautauqua County, New York
Tourist attractions in Chautauqua County, New York

Chautauqua Lake


في لبنان تنوع حضاري وثقافي وديني. وكان لبنان يتفاعل مع الأديان السماوية عند بزوغها مثل كل بلاد الشام. وحاليا، يوجد في لبنان ثلاث ديانات معترف بها هي اليهودية والمسيحية والإسلام. وتعترف الحكومة اللبنانية بـ18 طائفة دينية معترف بها رسميا ويمثلها أعضاء في مجلس النواب اللبناني. وهذه الطوائف هي:

الطوائف الإسلامية
 السنة: تركزوا في شمال لبنان ووسطه ومدن الساحل (بيروت، طرابلس، عكار، صيدا). وتعود مرجعيتهم الدينية إلى دار الإفتاء وعلى رأسها مفتي الجمهورية الشيخ عبد اللطيف دريان. ويشكلون حوالي 30% من الشعب اللبناني المقيم.
 الشيعة: يتوزعون في النبطية جبل عامل الجنوب جنوب لبنان ، بيروت، وسهل البقاع، ولاسيما في منطقة بعلبك-الهرمل. وتزايد حضورهم في ضاحية بيروت الجنوبية بفعل الاعتداءات الإسرائيلية المتكررة في الجنوب. مرجعيتهم الرسمية إلى نائب رئيس المجلس الإسلامي الشيعي الأعلى الشيخ عبد الأمير قبلان الذي يقوم بهذا الدور منذ وفاة الشيخ محمد مهدي شمس الدين رئيس المجلس السابق. أما المرجعية الروحية لشيعة لبنان فهي متعددة. فالبعض يقلد السيد علي الخامنئي والبعض الآخر يقلد العلامة السيد محمد حسين فضل الله والبعض الآخر يقلد العلامة السيد علي السيستاني. ويشكلون حوالي 30% من الشعب اللبناني المقيم.
 العلويون: موجودون في لبنان وسورية منذ مئات السنين. في لبنان يتركزون في منطقة جبل محسن وفي العديد من قرى عكار. مرجعيتهم رئيس المجلس الإسلامي العلوي في لبنان الدكتور أسد عاصي. ويشكلون 1% من سكان لبنان.
 الإسماعيليون: قدموا إلى بلاد الشام من العراق هرباً من السلطة العباسية. وهم أقلية، ولا يتخذون مكانا محددا لاقامتهم. ومرجعيتهم الدينية خارج لبنان.

اليهودية
اليهود اللبنانيون هم الأشخاص الذين يدينون باليهودية في لبنان، ومعظمهم من أصول مزراحية، ويعيشون في العاصمة بيروت وضواحيها. هاجر بعض اليهود اللبنانيين لإسرائيل والغالبية هاجرت إلى فرنسا وأمريكا الشمالية. يعيش اليوم أقل من 100 يهودي في لبنان مقارنة مع 20 ألفاً عام 1948م.

الطوائف المسيحية

 الموارنة: مرجعيتهم بكركي وعلى رأسها البطريرك الكاردينال بشارة بطرس الراعي. يشكلون حوالي 20% من الشعب اللبناني المقيم.
 الروم الأرثوذكس: هم مسيحيو المشرق وأكثر المسيحيين تعلقا بالعروبة. ويكثر حضورهم في منطقة الكورة (شمال لبنان) ومنطقة الاشرفية في العاصمة اللبنانية. ومرجعيتهم بطريرك أنطاكية وسائر المشرق يوحنا العاشر يازجي، ومقره بدمشق. يشكلون حوالي 7% من الشعب اللبناني المقيم.
 الروم الكاثوليك: الذين يُعرفون بالملكيين. مرجعيتهم بطريرك انطاكية وسائر المشرق غريغوريوس الثالث لحام الذي يتخذ من دمشق مقراً له. يشكلون حوالي 5% من الشعب اللبناني المقيم.
 الأرمن الأرثوذكس: سكنوا في لبنان، بصورة خاصة، في برج حمود (ساحل المتن) وزحلة، وعنجر. ومرجعية الأرمن الأرثوذكس الكاثوليكوس آرام الأول. يشكلون حوالي 3% من الشعب اللبناني المقيم.
 الأرمن الكاثوليك: سكنوا في لبنان، بصورة خاصة، في برج حمود (ساحل المتن) وزحلة، وعنجر. مرجعية الأرمن الكاثوليك المحلية هو الكاثوليكوس نرسيس بدروس التاسع عشر. يشكلون حوالي 1% من الشعب اللبناني المقيم.
 السريان الأرثوذكس: سكنوا لبنان منذ أقدم العصور. وهم من الأقليات. مرجعية السريان الأرثوذكس هو البطريرك إغناطيوس زكا الأول عيواص.
 السريان الكاثوليك: سكنوا لبنان منذ أقدم العصور. وهم من الأقليات. مرجعيتهم هو البطريرك إغناطيوس يوسف الثالث يونان بطريرك أنطاكية وسائر المشرق.
 الكلدان: مشرقيون وفدوا من العراق. وطائفتهم من الأقليات. وموجودون في العاصمة اللبنانية بصورة خاصة. مرجعيتهم هو البطريرك عمانوئيل الثالث دلي في بغداد.
 اللاتين: يعتبرون من المتحدرين عن الصليبيين في لبنان. وهم من أصغر طوائف الأقلية. ولا يقطنون منطقة معينة. ومرجعيتهم في لبنان هو المطران بولس دحدح.
 الانجيليون: اعتنقوا هذا المذهب على أيدي المرسلين وموجات التبشير البروتستانتية. وهم من سكان لبنان الأصليين. وموجودون بغالبيتهم في بيروت، وتحديداً في منطقتي رأس بيروت والأشرفية، مرجعيتهم في لبنان هو القس سليم صهيوني. يشكلون 1% من الشعب اللبناني المقيم.
 الأقباط الأرثوذكس: مرجعيتهم في لبنان هو المطران سليم باتير.
 الأقباط الكاثوليك: مرجعيتهم في لبنان هو الأب انطونيوس مقار إبراهيم.
 الآشوريون: طائفة مسيحية جاءت إلى لبنان من بلاد ما بين النهرين (العراق). وتوزعوا على بعض مناطق بيروت وجبل لبنان.

الطائفة الدرزية
الدروز سكنوا وادي التيم والشوف وعاليه. مرجعيتهم الروحية اليوم مشيخة العقل وعلى رأسها الشيخ نعيم حسن الذي لا يعترف به الأرسلانيون فاختاروا لأنفسهم شيخ عقل آخر هو الشيخ نصر الدين الغريب. ويشكلون حوالي 5.2% من الشعب اللبناني المقيم.

المراجع

طوائف لبنان

طوائف لبنان


Irîna Bilîk () este o cântăreață din Ucraina.

Discografie
 «Кувала зозуля» (1990)
 «Я розкажу» (1994)
 «Nova» (1995)
 «Так просто» (1996)
 «Фарби» (1998)
 «Ома» (2000)
 «Biłyk» (2002)
 «Країна» (2003)
 «Любовь. Яд» (2004)
 «На бис» (2008)
 «Рассвет» (2014)
 «Без Грима» (2017)

Legături externe
 Pagina oficială

Nașteri în 1970
Ucraineni în viață
Muzicieni ucraineni
Cântărețe ucrainene
Cântărețe din secolul al XXI-lea

Irîna Bilîk


Rahbani Kardeşler, Assi Rahbani (4 Mayıs 1923 - 21 Haziran 1986), ve Mansour Rahbani (17 Mart 1925 – 13 Ocak 2009), Lübnanlı müzisyenler, şarkı sözü yazarı kardeşler. En küçük kardeşleri Elias Rahbani ağabeyleri ile çok beraber çalışmıştır.

