Okinoshima (japanski: 沖ノ島) je najsjeverniji otok u prefekturi Fukuoka (Kyūshū, regija). Izoliran otok nalazi se oko 65 km udaljen od velikog otoka Tsushima na istoku i oko 55 km od otoka Ōshima na jugu, koji je odmah iznad najjužnijeg glavnog japanskog otoka, Kyushua. Stanovništvo otoka čini samo jedan zaposlenik hrama, dok se cijeli otok drži za šintoistički kami (sveti duhovi), te je ženama zabranjen pristup otoku. Naime, otok pripada svetištima Munakata Taisha, posvećenima trima kćerima božice Amaterasu i bogu Susanu, a koji su glavni za oko 6.000 Munataka svetišta širom Japana. Od 2017. godine UNESCO je njegovih 68.38 hektara oko svetišta Okitsu upisao na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji kao "jedinstven primjer tradicije štovanja svetih otoka".

Zemljopisne odlike
Otok ima površinu od 97 ha, dug je 1,5 km i širok 1 km, a najviša točka na otoku je vrh Ichinodake (一ノ岳) s 244 metra visine. Na njemu se nalazi svjetionik Okinoshima (沖ノ島灯台, Okinoshima Tōdai) čije se svjetlo vidi 17 nautičkih milja. Kilometar jugoistočnoj od otoka nalazi se oko 2,5 ha širok i 29 metara visok otok Koyajima (小屋島) i dvojne stijene Mikadobashira (御門柱) i Tenguiwa (天狗岩) visine 22 m, koji su također sveta kami mjesta i UNESCO-ova svjetska baština.

Otok svetište

Arheološki lokaliteti koji su sačuvani na otoku su gotovo netaknuti i pružaju kronološku bilješku rituala koji se nisu mijenjali od 4. do 9. stoljeća. U ovim ritualima votivni predmeti su polagani kao dar na različitim mjestima na otoku. Mnogi od njih su djela izvanrednog majstorstva i donošeni su preko mora, što pruža dokaz o snažnoj razmjeni između Japanskog otočja, Korejskog poluotoka i Azijskog kontinenta.

Na mjestu rituala, na jugoistoku otoka, polovicom 17. stoljeća podignuto je svetište Okitsu-gū. Svetište je održavano i obnavljano nekoliko puta u izvornom obliku, sve do vladavine cara Hirohita u 20. st.

Između 1954. i 1971. godine provedena su velika iskopavanja na 23 mjesta na otoku, prilikom kojih je pronađeno 80.000 artefakata, starosti od 4. do 9. st. koji su svi proglašeni za japansko nacionalno blago. Zbog toga velikog broja artefakata, otok je također poznat kao "riznica mora" (海の正倉院, umi ne Shosoin). Dijelovi blaga su sada pohranjeni na stalnom postavu Nacionalnog muzeja japanske povijesti i u Shimpo-kanu ("Muzej svetih blaga").

Okinoshimu treba promatrati kao cjelinu i sveto mjesto bogoslužja (shintai) i stoga mu se ne može pristupiti bez teškoća. Pristup otoku je dopušten samo 27. svibnja svake godine za oko 250 ljudi kada je Okitsumiya genchi daisai (沖津宮現地大祭), obred pročišćenja. Iako je otok posvećen ženskoj kami, pristup ženama je i dalje zabranjen. Takayuki Ashizu, glavni svećenik Munakata Taisha, izjavio je kako usprkos statusu svjetske baštine, Okinoshima se neće otvarati posjetiteljima jer ljudi ga ne bi trebali posjećivati samo iz radoznalosti.

Izvori

Svjetska baština u Japanu
Japanski otoci u Tihom oceanu

Okinoshima


La croix de cimetière d'Aulnay est un croix de cimetière située à Aulnay, dans le département français de la Charente-Maritime en région Nouvelle-Aquitaine.

Historique

Le calvaire est inscrit au titre des monuments historiques par arrêté de .

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Charente-Maritime
 Église Saint-Pierre d'Aulnay

Liens externes

Monument historique inscrit en 1929
Monument historique en Charente-Maritime
Aulnay
Via Turonensis
Aulnay
Aulnay

Croix de cimetière d'Aulnay


Daisuke Ichikawa (født 14. maj 1980) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1998||1||0
|-
|1999||0||0
|-
|2000||0||0
|-
|2001||0||0
|-
|2002||9||0
|-
!Total||10||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2002

Daisuke Ichikawa


Zrinjevac je gradski park u Mostaru. Zove se po Zrinskima. Središnji je gradski park. Nalazi se između Trga hrvatskih velikana (Rondoa), Španjolskog trga, Ulice kralja Zvonimira, Ulice kralja Tvrtka i Ulice Nikole Šubića Zrinskog.