Temmuz 1954'te Assi Rahbani, Feyruz ile evlenmiş, Beyrut'un kuzeyindeki Antelias'a taşınmıştır. 1956'da Ziad isminde bir oğulları olmuştur.

Gönül Turgut'un söylediği Birazcık Yüz Ver, Gönül Akkor'un ve Deniz Seki'nin söylediği Böyle Gelmiş Böyle Geçer, Ferdi Özbeğen'in söylediği Seviyorum Delicesine, Bir Düşmeye Gör, Kurumuş Bir Dal Gibiyim, Neşe Karaböcek'in söylediği Kısmet, Ajda Pekkan ve Ebru Gündeş'in söylediği Tanrı Misafiri isimli şarkıların müziği Rahbani kardeşlerindir. 1970'lerin Yeşilçam filmlerinde kullanılan çok sayıda şarkının müziği Rahbani kardeşlere aittir.

Ayrıca bakınız
 Feyruz
Georgette Sayegh

Lübnanlı şairler
1923 doğumlular
1925 doğumlular
1986 yılında ölenler
Lübnanlı müzik grupları
Lübnanlı besteciler
Lübnanlı Hristiyanlar
Arap Hristiyanlar
Lübnanlı şarkı yazarları

Rahbani Kardeşler


A Igreja Reformada Evangélica na Letônia (IREL), é uma denominação reformada na Letônia, reestabelecida em 1992, por missionários da Igreja Presbiteriana na América, com base em uma comunidade reformada existente em Riga desde 1733.

História

A Fé Reformada se espalhou na Letônia no Século XVI, de forma que várias congregações reformadas foram estabelecidas ao longo das rotas usadas por ingleses, holandeses, franceses e suíços que faziam negócios entre Copenhague e a Letônia.

Em 1733, foi construída, por comerciantes alemães, uma igreja reformada em Riga. Até a Segunda Guerra Mundial, a igreja era predominantemente de origem alemã. Em 1938 ainda havia cerca de 1.000 membros, incluindo os que viviam em Mitau e um grupo de lituanos. Quando em 1939 ocorreu a repatriação alemã, a maioria da congregação deixou a Letônia e os prédios da igreja foram entregues à Igreja Evangélica Luterana da Letônia.

Após a Segunda Guerra Mundial, em 10 de dezembro de 1949, a congregação reformada juntou-se à Igreja Evangélica dos Irmãos e à Comunidade Evangélica de Belém. Uma nova igreja foi formada, denominada Comunidade Evangélica Reformada-Irmãos foi formada (Evangeliska Reformatu-Braju Draudze). Em 1964 o estado assumiu o prédio e o transformou em um estúdio de som.

Em 1992, missionários da Igreja Presbiteriana na América iniciaram o trabalho em Riga, objetivando o reestabelecimento de uma comunidade reformada na cidade. O antigo edifício da igreja reformada na cidade foi devolvido à igreja em dezembro de 1993 e rededicado em 15 de maio de 1994. Desde então, outras duas igrejas foram plantados pelo pastor Alvis Sauka, que também coordena um seminário que forma novos pastores para a região.

Doutrina

A denominação subscreve o Credo dos Apóstolos, o Credo Niceno-Constantinopolitano, o Credo de Atanásio, o Catecismo de Heidelberg, a Confissão de Fé de Westminster e os Cânones de Dort.

Relações intereclesiásticas

A denominação tem relações com as Igrejas Reformadas Unidas na América do Norte

Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas
Denominações reformadas continentais na Letônia

Igreja Reformada Evangélica na Letônia


Struvenhütten, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bölge. 12,88 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2014 itibarıyla yaklaşık 995 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Britta Jürgens tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.kisdorf.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Struvenhütten


is a district located in Nara Prefecture, Japan.

As of 2005, the district has an estimated population of 42,752 and a density of 113.98 persons per km2. The total area is 375.09 km2.

Towns and villages
 Mitsue
 Soni

Merger
 On January 1, 2006 the towns of Haibara, Murō and Ōuda, and the village of Utano merged to form the new city of Uda.

Districts in Nara Prefecture

Uda District, Nara


El Índice compuesto de capacidad nacional (CINC por sus siglas en inglés) o Índice compuesto de poder nacional es una medida estadística del poder nacional creado por J. David Singer en 1963 en el ámbito del proyecto Correlates of War.

El CINC se calcula utilizando un promedio de porcentajes sobre el nivel mundial de seis componentes diferentes. Los componentes representan el poderío demográfico, económico, y militar. Estudios recientes tienden a utilizar el índice CINC, que "considera medidas que son más relevantes en la percepción del verdadero poderío militar de un país" más allá del GDP. Todavía es considerado uno de los "métodos más conocidos y aceptados para medir los poderíos nacionales." El CINC solo mide el "poder duro" y por lo tanto puede no ser una medida del poder total de una nación.

Metodología
El CINC se calcula como el promedio de seis porcentajes adimensionales de relaciones específicas relevantes de cada país con respecto al total mundial. Cada relación obedece a la fórmula RELACIÓN= País/ Mundial.

El CINC se calcula según la siguiente fórmula:

CINC =

Donde

TPR = relación de la población del país

UPR = relación de población urbana del país

ISPR = relación de producción de hierro y acero del país

ECR = relación del consumo primario de energía

MER = relación del gasto militar

MPR = relación del número de tropas del país

Lista de países según su CINC
La siguiente es una lista de países según su CINC, los datos corresponden al año 2007

Véase también
Índice de Poder Mundial
Índice de poderío nacional
Poder en relaciones internacionales

Referencias

Bibliografía
 Singer, Joel David: The Correlates of War. Testing some Realpolitik Models. New York: The Free Press, 1980.

Teorías de relaciones internacionales
Seguridad internacional
International rankings

Índice compuesto de capacidad nacional


Campionatul Mondial de Handbal Feminin din 2021 a fost a XXV-a ediție a turneului organizat de Federația Internațională de Handbal (IHF) și a avut loc între 2 și 19 decembrie 2021, în Spania. Aceasta a primit statutul de țară gazdă pe 28 ianuarie 2017. Pe 18 octombrie 2018, la sfârșitul unui congres desfășurat la Doha, în Qatar, Federația Internațională de Handbal a anunțat că, începând cu ediția din 2021, turneul final al Campionatului Mondial va fi extins la 32 de echipe, față de 24 anterior.

Procesul de selecție
Spania și Ungaria au concurat pentru dreptul de a organiza Campionatul Mondial de Handbal Feminin din 2021. Federația Internațională a hotărât ca votul pentru selectarea țării care va găzdui competiția să aibă loc în timpul Campionatului Masculin din 2017, în cursul unei întruniri a Consiliului IHF desfășurate la Paris, în Franța, pe 28 ianuarie 2017.

Cele două țări concurente au propus ca gazde ale competiției următoarele orașe și săli:

Președintele Federației Regale Spaniole de Handbal a confirmat sprijinul absolut al Comitetului Olimpic Spaniol, al guvernului și comunității de handbal spaniole pentru candidatura acestei țări. Guvernul Spaniei a garantat adoptarea tuturor măsurilor necesare pentru desfășurarea în cele mai sigure condiții a acestui eveniment sportiv, o atenție specială fiind acordată infrastructurii cheie pentru diversele etape ale competiției și pentru operațiunile desfășurate în timpul acesteia de IHF, de subsidiarele federației și de delegațiile din țările participante.