Površine je oko 3 hektara. Izgrađen je 1953. godine. Krajobrazni arhitekt Smiljan Klaić autor je projekta prema kojem je napravljen park. Godine 1972. sprovedeno je istraživanje o funkcionalnosti zelenih površina grada Mostara. Zrinjevac je tad dobio ocjenu 4 za higijensku, estetsku, rekreativnu i opću funkcionalnost. Te godine popisano je 314 stabala, s evidentiranom 31 vrstom drveća. Slika se vremenom izmijenila.

Park je 2007. godine potpuno revitaliziran i obnovljen. Danas je omiljenim mjestom za šetnju i odmor Mostaraca. U boljem je stanju nego prije, ali neke od igračaka za djecu još uvijek nisu popravljene ili su opet oštećene. Oštećeno je oko slavine gdje se pije voda. Fontana je puštena u rad. Još uvijek se događa da službe automobilima ulaze u park, a navečer šetači sa psima dolaze u park i puštaju kućne ljubimce obavljati nuždu na mjesta gdje se igraju djeca.

Od četvrtka 24. ožujka 2016. park krasi uskrsna pisanica. Pisanica je visoka dva metra. Prikazuje motive iz Hercegovine i djecu u zajedništvu te predstavlja novo rađanje. Po želji i inicijativi Vedri osmijeh Udruge pisanicu su osmislili i izradili učenici i profesori Srednje likovne škole Gabrijela Jukića, uz suglasnost i pomoć Gradske uprave Mostara. Izrada je trajala tridesetak dana. U izradi je sudjelovalo šest učenika i šest profesora. Projekt je napravljen u suradnji s Gradom Mostarom. Glavna savjetnica mostarskog gradonačelnika Radmila Komadina svečano je otkrila pisanicu.

Izvori

Vanjske poveznice
Jabuka.tv Uskrsna pisanica u Mostaru

Građevine u Mostaru
Parkovi u Bosni i Hercegovini

Park Zrinjevac u Mostaru


Martin O'Donnell (* 4. Juni 1986) ist ein englischer Snookerspieler aus Harrow in London.

Karriere
2005 nahm Martin O'Donnell erstmals an der damals noch für Amateure offenen Vorqualifikation für die Snookerweltmeisterschaft teil und gewann immerhin sein erstes Match. Um den Sprung zu den Profis auf die Main Tour zu schaffen nahm er danach zwischen 2005 und 2010 an allen fünf Spielzeiten der Pontin's International Open Series teil. Sein bestes Ergebnis bei einem Einzelturnier erzielte er beim siebten Turnier der letzten PIOS-Saison 2009/10. Er scheiterte erst im Halbfinale gegen Justin Astley. In derselben Saison erzielte er mit dem 25. Platz der Gesamtrangliste auch sein bestes Saisonergebnis.

In der Saison 2010/11 löste die Q School die PIOS-Serie als Qualifikationsturnierserie für Amateure ab: O'Donnell scheiterte 2011 zweimal im Viertelfinale am späteren Q-School-Sieger David Gilbert und einmal erst im Finale gegen Kurt Maflin. Auch in den Turnieren der Players-Tour-Championship-Spielzeiten 2010/11 und 2011/12 versuchte sich O'Donnell bereits mit den Profispielern der Main Tour zu messen. Zwar konnte er Spieler wie Shaun Murphy oder Tom Ford bezwingen, er kam jedoch nie über die Runde der Letzten 64 hinaus. Mit dem Gewinn des Snookerbacker Classic im Februar 2012 wurde ihm die Startgebühr der Q-School-Serie 2012 gesponsert. Gleich im ersten Turnier gewann er seine Gruppe und erhielt somit ein 2-Jahres-Tourticket für die Saison 2012/13 und 2013/14.

Seine Profikarriere begann der Engländer gleich mit einem Sieg gegen David Grace in der Qualifikation zum Wuxi Classic. Denselben Gegner bezwang er anschließend auch bei den Australian Open und erreichte Runde 3. Danach folgten aber erst einmal zahlreiche Auftaktniederlagen, bevor er bei den Scottish Open mit dem Erreichen des Viertelfinals seinen größten PTC-Erfolg hatte. Dazu kamen einige Auftaktsiege auch bei größeren Turnieren wie der International Championship und den World Open und er stand nach einem Jahr auf Platz 86 der Snookerweltrangliste. In der folgenden Spielzeit erreichte er bei den Rotterdam Open 2013 das Achtelfinale und die dritte Runde in Fürth und Gdynia. Außerhalb der Players Tour Championship war sein größter Erfolg die Qualifikation für die China Open. In Peking profitierte er von der Absage von Stuart Bingham und kampflos zog er erstmals in die Runde der letzten 32 bei einem vollwertigen Weltranglistenturnier ein. Außerdem erreichte er die dritte Qualifikationsrunde des Shanghai Masters nach einem Sieg über Nigel Bond. Bei der Weltmeisterschaft gewann er sein erstes Match gegen einen Amateur mit 10:1. Trotz der Erfolge kam er aber nicht über Platz 92 der Weltrangliste hinaus und er verlor seinen Profistatus wieder. Auch der Versuch der direkten Wiederqualifikation über die Q School misslang.