Dreptul de organizare a Campionatului Mondial de Handbal Feminin din 2021 a fost acordat Spaniei, prin votul secret al membrilor Consiliului IHF.

Sălile
Campionatul mondial din 2021 s-a desfășurat în patru săli din patru orașe gazdă:

Turneele de calificare

1. În iulie 2016, Agenția Mondială Antidoping a publicat rezultatele unei investigații independente, care a concluzionat că Rusia a organizat și sponsorizat un program național de dopaj al atleților ruși cu scopul creșterii performanțelor sportive. Pe 9 decembrie 2019, Agenția Mondială Antidoping a votat în unanimitate excluderea Rusiei pe o perioadă de patru ani din toate competițiile sportive internaționale majore. Pe 17 decembrie 2020, ca urmare a unui apel introdus de statul rus, Curtea de Arbitraj Sportiv de la Lausanne a redus interdicția la doi ani. De asemenea, decizia a permis atleților ruși să concureze în competițiile internaționale, cu condiția ca ei personal să nu fie subiectul unei suspendări impuse de o "autoritate competentă", iar pe echipamentele lor să nu fie afișat drapelul Federației Ruse. De asemenea, decizia a interzis intonarea imnului național al Rusiei în toate momentele competițiilor oficiale. Precum echipa masculină, echipa feminină a Rusiei a participat la Campionatul Mondial sub titulatura Federației Ruse de Handbal.

2. Începând din 2018, unele țări din Oceania (Australia și Noua Zeelandă) participă în Campionatul Asiatic. Dacă una din ele termină pe unul din primele cinci locuri, ea se califică la Campionatul Mondial. Dacă nu, în schimbul locului respectiv se acordă un wild card.

3. Deoarece Oceania nu a înregistrat nici o echipă pentru Campionatul Asiatic din 2021, Consiliul IHF a acordat două wild card-uri federațiilor de handbal din Polonia și Slovacia, ale căror echipe au participat astfel la Campionatul Mondial din 2021.

4. Deoarece turneul asiatic s-a jucat cu doar 11 echipe în loc de 12, doar cinci echipe s-au calificat la Campionatul Mondial, iar un wild card a fost acordat Chinei.

Echipele calificate

{| class="wikitable sortable"
! Țara !! class="unsortable"|Calificată ca!!Data obținerii calificării !! class="unsortable"|Apariții anterioare în competiție1, 2
|-
| || Gazdă || 28 ianuarie 2017 || 90 (1990, 2001, 2003, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
| || Campioana Mondială || 15 decembrie 2019 || 120 (1971, 1973, 1978, 1986, 1999, 2001, 2005, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || Semifinalistă a Campionatului European din 2020 || 12 decembrie 2020 || 20 (1971, 1973, 1975, 1982, 1986, 1990, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || Semifinalistă a Campionatului European din 2020 || 15 decembrie 2020 || 14 (1986, 1990, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || Semifinalistă a Campionatului European din 2020 || 15 decembrie 2020 || 6 (1995, 1997, 2003, 2005, 2007, 2011)
|-
|  || Semifinalistă a Campionatului European din 2020 || 15 decembrie 2020 || 21 (1957, 1962, 1965, 1971, 1973, 1975, 1990, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || rowspan=10| Câștigătoare ale meciurilor de baraj || 18 aprilie 2021 || 22 (1957, 1962, 1965, 1971, 1973, 1975, 1978, 1982, 1986, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || rowspan=5|20 aprilie 2021 || 5 (2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || 12 (1993, 1995, 1997, 1999, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || 12 (1957, 1986, 1990, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009)
|-
| Fed. Rusă de Handbal || 13 (1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2015, 2017, 2019)
|-
| || 6 (1995, 1997, 1999, 2003, 2013, 2017)
|-
|  || rowspan=4|21 aprilie 2021 || 24 (1957, 1962, 1965, 1971, 1973, 1975, 1978, 1982, 1986, 1990, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || 6 (2001, 2003, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || 6 (1997, 2001, 2003, 2005, 2017, 2019)
|-
|  || 10 (1957, 1990, 1993, 1995, 2001, 2009, 2011, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || Semifinalistă a Campionatului African din 2021 || rowspan=4| 15 iunie 2021 || 15 (1990, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
| || Semifinalistă a Campionatului African din 2021 || 9 (1975, 2001, 2003, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017)
|-
| || Semifinalistă a Campionatului African din 2021 || 2 (2005, 2017)
|-
| || Semifinalistă a Campionatului African din 2021 || 5 (1982, 1999, 2001, 2007, 2009)
|-
| || Finalistă a Campionatului Nord-American și Caraibian din 2021 || 25 august 2021 || 1 (2015)
|-
| || rowspan=2|Wild Card || rowspan=2|8 august 2021 || 1 (1995)
|-
| || 16 (1957, 1962, 1965, 1973, 1975, 1978, 1986, 1990, 1993, 1997, 1999, 2005, 2007, 2013, 2015, 2017)
|-
|  || rowspan=5|Locurile 1–5 de la Campionatul Asiatic din 2021 || rowspan=2|19 septembrie 2021 || 5 (2007, 2009, 2011, 2015, 2019)
|-
|  || 18 (1978, 1982, 1986, 1990, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || rowspan=2|21 septembrie 2021 || 0 (Debut)
|-
|  || 19 (1962, 1965, 1971, 1973, 1975, 1986, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || 25 septembrie 2021 || 1 (1997)
|-
|  || Wild card || 23 septembrie 2021 || 16 (1986, 1990, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || rowspan=3|Locurile 1–3 de la Campionatul Central și Sud-American din 2021 ||rowspan=2|7 octombrie 2021 || 10 (1999, 2001, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019)
|-
|  || 13 (1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013', 2015, 2017, 2019)
|-
|  || 9 octombrie 2021 || 3 (2007, 2013, 2017)
|-
|}

1 Bold indică echipa campioană din acel an
2 Italic indică echipa gazdă din acel an

 Echipele

 Tragerea la sorți
Tragerea la sorți pentru distribuția în grupe a avut loc la Castellón, Spania, pe 12 august 2021, de la ora 21:30.

 Distribuția în urnele valorice
Distribuția în urnele valorice a fost anunțată pe 8 august 2021. În calitate de țară organizatoare, Spania a primit dreptul de a-și alege grupa în care să joace.

 Arbitrii
18 perechi de arbitri au fost anunțate pe 12 octombrie 2021.

 Grupele preliminare
În urma tragerii la sorți au rezultat următoarele grupe preliminare.Calendarul de mai jos respectă Ora Europei Centrale (UTC+1). Grupa A

 Grupa B

 Grupa C

 Grupa D

 Grupa E

 Grupa F

 Grupa G

 Grupa H

 Cupa Președintelui
 Grupa I

 Grupa a II-a

 Meciul pentru locurile 31–32

 Meciul pentru locurile 29–30

 Meciul pentru locurile 27–28

 Meciul pentru locurile 25–26

 Grupele principale
 Grupa I

 Grupa a II-a

 Grupa a III-a

 Grupa a IV-a

 Fazele superioare

 Sferturile de finală

 Semifinalele

 Finala mică

 Finala

 Clasament final
Locurile 1–4 și 25–32 au fost decise în urma unui play-off și a unor meciuri eliminatorii. Învinsele sferturilor de finală s-au clasat pe locurile 5–8, conform locului obținut în grupele principale, punctelor câștigate și golaverajului. Echipele situate pe locurile 3 în grupele principale s-au clasat pe locurile 9–12 în clasamentul final, cele situate pe locurile 4 în grupele principale s-au clasat pe locurile 13–16 în clasamentul final, cele situate pe locurile 5 în grupele principale s-au clasat pe locurile 17–20, iar echipele situate pe locurile 6 în grupele principale s-au clasat pe locurile 21–24 în clasamentul final. În cazurile de egalitate la puncte a fost luat în considerare golaverajul din grupele principale, apoi numărul de goluri înscrise.