In der folgenden Saison nahm er regelmäßig an der Players Tour Championship teil. Dreimal qualifizierte er sich für das jeweilige Hauptturnier und bei den Riga Open 2014 gelang ihm auch ein Sieg gegen den Profi Alfie Burden. Durch die Ergebnisse war er anschließend bei den EBSA Amateur Play Offs startberechtigt und mit Siegen über Paul Davison und Jamie Rhys Clarke erspielte er sich eine erneute zweijährige Startberechtigung für die Main Tour.

In die Saison 2015/16 startete er mit einzelnen Auftakterfolgen bei fünf Weltranglistenturnieren. Viermal erreichte er bei PTC-Turnieren Runde 3. Seinen größten Erfolg bis dahin erreichte er aber bei den China Open, wo er durch Qualifikation und Wildcard-Runde kam und dann mit Siegen über Joe Swail und Matthew Selt bis ins Achtelfinale kam. Damit stieg er bis zum Saisonende auf Platz 77 der Weltrangliste. Mit Runde 3 beim Riga Masters startete er danach erfolgreich in die nächste Saison. Außer zwei Siegen in der Qualifikation zum Shanghai Masters verliefen die Turniere aber eher enttäuschend und endeten meist in Erstrundenniederlagen. Erst bei den China Open erreichte er zum zweiten Mal die letzten 32, nachdem er Jimmy Robertson mit 5:0 besiegt hatte. Bei der abschließenden Weltmeisterschaft hatte er Mühe, den Nachwuchsamateur Jackson Page mit 10:9 zu besiegen, bevor er gegen Hammad Miah verlor. Damit verpasste er es, seine gute Ausgangsposition für den Sprung unter die Top 64 zu nutzen, nachdem er zwischenzeitlich schon Platz 66 erreicht hatte. Damit fiel er zum zweiten Mal aus der Main Tour heraus.

Erneut musste O'Donnell in die Q School und beim ersten Turnier kam er erneut ins Finale seiner Gruppe. Dort unterlag er aber Lukas Kleckers mit 1:4. Im zweiten Turnier scheiterte er bereits in Runde 3 an Ashley Carty, trotzdem reichte es gerade so, um als vierter Spieler der Order of Merit doch noch seinen Profistatus für zwei weitere Jahre zurückzubekommen.

2022 verlor er seinen Profistatus.

Weblinks

 Martin O'Donnell bei World Snooker (englisch)
 Maximumbreak von Martin O'Donnell (Basel, März 2012)

Einzelnachweise

Snookerspieler (England)
Engländer
Brite
Geboren 1986
Mann

Martin O’Donnell


An Uncinia macrolepis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Decaisne. An Uncinia macrolepis in nahilalakip ha genus nga Uncinia, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Uncinia

Uncinia macrolepis


Antik Mısır tarihi'nin Altıncı Hanedan'ı içinde yer alan bilinen yöneticiler.

Antik Mısır'ın Üçüncü, Dördüncü, Beşinci ve Altıncı Hanedanları genellikle Eski Krallık dönemi altında gruplanırlar.

Mısır'ın altıncı hanedanı birçok yetkiliye göre Antik Mısır'ın Eski Krallık'ının son hanedanı olarak sayılır, ancak The Oxford History of Ancient Egypt (baskı, Ian Shaw, 2000) Yedinci ve Sekizinci Hanedanları Eski Krallık'ın bir parçası olarak saymaktadır. Manetho bu kralların Memphis'ten, veya Mısırca Mennefer, yönettiğini yazmıştır. Şehrin ismini Unas tarafından yakına yaptırılan piramitten aldığını düşünülmektedir; arkeologlar bu konuda Manetho ile aynı fikirdedir.

Hanedan I. İput ile evlenen Teti tarafından kurulmuştur. Genel olarak İput'un Beşinci Hanedan'dan Unas'un kızı olduğuna inanılmaktadır. Bu hanedanın diğer ünlü üyleri içinde, Antik Mısır tarihinin 94 sene en uzun süre hüküm süren kralı II. Pepi ve bazı yetkililerce yalnız Mısır'ın değil tüm dünyanın ilk kadın yöneticisi ve bu hanedanın son yönetici olan Nitiqret'dir (ayrıca Yunanca şekli ile Nitocris olarak da bilinir).

Bu hanedan boyunca, seferler Sinai'deki Wadi Maghara, Wadi Hammamut ve Hatnub'a turkuvaz ve bakır kazıp çıkartmak için gönderilmiştir. Firavun Djedkara güneye Punt'a ve kuzeye Biblos'a ticaret seferleri göndermiştir, ve I. Pepi sadece buralar değil Ebla'ya kadar seferler düzenletmiştir.

Kraliyet dışı mezarlarda büyüyen sayıdaki yaşamöyküsü yazıtları ile, erken yöneticiler hakkında bilinen bilgiler genişlemiştir. Örneğin, I. Pepi'e yapılan başarısız bir komplo öğrenilmiştir. Ayrıca genç kral II. Pepi tarafından yazılmış bir mektup ele geçirilmiştir, bu mektupta II. Pepi seferlerinden dönen bir grubun Nubiya'nın güneyinde yer alan Yam'dan getirdiği pigmeden dolayı çok heyecanlığından bahsetmektedir.

Bu kraliyet dışı mezarlardaki yazıtlar daha sonra kralın mutlak gücünü zayıflatacak olan soyluların büyüyen gücünün bir örneğidir. Sonuç olarak, uzun bir yaşam süren II. Pepi'nin ölümünden sonra, tebaası II. Pepi'den sonra gelecek kralın otoritesine karşı çıkacak kadar güçlenmişlerdi ve bu da Eski Krallık'ın hızlı sonunu getirmiştir.

Kaynakça

Mısır'ın altıncı hanedanı


Kazuo Imanishi (født 12. januar 1941) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1966||3||0
|-
!Total||3||0
|}

Eksterne henvisninger

 Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Kazuo Imanishi


Onthophagus seramicus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Huijbregts & Krikken em 2012.

Referências

Ligações externas

seramicus
Coleópteros descritos em 2012

Onthophagus seramicus


A Organização Bandeira Negra  foi uma organização guerrilheira iraquiana que lutou contra tropas da Força Multinacional no Iraque. A ideologia da organização era considerada islamismo sunita radical.

Organização
Os Bandeiras Negras foram identificados como o batalhão armado do Exército Islâmico Secreto. O líder do grupo foi identificado como Omar Hadid, um iraquiano que  teria ligações com militantes islamistas internacionais. Acredita-se que uma grande parte de seus membros seja composta de combatentes não iraquianos, especialmente da Síria.

Este grupo foi um membro ativo da insurgência iraquiana, compartilhando o controle conjunto de Falluja com outros grupos militantes, onde impôs a estrita lei da sharia e foi responsável por uma série de sequestros, amputações e execuções públicas. Isso incluiu o sequestro de três indianos, dois quenianos e um egípcio que trabalhavam para uma empresa do Kuwait que operava no Iraque. O objetivo era obrigar a empresa a encerrar suas atividades no Iraque. Os reféns foram posteriormente libertados.

Oficiais militares da Coalizão acreditavam que uma campanha de ataques aéreos contra esconderijos e posições insurgentes em Fallujah interrompeu seriamente a rede da Organização Bandeira Negra.

Facções da Guerra do Iraque
Insurgência iraquiana (2003–2011)
Grupos rebeldes do Iraque
Terrorismo no Iraque

Organização Bandeira Negra


Varyete, en az bir morfolojik özellik bakımından türden ayrılan, türün yayılış alanı içerisinde küçük veya büyük gruplar halinde bulunan topluluktur.

var. işareti ile gösterilir.

Örneğin
 Cupressus sempervirens var.horizantalis

Taksonlar

Varyete (biyoloji)


Plivanje na OI 2016. u Rio de Janeiru održavalo se od 6. do 13. kolovoza. Natjecanja su se održavala u Olimpijskom centru za vodene sportove. Hrvatska je imala dvoje predstavnika Maria Todorovića i Mateu Samardžić.

Matea Samardžić sudjelovala je na utrkama 100 i 200 metara leđno, u obje discipline plasirala se u polufinale na 100 metara je osvojila 13. dok je na 200 metara bila 15. Plivala je i u disciplini 400 metara mješovito te je u razigravanju osvojila 17. mjesto.

Mario Todorović sudjelovao na utrci 50 metara slobodno i zauzeo 40. mjesto.

Osvajači odličja

Muškarci

Plivači koji su sudjelovali u kvalifikacijama i primanju medalje.

Žene

Plivačice koje su sudjelovale u kvalifikacijama i primanju medalje.

Vanjske poveznice
Službene stranice OI 2016. / plivanje

Izvor

Plivanje
 2016

Plivanje na OI 2016.


Lydbilleder - 6 variationer over et tema er en eksperimentalfilm fra 1993 instrueret af Dola Bonfils efter eget manuskript.