 Echipa ideală (All-Star Team)
Echipa ideală a fost anunțată pe 19 decembrie 2021.

Clasamentul marcatoarelorActualizat pe data de 19 decembrie 2021:Sursa: IHF TOPSCORER

Clasamentul portarilorActualizat pe data de 19 decembrie 2021:''

Sursa: IHF GOALKEEPERS

Note

Referințe

Legături externe
Site web oficial

2021 în handbal
2021
Handbal în Spania
Handbal


Geleceğin Toplumunda Yönetim,Peter Drucker'ın  1996-2001 yılları arasında yazmış olduğu makaleleri derlediği kitabı. Kitabın ana teması," tüm yönetici ve liderlerin anlaması gereken konu "Yeni Ekonomi" değil, "Yeni Toplum"dur" düşüncesidir.

Konusu
Yazar kitabında, Yeni Toplum'u şekillendiren diye bahsettiği üç trendden bahsetmiştir:
 Genç nüfusun azalması
 Üretimin azalması
 Bilgi devriminin yükselişi

Peter Drucker, tarihteki önemli olayları ve geçişleri anlamak istiyorsak, önce toplumu anlamamız gerektiğini hatırlatmaktadır. Bu fikir, özellikle Japonya'yı anlamak ile ilgili bölümde çok çarpıcı bir şekilde vurgulanmıştır. Beş bölümden oluşan kitap, bilgi devrimini ve onun oluşturduğu bilgi toplumunu analiz ederek başlar.

Drucker, proaktif bir yönetim için bugünün toplumunun ve iş dünyasının karşılaşacağı en kritik konuları tavsiyeler, uyarılar ve talimatlar da sunarak sıralar.

Ayrıca bakınız
Kapitalist Ötesi Toplum

İş kitapları
2003 kitapları

Geleceğin Toplumunda Yönetim (kitap)


Lago Chivero es un embalse y lago artificial en el río Manyame, en el país africano de Zimbabue. Antes se llamaba lago McIlwaine en memoria del fallecido Sir Robert Mcllwaine, un exjuez de la Corte Suprema y fundador del movimiento de conservación de agua y tierras de Zimbabue.

Este cuerpo de agua esta en Harare, la capital de Zimbabue y constituye el principal suministro de agua de esa ciudad. El lago fue construido en dos años y medio y se abrió al público en 1952. La pared de la presa tiene 400 metros de largo.

Véase también
 Geografía de Zimbabue
 Geografía de África

Referencias

Enlaces externos
Mapa de localización

Lagos de Zimbabue

Lago Chivero


Iceland was historically divided into 23 counties known as sýslur (), and 23 independent towns known as kaupstaðir (). Iceland is now split up between 24 sýslumenn (magistrates) that are the highest authority over the local police (except in Reykjavík where there is a special office of police commissioner) and carry out administrative functions such as declaring bankruptcy and marrying people outside of the church. The jurisdictions of these magistrates often follow the lines of the historical counties, but not always. When speaking of these new "administrative" counties, the custom is to associate them with the county seats rather than using the names of the traditional counties, even when they cover the same area.

Composition
Independent towns (kaupstaðir) were first created in the 18th century as urbanisation began in Iceland; this practice continued into the 1980s. The last town that was declared an independent town was Ólafsvík in 1983. Since then, the laws regarding municipalities have been changed in such a way that there is no longer any distinction made between urban or rural municipalities.

Historical counties
The historical counties were:

Árnessýsla
Austur-Barðastrandarsýsla
Austur-Húnavatnssýsla
Austur-Skaftafellssýsla
Borgarfjarðarsýsla
Dalasýsla
Eyjafjarðarsýsla
Gullbringusýsla
Kjósarsýsla
Mýrasýsla
Norður-Ísafjarðarsýsla
Norður-Múlasýsla
Norður-Þingeyjarsýsla
Rangárvallasýsla
Skagafjarðarsýsla
Snæfellsnes- og Hnappadalssýsla
Strandasýsla
Suður-Múlasýsla
Suður-Þingeyjarsýsla
Vestur-Barðastrandarsýsla
Vestur-Húnavatnssýsla
Vestur-Ísafjarðarsýsla
Vestur-Skaftafellssýsla

Independent towns
The 23 independent towns were:

Akranes
Akureyri (with Grímsey)
Bolungarvík
Dalvík
Eskifjörður
Garðabær
Grindavík
Grundarfjörður (in the past)
Hafnarfjörður
Húsavík
Ísafjörður
Keflavík
Kópavogur
Neskaupstaður
Njarðvík
Ólafsfjörður
Ólafsvík
Reykjavík
Sauðárkrókur
Selfoss
Seltjarnarnes
Seyðisfjörður
Siglufjörður
Vestmannaeyjar

See also
Farthings of Iceland
Regions of Iceland
Municipalities of Iceland
Constituencies of Iceland

Subdivisions of Iceland
Iceland, Counties
Iceland 1
Counties, Iceland
Iceland geography-related lists

Counties of Iceland


Deniz Akdeniz (1990-), un acteur australien ;
 Hakki Akdeniz (1980-), un philanthrope et restaurateur américain.

Voir aussi
 Université Akdeniz, une université publique turque

Akdeniz


Gorušičina plavulja ili rotkvičava tupavica (lat. Hebeloma sinapizans) je nejestiva gljiva (ili čak lagano otrovna) iz porodice  Hymenogastraceae.

Opis
 Klobuk gorušičine plavulje je širok od 5 do 12 centimetara, najprije konveksan zatim otvoren i tupo ispupčen, mesnat, može biti žutorđav, prljavosmeđ ili crvenkastosmeđ, za vlažna vremena malo mazav, rub je svjetliji i malo valovit.
 Listići su prilično gusti, uski i poput luka prirasli na stručak, ili ponekad mogu biti trbušasti i slobodni, smeđi, oštrica je sitno pahuljičasta.
 Stručak je visok od 5 do 15 centimetara, u pravilu valjkast, pri dnu nešto deblji ili gomoljasto zadebljan, blijed ili bjelkast i prirašteno smeđe čehast, šupalj; od sredine klobuka prema cjevastoj šupljini visi meso klobuka poput viska, odnosno sige. Ova se najtipičnija značajka najbolje vidi na presjeku stručka.
 Meso je prilično debelo, bljedoliko, zadah je neugodan po rotkvici (lat. Raphanus sativus), okus gorak.
 Spore su ovalno eliptične, malo bradavičave, 10 – 12 x 6 - 8 μm, u masi poput boje duhana.

Stanište
Gorušičina plavulja u kasno ljeto i jesen u skupinama ili krugovima po svim šumama, često se može pronaći u parkovima, osobito ispod breze.

Upotrebljivost
Gorušičina plavulja nije jestiva, vjerojatno lagano otrovna.