Handling
Eksperimenterende dokumentarvideo. I en personligt undersøgende form opsøger instruktøren fænomener og mennesker, stiller billeder og lyd overfor hinanden. Vi møder Michael, der er døv, Bo Holten, leder af Ars Nova koret, Graham Naylor, lydakustiker, Erik Borup, der lider af sygdommen tinnitus, en kronisk støj i øret og den franske lydterapeut dr. A. Tomatis, samt teatergruppen Rio Rose.

Referencer

Eksterne henvisninger

Eksperimentalfilm fra Danmark
Danske film fra 1993


لاَرْكْ~أُنْ~سْيِيلْ (بالإنكليزية: L'Arc~en~Ciel، باليابانية: ラルクアン シエル، ترجمة:قوس قزح بالفرنسية) فرقة روك يابانية شهيرة تشكلت في 1991 بأوساكا.

الأعمال الموسيقية

ألبومات إستوديو
 Dune
 Tierra
 Heavenly
 True
 Heart
 Ark
 Ray
 Real
 Smile
 Awake
 Kiss
 Butterfly

مراجع

وصلات خارجية

 موقع لارك~أن~سييل الرسمي

تأسيسات سنة 1991 في اليابان
فرق بوب روك يابانية
فرق روك بديل يابانية
فرق موسيقية أسست في 1991
فرق موسيقية رباعية
فرق موسيقية من أوساكا
فرق موسيقى أنمي
موسيقى يابانية

لارك أن سييل


إبراهيم بن ناصيف بن عبد الله بن ناصيف بن جنبلاط اليازجي (2 مارس 1847 - 1906) هو لغوي وناقد وأديب لبناني ولد في بيروت في بيت علم إذ إن أباه هو الشاعر اللبناني المعروف ناصيف اليازجي.

يعدّ إبراهيم اليازجي من رواد النهضة باللغة العربية بعد قرون من التدهور إذ تلقى تعليماً ممتازاً منذ نعومة أظفاره أهله لأن يناقش كبار الأساتذة في اللغة والشعر ومن ذلك ما أوردته الصحف ولفتت إليه الأنظار حين قام بنقاش الشدياق حول انتقاد الشدياق لبعض الأبيات التي وردت في ديوان أبيه وعلى ما يبدو أن هذه المناظرة قد أثرت فيه إذ كان حين ذاك في الثالثة والعشرين من عمرة فحفزته للتعمق في الدراسات الأدبية واللغوية وجاءت دعوة الآباء اليسوعيين للشيخ إبراهيم ليعرب الكتاب المقدس فدرس السريانية والعبرية فانكب على هذا العمل حتى استطاع تعريب الكتاب المقدس بلغة عربية بليغة وواضحة.

أقوال فيه
تولى إبراهيم اليازجي تحرير جريدة النجاح عام 1872م، ونزح إلى مصر عام 1894م ، وأسس مجلة الضياء في عام 1898م في القاهرة،  وتوفي في القاهرة عام 1906م. آراء معاصريه فيه:
 قال خير الدين الزركلي:عالم بالأدب واللغة.
 قال عمر رضا كحالة: أديب، لغوي.
 قال السيد رشيد رضا: "في الطبقة الأولى من أدباء نصارى بلاد الشام، وقد اشتهر بالعناية والبحث في اللغة العربية وانتقاد ما يكتب بها وإن قومه ليجلون قدره. ولكننا كنا نراهم على فخرهم به يشكون من عجبه وصلفه، ويألمون من غروره".
 ويقول الشاعر العراقي فالح الحجية في كتابه (شعراء النهضة العربية):التزم إبراهيم اليازجي القومية العربية وعمل في سبيل إحيائها وإذكائها في قلوب الناشئة العرب وبث الروح العربية المتوثبة في الشباب المثقف المتعطش إلى الحرية، وكان يعمل على استقلال البلاد العربية.
وقيل انه ينتمي إلى المنظمة الماسونية.

مؤلفات
 مقالات
 العادة - مجلة الطبيب، عن: كتاب ذخيرة الأصغرين لمعقد جرمانوس، حريصا (لبنان) 1911.
 التعليم النافع - محلة المنار 1900 ص. 198-200

مراجع

 الشيخ إبراهيم اليازجي وأثره في اللغة - المجلة السورية
 أنطونيوس شبلي الشدياق واليازجي - 1950 - جونية
 فؤاد البستاني الشيخ إبراهيم اليازجي - الروائع 41-43
 سلوان الشجى لمخايل أفندي عبد السيد
 الأعلام للزركلي
 معجم المؤلفين لرضا كحالة
 مجلة المنار
 شعراء النهضة العربية لفالح الحجية

وصلات خارجية

 الأعمال الشعرية الكاملة لابراهيم اليازجي في بوابة الشعراء
 عبده وازن، إبراهيم اليازجي «المعلّم» عن ديوان العرب
 إبراهيم اليازجي عن مركز الشرق العربي