Sličnosti
Gorušičina plavulja je pravi predstavnik roda Hebeloma u koje ne postoji ni jedna jestiva vrsta. Prilično je raširena i prava je šteta što nije jestiva. Vrlo lako se može zamijeniti također nevaljalom plavuljom (lat. Hebeloma crustuliniforme Quel.), koja ima svjetliji klobuk, a stručak je uvijek pun, po čemu se najbitnije razlikuje od gorušičine plavulje.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Agaricales
Nejestive gljive
Otrovne gljive

Gorušičina plavulja


Ólafur Briem (født 28. januar 1851 på Espihóll i Eyjafjörður, død 19. maj 1925 i Reykjavík) var en islandsk bonde, altingsmand og ad flere omgange sysselmand i Skagafjarðarsýsla. Han var den islandske bondeparti Fremskridtspartiets første formand.

Ólafur blev født på gården Espihóll i Eyjafjörður, som søn af den stedlige sysselmand Eggert Briem og dennes hustru Ingibjörg Eiríksdóttir. Han tilbragte sin første drengeår i Eyjafjörður, men familien flyttede i 1861 til Skagafjörður, da faren blev udnævnt til sysselmand der.

Ólafur gik på latinskolen i Reykjavík og blev student i 1870. Han var dernæst skriver hos sin far frem til 1884, da Eggert afgik som sysselmand; hjalp faren med hans embedspligter og var til tider stedfortrædende sysselmand under dennes fravær.

I 1885 bosatte han sig på gården Frostastaðir i Blönduhlíð, men flyttede 1887 til Álfgeirsvellir i Efribyggð og boede der indtil 1920, da han solgte sin gård og flyttede til Reykjavík, hvor han blev assistent i finansministeriet i det nyoprettede Kongeriget Island.

Politisk arbejde og tillidshverv
Ólafur blev valgt til amtsrådet i Skagafjarðarsýsla i 1881 og sad i rådet indtil amterne nedlagdes i 1907. Han var desuden agent for Reynistaðarklaustursjarða fra 1888 og frem til han flyttede til Reykjavik og varetog forskellige andre tillidshverv i lokalområdet.

I 1886 valgtes Ólafur til Altinget for Skagafjördur og repræsenterede i datidens omskiftelige politiske liv  både Framfaraflokkurinn, det ældre Fremskridtsparti, Þjóðræðisflokkurinn, Selvstændighedhedspartiet, Sambandsflokkurinn, og Bondepartiet frem til 1916, hvor han var med til at forene Islands to bondepartier til Fremskridtspartiet, og blev dettes første gruppeformand. Han genopstillede ikke ved valget i 1919.

Han var formand for det samlede Alting i 1895, og formand for Altingets nedre del 1914-1919.

Familie
Ólafur var gift med Halldóra Pétursdóttir. Blandt deres børn var provsten, altingsmanden og ministeren Þorsteinn Briem, og Ingibjörg Briem, hustru til statsminister Björn Þórðarson. Blandt hans mange søskende var altingsmændene Eiríkur Briem og Gunnlaugur Briem, amtmanden Páll Briem, og grundlæggeren af Reykjavík husholdningsskole (Hússtjórnarskóli Reykjavíkur) Elín Briem.

Kilder
 Profil på Altingets hjemmeside
 "Ólafur Briem". Óðinn, 21. årgang, 1.-6.

Altingsmedlemmer
Landmænd fra Island
Sysselmænd fra Island

Ólafur Briem


365Chess.com je internetska šahovska baza podataka. Sjedište je u Montevideu u Urugvaju.
Osnovao ga je 2007. Jorge Martínez, koji je vlasnik i glavni upravitelj. Smatra sebe za najvećom internetskom šahovskom bazom podataka. Sadrži više od 4 milijuna partija koje je odigralo više od 220.000 igrača na preko 43.000 turnira. Do ožujka 2019. imala je oko 240.000 registriranih korisnika. Većina sadržaja je besplatna. Uz donaciju od 15 dolara postaje se "korisnik podupiratelj" i ima se pristup dodatnim mogućnostima, među kojima je skidanje partija u formatu .pgn. Svaka partija prikazana je na odvojenoj stranici, čime se može postaviti poveznica na nju.

Izvori

Vanjske poveznice
365Chess.com
Facebook

Šahovske baze podataka

365Chess


John Proctor, Jr. (October 9, 1632 – August 19, 1692) was a landowner in the Massachusetts Bay Colony. He was the son of John Proctor Sr. (1594–1672) and Martha Harper (1607–1667). John and his 3rd wife were tried on August 5, 1692. He was hanged on August 19, 1692 in Salem Village, Massachusetts Bay Colony during the Salem Witch Trials after being falsely accused and convicted of witchcraft.

Early life
John Proctor was born in Suffolk, England. When he was just three years old, his parents brought their family to America. They sailed from London, England, on 12 April 1635 on a ship called the Susan and Ellen.

Upon arrival, they settled in the Chebacco area of Ipswich, Massachusetts. The elder Proctor owned many properties and was considered one of the wealthiest residents of Ipswich. He had two shares in Plum Island in 1664. He also held various offices within the colony.

Adult life
Proctor was a good businessman, comfortable working with people from all levels of society. Around 1653, Proctor married Martha. They had four children: John (1653–1658), Martha (1655–1658), Mary (1656/57–1657/58) and Benjamin (1659–1720). Many people have given Martha the surname of Giddon or Giddens, but no sources have been located to verify the accuracy information.

Martha died in childbirth on 13 June 1659. Her death registry reads "Martha, wife of John Procter, died the 13 June 1659"; Benjamin Proctor was the only surviving child from this marriage.

On 1 December 1662, Proctor married Elizabeth Thorndike (1641–1672), daughter of John Thorndike, founder of Ipswich, Massachusetts. They had seven children: Elizabeth (1663–1736) married in 1681 to Thomas Very; Martha (1665–1665); Martha (1666–?) married Nathaniel Gowing; Mary (1667–1668); John (1668–1748); Mary (1669–?); Thorndike (1672–1759), married in 1697 to Hannah Felton, widow of Samuel Endicott, the grandson of John Endicott, the first Governor of Massachusetts Bay Colony and daughter of Nathaniel Felton and Mary Skelton.

In 1666, Proctor moved to Salem and leased a 700-acre estate called Groton farm (also known as Downing Farm) in Salem Farms, the section of Salem Township just to the south of Salem Village. The farm was leased from Emmanuel Downing, brother-in-law to John Winthrop. In 1668, Proctor received his first license to operate a tavern here and the license was renewed annually. The Inn was located on Ipswich Road about a mile south of the Salem Village line. Elizabeth (Thorndike) Proctor died on 30 August 1672 shortly after she gave birth to their seventh child, Thorndike Proctor. Proctor's father also died in 1672 and he inherited 1/3 of the estate in Ipswich. His brothers Benjamin and Joseph inherited the other 2/3 of the estate. Each portion was valued at 1,200 pounds.

On 1 April 1674, Proctor married Elizabeth Bassett (1651–?), daughter of William and Sarah (Burt) Bassett of Lynn, Massachusetts. They had seven children: William (1674/5 – after 1695); Sarah (1677–1751); Samuel (1685–1765); Elisha (1687–1688); Abigail (1689 – after 1695); Joseph (before 1691 – ?); John (1693–1745).

Elizabeth and some of the older children ran the tavern while Proctor and his eldest son, Benjamin, tended to their extensive farm properties in Salem and Ipswich. If customers in the tavern had insufficient funds, Elizabeth insisted they pay with pawned goods.

Giles Corey became easily frustrated with his neighbors. At one point, he filed a lawsuit against Proctor who had suggested that Corey was responsible for setting the Proctor house on fire. Later, one of Proctor's sons confessed.

Accusations and trial
Initial accusations were aimed at Proctor's third wife, Elizabeth (Bassett). When he began to defend her and vocally express his disbelief in the accusers, fingers were then pointed at him as well. Although Abigail Williams was John Proctor's chief accuser, he was also named by Mary Walcott, who stated he tried to choke her and by his former servant Mary Warren on 21 April. Warren told magistrates that Proctor had beaten her for putting up a prayer bill before forcing her to touch the Devil's Book. Further allegations of an increasingly salacious nature followed. Proctor continued to challenge the veracity of spectral evidence and the validity of the Court of Oyer and Terminer, which led to a petition signed by 32 neighbors in his favor. The signatories stated that Proctor had lived a "Christian life in his family and was ever ready to help such as they stood in need".

The Proctors were tried on 5 August 1692, found guilty, and sentenced to death by hanging. While Proctor and his wife were still in jail, the sheriff seized all of their household belongings. The cattle were sold cheaply, slaughtered, or shipped to the West Indies. The beer barrels at the tavern were emptied. Their children were left with no means of support. Proctor was hanged on 19 August 1692. Elizabeth, who was then pregnant, was given a reprieve until she gave birth, which came after the trials ended.

Accusations against other Proctor family members
In 1692, one hundred and forty-one complaints were filed. Of those, twelve were against relatives or extended members of the Proctor family. John Proctor, Elizabeth Proctor, and Rebecca Nurse were convicted, and John and Rebecca were executed.

John Proctor, husband of Elizabeth Bassett aka Elizabeth Proctor and the father of Benjamin, William, and Sarah Proctor.
Elizabeth Bassett Proctor, third wife of John Proctor.
Benjamin Proctor, son of John Proctor and his first wife Martha.
William Proctor, son of John Proctor and his third wife, Elizabeth Bassett Proctor.
Mary Bassett DeRich was the sister of Elizabeth Bassett Proctor.

Extended family:
Thomas Farrar Sr., father-in-law of Elizabeth (Hood) Farrar, sister of Sarah Hood aka Sarah Bassett
Elizabeth Hutchinson, wife of Isaac Hart whose daughter, Deborah Hart, was married to Benjamin Proctor, brother of John Proctor.
Elizabeth Proctor, daughter of John Proctor and Elizabeth Thorndike Proctor, married Thomas Very in 1681. His sister, Elizabeth Very was the second wife of John Nurse, the eldest son of Francis and Rebecca (née Towne) Nurse.
Rebecca Nurse, sister of Mary Eastey and Sarah Cloyce.
Mary Eastey, sister of Rebecca Nurse and Sarah Cloyce.
Sarah Cloyce, sister of Rebecca Nurse and Mary Eastey.
Esther Elwell (née Dutch), aka Hester Elwell, was wed to Samuel Elwell, brother of Thomas Elwell; sister-in-law to Sarah Bassett Elwell, another of Elizabeth Bassett Proctor's sisters.

Family Tree:

Related accuser
One other family member was drawn into the Trials, joining the accusers: 16-year-old John DeRich, son of the imprisoned Bassett, and her husband, Michel DeRich, who had recently died.

Aftermath
In January 1693, while still in jail, Elizabeth Bassett Proctor gave birth to a son, whom she named John. Elizabeth and her son remained in jail until May 1693, when a general release freed all of those prisoners who remained jailed. Unfortunately, even though the general belief was that innocent people had been wrongly convicted, Elizabeth had been convicted and was considered guilty. In the eyes of the law, she was considered a "dead woman" and could not claim any of her husband's estate. Elizabeth petitioned the court for a reversal of attainder to restore her legal rights. No action was taken for seven years.

In June 1696, Elizabeth filed an appeal to contest her husband's will. She testified in court that "in that sad time of darkness before my said husband was executed it is evident somebody had contrived a will and brought it to him to sign, wherein his whole estate is disposed of." The will had already been probated and assets distributed and she stated that her step-children "will not suffer me to have one penny of the estate, neither upon the account of my husband's contract with me before marriage nor yet upon the account of the dower which, as I humbly conceive, doth belong or ought to belong to me by law, for they say that I am dead in the law".

On 22 September 1696, Elizabeth remarried to Daniel Richards. On 19 April 1697, the probate court ordered Elizabeth's step-children to return to her the dowry as she was "now restored to benefit of law.

On 2 March 1703, twenty-one spouses and children of those condemned, as well as three women who were convicted but not executed, including Elizabeth, filed petitions before any action was taken on Elizabeth's appeal for reversal of attainder. They requested that "something may be publicly done to take off infamy from the names". Two more petitions were filed in June 1703. These included requests from eleven ministers to reconsider the convictions and restore the good names of the citizens. The Massachusetts House of Representatives finally passed a bill disallowing spectral evidence. However, they only gave a reversal of attainder for those who had filed petitions.

In 1705, another petition was filed requesting a more equitable settlement for those wrongly accused. In May 1709, 22 people who had been convicted of witchcraft, or whose parents had been convicted of witchcraft, presented the General Court with a petition to take action on the 1705 proposal demanding both a reversal of attainder and compensation for financial losses. In May 1710, the legislature appointed a committee to hear the petitions. After many delays, on 17 October 1711, the General Court passed a bill reversing the judgment against the people listed in the 1709 petition and Governor Joseph Dudley signed the bill into law. There were still an additional seven people who had been convicted but had not signed the petition. There was no reversal of attainder for them. The bill read as follows:

The 22 people in the 1709 petition were awarded the sum of £578-12-0 to be divided among the survivors and relatives of those accused. However, reversal of attainder and monies were only awarded to the accused and their heirs who had asked for it. £150 were awarded to "John Proctor and wife, but Elizabeth's name was not specifically mentioned. Thorndike Proctor received money for his family's suffering. His older brother Benjamin objected as he had been the one responsible for taking care of his siblings during this time. The court took no action, leaving it up to the family to determine how to divide the funds. Most of the accounts were settled within a year. The award to the Proctor family was $1500, much more money from the Massachusetts General Court than most families of accused witches, a possible indicator of the wealth of the families involved.

Thorndike Proctor purchased the Groton Farm from the Downing family of London, England, following the hanging of his father. The farm was renamed Downing Farm. Thorndike subsequently sold nearly half of Downing Farm to his half-brother Benjamin. Eight generations of Proctors resided on the Downing farm, until 1851.

By 1957, not all the condemned had been exonerated. Descendants of those falsely accused demanded the General Court clear the names of their family members. In 1957, an act was passed pronouncing the innocence of those accused, however, it only listed Ann Pudeator by name and the others as "certain other persons", still not including all names of those convicted. They also included a resolution prohibiting further lawsuits based on old court proceedings.

In 1992, the Danvers Tercentennial Committee persuaded the Massachusetts House of Representatives to issue a resolution honoring "the courage and steadfastness of these condemned persons who adhered to truth when the legal, clerical, and political institutions failed them". While the document did list the names of all those not previously granted reversal of attainder, it only noted that these individuals were "worthy of remembrance and commemoration".

After many efforts by a Salem schoolteacher, Paula Keene, Representatives J. Michael Ruane and Paul Tirone and several others, when it was finally signed on 31 October 2001 by Governor Jane Swift, more than 300 years later, all were finally proclaimed innocent.