آل اليازجي
أشخاص من بيروت
أشخاص من ولاية بيروت
صحافة المهجر
عرب الدولة العثمانية
فلاسفة من الدولة العثمانية
قوميون عرب
كتاب عثمانيون في القرن 19
كتاب من بيروت
كتاب وكاتبات لبنانيون
لبنانيون من أصل سوري
ماسونيون لبنانيون
مترجمو القرن 19
مترجمو الكتاب المقدس إلى العربية
مواليد 1263 هـ
مواليد 1847
مؤسسو مجلات لبنانيون
وفيات 1324 هـ
وفيات 1906
وفيات في القاهرة

إبراهيم اليازجي


රංගිරි දඹුළු සංඝ සභ‍ාව සියම් නිකායට අයත් පාර්ශවයක් වේ. දඹුල්ල රජමහා විහාරය පාදකව ක්‍රියාත්මක වේ.

ආරම්භය
ක්‍රි.ව. 1980දී පිහිටුවා ඇත.

අයත් භික්‍ෂූන්
දඹුල්ල රජමහා විහාරයේ භාරකාරීත්වය ඇති පන්සල් 4ක සහ සෙසු පන්සල් 89ක භික්‍ෂූන් මීට අයත්වේ.

සුවිශේෂතා
 වර්ථමාන ලෝකයේ ථේරවාදී භීක්‍ෂුණී සාසනයක් ඇතැයි පිළිගන්නා සහ භික්‍ෂුණීන් සිටින එකම ථේරවාදී නිකාය හෝ පාර්ෂවය මෙය වේ.
 සියම් නිකාය ට අයත් ගොවිගම කුලයේ නොවන සිංහල පුද්ගලයන්ට මහනවීමට අවසර දෙන එකම පාර්ශවයවේ.

ආශ්‍රිත ලිපි
 දඹුල්ල රජමහා විහාරය

සංඝ නිකායන් සහ පාර්ශව
සියම් නිකාය

රංගිරි දඹුළු විහාර සංඝ සභ‍ාව


Das Albisiphon ist eine Querflöte, die nach ihrem Erfinder Abelardo Albisi (1872–1938), dem ersten Flötisten an der Mailänder Scala, der sie 1910 in Mailand erstmals herstellte, benannt wurde.

Das Albisiphon ist eine Bassflöte in C mit H-Fuß und mit einer zylindrischen Metallröhre, deren Oberstück nach einer kurzen, trompetenartigen Windung mit einer Krücke für das Anblasloch abschließt. Dieses befindet sich in der Achse der Röhre; folglich wird das Instrument quer angeblasen, aber wie eine Längsflöte gehalten. Es klingt eine Oktave tiefer als die gewöhnliche Querflöte.

Verwendung
Das Albisiphon ist unter anderem in folgenden Werken besetzt:
 Pietro Mascagni: Parisina (1913)
 Riccardo Zandonai: Francesca da Rimini (1914)
 Riccardo Zandonai: Melenis (1912)
 Friedrich Klose: Der Sonne Geist, Mythisches Oratorium (1917)
 Giovanni Giannetti: Adagio, für Albisiphon und Streichquartett

Literatur
 Curt Sachs: Reallexikon der Musikinstrumente. Julius Bard, Berlin 1913
 Wilhelm Altenburg: Das "Albisiphon", eine neue Baßflöte. In: Zeitschrift für Instrumentenbau, Band 31, 1910/11, S. 930–931

Weblinks
 Dayton C. Miller playing an Albisiphon: Library of Congress (Abbildung)
 Ausführliche Beschreibung und Abbildungen

Einzelnachweise

Flöte (Luftblattinstrument)

Albisiphon


A bowling alley (also known as a bowling center, bowling lounge, bowling arena, or historically bowling club) is a facility where the sport of bowling is played. It can be a dedicated facility or part of another, such as a clubhouse or dwelling house.

History
By the late 1830s in New York City, the Knickerbocker Hotel's bowling alley had opened, with three lanes. Instead of wood, this indoor alley used clay for the bowling lane. By 1850, there were more than 400 bowling alleys in New York City, which earned it the title "bowling capital of North America". Because early versions of bowling were difficult and there were concerns about gambling, the sport faltered. Several cities in the United States regulated bowling due to its association with gambling.

In the late 19th century, bowling was revived in many U.S. cities. Alleys were often located in saloon basements and provided a place for working-class men to meet, socialize, and drink alcohol. Bars were and still are a principal feature of bowling alleys. The sport remained popular during the Great Depression and, by 1939, there were 4,600 bowling alleys across the United States. New technology was implemented in alleys, including the 1952 introduction of automatic pinsetters (or pinspotters), which replaced pin boys who manually placed bowling pins. Today, most bowling alley facilities are operated by Bowlero Corporation or Brunswick Bowling & Billiards.