The Crucible

In The Crucible by Arthur Miller, a 1953 fictionalized version of the trials portrayed as a theatrical play, John Proctor is cast as the main character whose story is centered around his powerful and unrivaled position in the society and consequential wrongfully convicted fate. However, the story line of the play diverges from his actual history in numerous ways, including:

 Proctor is portrayed as being in his thirties and Abigail Williams is seventeen years old, while the real John Proctor and Abigail Williams were about sixty and eleven or twelve years old, respectively, at the time of the witch trials.
 Proctor is revealed to have had an affair with Abigail Williams but he has a hatred to Reverend Samuel Parris because he is entirely materialistic. He hates him so much he does not attend church for many months. When they are discovered, Elizabeth Proctor discharges Abigail from the Proctor household and as a result, Abigail accuses Elizabeth Proctor of witchcraft as retaliation, as well as to get her out of the picture so she and John can further pursue their "relationship". In reality, Elizabeth Proctor was initially named by Ann Putnam on 6 March, alleging that Proctor's specter attacked the girl. She was accused by Abigail on 14 March, and further accusations were made by Mercy Lewis.
 Miller has Mary Warren accusing Proctor of afflicting her but this followed his initial accusation by Abigail in early April 1692. There is no historical evidence to suggest that Abigail even knew John Proctor before she accused him of witchcraft.

In the 1957 screen adaptation of Miller's piece, Proctor was depicted by Yves Montand. In the 1996 film based on the play, Proctor was played by Daniel Day-Lewis.

Citations

Cited references
 Felton, Cyrus (1886) "A Genealogical History of the Felton Family: Descendants of Lieutenant Nathaniel Felton Who Came to Salem Massachusetts in 1633; with Few Supplements and Appendices of the Names of Some of the Ancestors and Families that have Intermarried with them; An Index Alphabetically Arranged of the Felton Families and an Index of Other Names than Felton", Pratt Brothers Printers and Publishers, Marlborough
 Foulds, Diane E. (2010), Death in Salem, The Private Lives Behind the 1692 Witch Hunt, Globe Pequot Press, Guilford, CT,
 Hall, David D. Witch-Hunting in Seventeenth-Century New England: A Documentary History 1638–1693, Second Edition; Duke University Press; Boston, Mass., USA; 2005, pp. 185-189.
 Hill, Frances (2000). The Salem Witch Trials Reader, Da Capo Press, Boston, Massachusetts,
 Nevins, Winfield S. (1916), Witchcraft in Salem Village in 1692, Together with a Review of the Opinions of Modern Writers and Psychologists in Regard to the Outbreak of the Evil in America, fifth edition with preface of striking interest, Salem Press Company, Salem, Massachusetts Witchcraft in Salem Village in 1692: Together with a Review of the Opinions of Modern Writers and Psychologists in Regard to Outbreak of the Evil in America
 Proctor, A. Carlton (1979 & 1982), Proctor Genealogy ca 1562 to 1982, Descendants of Evan and Mary Proctor, St. Albans, Hertfordshire, England; Robert and Jane (Hildreth) Proctor, Concord-Chelmsford, Massachusetts, USA; John and Martha Proctor, Yorkshire, England and Many of their Related Families,
 Roach, Marilynne K. (2002), The Salem Witch Trials, A Day-By-Day Chronicle of a Community Under Siege, p. 587,  New York: Cooper Square Press.
 Robinson, Enders A. (1991). The Devil Discovered: Salem Witchcraft, 1692, Hippocrene Books, New York,

General sources
 Boyer, Paul, and Stephen Nissenbaum, ed. The Salem witchcraft papers: verbatim transcripts of the legal documents of the Salem witchcraft outbreak of 1692 volume 1, compiled and transcribed by the Works Progress Administration, under the supervision of Archie N. Frost; edited and with an introduction and index by Paul Boyer and Stephen Nissenbaum; Electronic Text Center, University of Virginia Library; Essex County Archives, Salem—Witchcraft
 Boyer, Paul. Salem Possessed: The Social Origins of Witchcraft
 Hanson, J. W. (1848). The History of the Town of Danvers, from its Earliest Settlement to 1848, published by the author, printed at the Courier Office, Danvers, Massachusetts
 Hill, Frances. A Delusion of Satan: The Full Story of the Salem Witch Trials
 Jackson, Shirley. The Witchcraft of Salem Village
 Miller, Arthur (1953). The Crucible
 Robotti, Francis Diane. Chronicles of Old Salem, A History in Miniature
 Smith, Sarah Saunders (1897). The Founders of the Massachusetts Bay Colony, A Careful Research of the Earliest Records of Many of the Foremost Settlers of the New England Colony: Compiled From The Earliest Church and State Records, and Valuable Private Papers Retained by Descendants for Many Generations, Press of the Sun Printing Company, Pittsfield Massachusetts.
 Starkey, Marion L. (1949). The Devil in Massachusetts: A Modern Enquiry Into the Salem Witch Trials, Anchor Books / Doubleday Books, New York
 Starkey, Marion Lena. The Visionary Girls: Witchcraft in Salem Village
 Taylor, Betsy (2003). "Documents Shed New Light On Witchcraft Trials", The Salem News, Danvers, Massachusetts
 Trask, Richard B. The Devil Hath Been Raised: A Documentary History of the Salem Village Witchcraft Outbreak of March 1692
 Famous American Trials: Salem Witchcraft Trials 1692: John Proctor—University of Missouri-Kansas City
 Upham, Charles W. Salem Witchcraft; With an Account of Salem Village and a History of Opinions on Witchcraft and Kindred Subjects
 Upham, William P. (1904). House of John Proctor, Witchcraft Martyr, 1692, Press of C. H. Shephard, Peabody, Massachusetts
 Winwar, Frances (1938). Puritan City: The Story of Salem, Robert M. McBride & Company, New York.

External links

1632 births
1692 deaths
17th-century executions of American people
American people executed for witchcraft
Executed people from Massachusetts
English emigrants to Massachusetts Bay Colony
People executed by Massachusetts by hanging
People executed by the Province of Massachusetts Bay
People executed by the Thirteen Colonies by hanging
People from Ipswich, Massachusetts
People of the Salem witch trials

John Proctor (Salem witch trials)


صيد السمك بالسيانيد  هو نوع من أنواع صيد السمك غير المشروع يمارس عموما في جنوب شرق آسيا، والذي يستخدم مركب كيميائي هو سيانيد الصوديوم. منذ عام 2000، ومع تزايد القيود المفروضة على صيد السمك بالديناميت غير المشروع أدى ذلك إلى زيادة انتشار هذه الطريقة العشوائية خاصة وأنه يمكن ممارستها دون صدور أي ضوضاء. عرف هذا الصيد لأول مرة في الفلبين في عام 1962
وأكثر من 150000 كيلو غرام من مادة السيانيد يعتقد انها تستخدم في الفلبين سنويا وأكثر من مليون كيلوغرام قد استخدمت منذ عام 1960.

تنقسم سيانيد الصوديوم في مياه البحر إلى الصوديوم وايونات السيانيد.
عند البشر، ايونات السيانيد يمنع هيموغلوبين عن نقل الاوكسجين؛ وكذلك عند السمك الهيموغلوبين بل وان ايونات السيانيد تتحد مع الاوكسجين بشكل أسرع. ويمنع وصول الاوكسجين إلى الخلايا ويؤدي للتسمم مثلم أول اكسيد الكربون.
وتعتبر الشعاب المرجانية، والأسماك الصغيرة هي الأكثر ضعفا؛ اما الاسماك الكبيرة فتتطلب جرعات أكبر.

مراجع

انظر أيضا
تأثيرات بيئية لصيد السمك

صيد السمك

الأثر البيئي لصيد الأسماك
تقنيات وطرق صيد السمك
تلوث المياه
طرق صيد الأسماك
قضايا بيئية

صيد السمك بالسيانيد


لودوفيت فولا [[Ľudovít Fulla (1902 – [[1980 رسام ومصور سلوفاكي، يعتبر أحد أهم الشخصيات في تاريخ الفن السلوفاكي الحديث في القرن العشرين.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من جيلينا
رسامو الفن الحديث
رسامون سلوفاكيون
فنانون سلوفاكيون
معلمو مدارس سلوفاكيون
مواليد 1902
مواليد في روجومبيروك
وفيات 1980
وفيات بعمر 77
وفيات في براتيسلافا

لودوفيت فولا


Solo Leveling (), também traduzido alternativamente como Only I Level Up, é uma web novel sul-coreana escrita por Chugong. Foi serializado na plataforma digital de quadrinhos e ficção de Kakao, KakaoPage, a partir de 25 de julho de 2016, e mais tarde foi publicado na íntegra pela D&C Media sob seu selo Papyrus em 4 de novembro de 2016.

Uma adaptação webtoon do Solo Leveling foi serializada pela primeira vez no KakaoPage em 4 de março de 2018; foi ilustrado por Jang Sung-Rak (também conhecido como Dubu), o CEO da Redice Studio, que morreu em 23 de julho de 2022, após sofrer uma hemorragia cerebral. A primeira temporada do webtoon foi concluída em 19 de março de 2020 e sua segunda temporada começou em 1º de agosto de 2020, concluindo em dezembro de 2021 com seu 179º capítulo. Seus capítulos individuais foram coletados e publicados pela D&C Media em cinco volumes em 20 de setembro de 2022. A novel foi licenciada em inglês pela Yen Press.

Um jogo de RPG está em desenvolvimento na Netmarble. Uma adaptação para anime da A-1 Pictures está programada para estrear em 2023.

Enredo
Em um mundo onde caçadores – humanos que possuem habilidades mágicas – devem lutar contra monstros mortais para proteger a raça humana de certa aniquilação, um caçador notoriamente fraco chamado Sung Jinwoo se encontra em uma luta aparentemente interminável pela sobrevivência. Um dia, depois de sobreviver por pouco a uma masmorra dupla esmagadoramente poderosa que quase acaba com todo o seu grupo, um programa misterioso chamado Sistema o escolhe como seu único jogador e, por sua vez, dá a ele a habilidade extremamente rara de subir de nível em força, possivelmente além de qualquer limites conhecidos. Jinwoo então parte em uma jornada enquanto luta contra todos os tipos de inimigos, tanto homens quanto monstros, para descobrir os segredos das masmorras e a verdadeira fonte de seus poderes.

Mídia

Web novel
Solo Leveling foi serializado pela primeira vez na plataforma digital de quadrinhos e ficção de Kakao, KakaoPage, desde 25 de julho de 2016, e mais tarde publicado pela D&C Media sob seu selo de ficção de fantasia "Papyrus". Desde 2016, o romance conquistou 2,4 milhões de leitores no KakaoPage. O romance foi licenciado em inglês pela Webnovel sob o título Only I level up de 21 de dezembro de 2018 a 24 de junho de 2019.

O romance foi licenciado e publicado em volumes coletados pela Yen Press desde 16 de fevereiro de 2021.

Webtoon
Uma adaptação do webtoon foi lançada no KakaoPage em 4 de março de 2018 e concluiu sua primeira temporada em 19 de março de 2020. Seu primeiro volume coletado foi lançado pela D&C Media em 26 de setembro de 2019. No Japão, o Solo Leveling foi lançado no serviço de ficção e webtoon da Kakao Japan, Piccoma, e acumulou mais de 1 milhão de leitores acumulados. Também foi selecionado como o webtoon nº 1 no "Best of 2019" da Piccoma. O webtoon foi publicado digitalmente em inglês pela Webnovel e Tappytoon desde 7 de maio e 4 de junho de 2020, respectivamente. Também é publicado em Tapas em inglês. Os volumes coletados foram licenciados e publicados na América do Norte pela Yen Press desde 2 de março de 2021.

Jogo
Em janeiro de 2022, a Netmarble anunciou que está desenvolvendo um videogame de RPG baseado na série.

Anime
Uma adaptação para anime foi anunciada na Anime Expo 2022. Será produzido pela A-1 Pictures e dirigido por Shunsuke Nakashige, com Noboru Kimura escrevendo os roteiros, Tomoko Sudo desenhando os personagens e Hiroyuki Sawano compondo a música. A Crunchyroll licenciou a série fora da Ásia.

O anime de Solo Leveling está marcado para estrear em janeiro de 2024.

Referências

Ligações externas

 Site oficial do romance em KakaoPage
 Site oficial do webtoon em KakaoPage
 Site oficial do anime

Títulos de manhwa
Webcomics da Coreia do Sul
Aniplex
A-1 Pictures

Solo Leveling


ديبالتسيفي (Дебальцеве) هي مدينة في أوبلاست دونيتسك في أوكرانيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 27589 نسمة.

أعلام
 بوريس شربينا

مراجع

تأسيسات سنة 1878 في روسيا
مدن مقاطعة دونيتسك
مدن ذات أهمية إقليمية في أوكرانيا
مدن وبلدات بنيت في حقبة الإمبراطورية الروسية
مدن وبلدات في أوكرانيا شيدت إبان الإمبراطورية الروسية

ديبالتسيفي (دونيتسك)


Paredes de Coura  belediyesi, Portekiz'in Norte bölgesine bağlı Minho-Lima altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 21 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Agualonga
 Bico
 Castanheira
 Cossourado
 Coura
 Cristelo
 Cunha
 Ferreira
 Formariz
 Infesta
 Insalde
 Linhares
 Mozelos
 Padornelo
 Parada
 Paredes de Coura
 Porreiras
 Resende
 Romarigães
 Rubiães
 Vascões

Portekiz'in belediyeleri
Minho-Lima

Paredes de Coura


El Tren de Arganda es un tren histórico español que transita por un tramo del histórico ferrocarril del Tajuña, en la Comunidad de Madrid. Los primeros servicios se pusieron en marcha a comienzos de 2001, contando con material móvil de carácter histórico. El tren de Arganda realiza un recorrido de varios kilómetros entre la estación de La Poveda y la laguna del Campillo

Historia

El 30 de julio de 1886 se inauguró la línea de vía estrecha que enlazaba Madrid con Arganda del Rey y otras localidades de la zona, con un servicio mixto de pasajeros y mercancías. Este trazado, que acabaría conformándose como el ferrocarril del Tajuña, desde bien pronto se hizo muy popular entre la población de la zona. Los servicios ferroviarios entrarían en declive para la década de 1950, si bien un tramo se mantuvo en servicio hasta su clausura en 1997.

La Comunidad de Madrid adquirió el trazado, preservándose una sección del mismo. Se puso en marcha un tren turístico que circularía entre la estación de La Poveda y la laguna del Campillo (Rivas-Vaciamadrid), el denominado «tren de Arganda», que entró en servicio en febrero de 2001. Esta labor fue desarrollada principalmente por el Centro de Iniciativas Ferroviarias Vapor-Madrid (CIFVM), que restauró diverso material ferroviario histórico para su uso por el tren turístico. Destacan en este sentido dos locomotoras de vapor, la «Arganda» y «Áliva», fabricadas a comienzos del siglo . También se recuperaron para el servicio desde tractores diésel a coches de pasajeros de madera. Las circulaciones se producen durante los fines de semana.

Véase también
 Tren de la Fresa

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Arganda
Atracciones turísticas de la Comunidad de Madrid

Tren de Arganda