In 2015, over 70 million people bowled in the United States.

A bowling alley was one of the scenes of the 2023 Lewiston shootings.

Modern day

Bowling alleys contain long and narrow synthetic or wooden lanes. The number of lanes inside a bowling alley is variable. The Inazawa Grand Bowl in Japan is the largest bowling alley in the world, with 116 lanes.

Human pinsetters were used at bowling alleys to set up the pins, but modern ten-pin bowling alleys have automatic mechanical pinsetters.

Each lane has an overhead monitor/television screen to display bowling scores and a seating area and tables for dining and socializing.

With a decades-long decline in league participation, modern bowling alleys usually offer other games (often billiard tables, darts and arcade games) and may serve food or beverages, usually via vending machines or an integrated bar or restaurant. Pro shops and party rooms are common.

Effect of lane characteristics on the game

References

Works cited

External links

U.S. Bowling Alleys Database

Sports venues by type

Bowling alley


An Festuca calcigena in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Jacques Vetter. An Festuca calcigena in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Austria. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca calcigena


La Segunda División Peruana 1943 fue disputada por Cuatro clubes, los 02 Clubes que descendieron de la 1.ª División de la Asociación No Amateur de 1942 y los 02 Clubes que ocuparon los primeros lugares en la 1.ª División de la Liga Regional de Futbol de Lima y Callao de 1942.

El torneo se inició el 23 de abril de 1944 y culminó el 28 de mayo de 1944, disputándose los encuentros en el Antiguo Estadio Nacional y en el Estadio Modelo de Bellavista y fue organizada por la Asociación No Amateur.

Fue la primera ocasión desde el año 1926 en que el segundo nivel del fútbol peruano era denominado Segunda División (antes era  División Intermedia, Primera División B o Primera División de las Ligas Provinciales de Lima y del Callao.

El Campeón del torneo, Atlético Telmo Carbajo del Callao, fue promovido a disputar la Rueda de Promoción a la 1.ª División de la ANA de 1944 vs el Centro Iqueño de Deportes club ubicado en último lugar en el torneo de la Primera División de la ANA de 1943, con el cual perdió los 02 encuentros y no logrando obtener el ascenso a la máxima categoría del futbol peruano.

ILa FPF dispuso que no hubiera descenso de la 2.ª división a la 1.ª División de la Liga Regional de Futbol de Lima y Callao, en razón de aumento de clubes en la Categoría de Ascenso.

Ascensos y descensos
{|
|- style="vertical-align: top;"
|

</td>

|}

Equipos participantes

Tabla de posiciones

{| bgcolor="#f7f8ff" cellpadding="3" cellspacing="0" border="1" style="font-size: 95%; border: gray solid 1px; border-collapse: collapse;text-align:center;"
|-
| style="background:#ccffcc;" width="20" |
| bgcolor="#ffffff" align="left" | Campeón
|}

Telmo CarbajoCampeón título

Rueda de promoción

Enlaces externos
La Historia de la Segunda: El primer campeonato
Siete décadas segundas

1943
Fútbol en 1943
Perú en 1943

Segunda División Peruana 1943


وكالة الأنباء الإسبانية  المعروفة أختصاراً بـ إفي هي وكالة أنباء دولية إسبانية، تأسست عام 1939 بواسطة الصحفيين رامون سيرانو سونيير ومانويل أثنار ثوبيجاراي، وتعتبر الوكالة الرابعة على مستوى العالم والأولى بين الوكالات الناطقة باللغة الإسبانية.

وتقدم إفي خدماتها باللغات الإسبانية والإنجليزية والبرتغالية، وافتتحت عام 2006 خدمة إخبارية باللغة العربية تبث نصوصا وصورا وفيديو من مكتب تحرير في القاهرة.

وتمتلك إفي شبكة من المراسلين والمكاتب الإقليمية تغطي الأحداث من 180 مدينة في 110 دول، وتولي أهمية خاصة لمنطقة أمريكا اللاتينية.

ويضم أرشيف إفي للصور 13 مليون وثيقة مخزنة، كما تقدم لعملائها خدمة أرشيف إفي داتا الذي يشمل جميع المواد المنتجة في السابق.

وتبث الوكالة أيضا داخل إسبانيا باللغتين المحليتين الكتالونية والجاليكية.

انظر أيضا

 جائزة إفي

المراجع

وصلات خارجية

 Official environmental website EFEverde
 Agencia EFE at Google Cultural Institute

إعلام إسبانيا
تأسيسات سنة 1939 في إسبانيا
شركات إعلامية أسست في 1939
شركات حكومية إسبانية
شركات مقرها في منطقة مدريد
وكالات أنباء

إفي


Manuel Alberto Claro (født 3. april 1970 i Santiago de Chile, Chile) er en dansk filmfotograf.

Filmografi

 The House That Jack Built (2018)
 The Untamed (2016)
 Ditte & Louise - Sæson 2 (2016)
 Ditte & Louise - Sæson 1 (2015)
 Comeback (2015)
 Nymphomaniac Director's Cut (2014)
 Våbensmuglingen (2014)
 Jeg taler til jer - John Kørners verden (2013)
 Spies og Glistrup (2013)
 Nymphomaniac (2013)
 Melancholia (2011)
 Frit fald (2011)
 Kill (2011)
 Jeg er min egen Dolly Parton (2011)
 Blues for Montmartre (2011)
 Det gode liv (2011)
 Beast (2011)
 Alting bliver godt igen (2010)
 Limbo (2010)
 Videocracy (2010)
 Empire North (2010)
 Velsignelsen (2009)
 Stages (2009)
 Alt er relativt (2008)
 Tempelriddernes skat III (2008)
 Kandidaten (2008)
 Fremkaldt (2008)
 Tempelriddernes skat II (2007)
 Snart kommer tiden (2006)
 Liv (2006)
 Ringen (2006)
 Mit Danmark - film nr. 4 (2006)
 Retshjælpen (2006)
 Marilyn Mazur - queen of percussion (2006)
 Allegro (2005)
 Voksne mennesker (2005)
 Tid til forandring (2004)
 Min far er bokser (2004)
 Slikevejen (2004)
 Min morfars morder - en film om tilgivelse (2004)
 Bagland (2003)
 Små skred (2003)
 Zakka West (2003)
 Reconstruction (2003)
 Lille far (2003)
 Svend Åge Madsen - at fortælle menneskene (2002)
 Dykkerdrengen (2002)
 3017-3047 - Fra en samling af numser (2002)
 Araki - The Killing of a Japanese Photographer (2002)
 John og Mia (2002)
 mk (2001)
 Efterladt (2001)
 Hr. Boe & Co.'s Anxiety (2001)
 Når lysterne tændes (2001)

Kilder

Eksterne henvisninger

Filmfotografer fra Danmark

Manuel Alberto Claro


Jesse James, puede referirse a:

Nombre de persona
 Jesse James (1847 - 1882), fugitivo estadounidense.
 Jesse G. James (1969 -),  fabricante de motocicletas, productor y actor estadounidense.
 Jesse James (1989 -), actor estadounidense.
 Jesse James Hollywood (1980 -), fugitivo y traficante estadounidense.
 Brian Gerard James (1969 -) luchador profesional estadounidense, también conocido como Jesse James.
 Jessie, un personaje de Pokémon.
 James, un personaje de Pokémon.

Cine
 Jesse James Rides Again, película estadounidense del género western de 1947.
 El asesinato de Jesse James por el cobarde Robert Ford, western del año 2007.

Otras películas
 Para más películas sobre Jesse James, ver: Anexo:Películas sobre Jesse James.

Jesse James (desambiguación)


The Wisconsin Senate is the upper house of the Wisconsin State Legislature. Together with the larger Wisconsin State Assembly they constitute the legislative branch of the state of Wisconsin. The powers of the Wisconsin Senate are modeled after those of the U.S. Senate.

The Wisconsin Constitution ties the size of the State Senate to that of the Assembly, by limiting its size to no less than 1/4, nor more than 1/3, of the size of the Assembly. Currently, Wisconsin is divided into 33 Senate Districts (1/3 of the current Assembly membership of 99) apportioned throughout the state based on population as determined by the decennial census, for a total of 33 senators. A Senate district is formed by combining three Assembly districts. Similar to the U.S. Senate, in addition to its duty of reviewing and voting on all legislation passed through the legislature, the State Senate has the exclusive responsibility of confirming certain gubernatorial appointments, particularly cabinet secretaries (as part of the system of checks and balances) and members of boards and commissions. Senators are elected for four-year terms, staggered so that approximately half of the Senate is up for election every two years. If a vacancy occurs in a Senate seat between elections, it may be filled only by a special election. The Senate chamber is in the south wing of the Wisconsin State Capitol, in Madison. Like the Wisconsin Assembly, its Senate is subject to one the most extreme partisan gerrymanders in the United States.

Salary and benefits
The salary for legislators serving in the 2017 Wisconsin Legislature - $50,950 - is unchanged from the previous session. The salary for legislators serving in the 2015 session was increased by 2 percent from the $49,943 rate that had been in effect for the previous three bienniums. Before that increase, the most recent increase was an increase of 5 per-cent from the 2007 session to the 2009 session. The Speaker of the Assembly receives an additional stipend, which is currently $25 per month.

In addition to their salaries, senators outside Dane County may receive a per diem up to $88 to cover living expenses while they are in Dane County on state business. Members of the Madison delegation may receive a per diem up to $44 to cover expenses. Each senator also receives $75 per month in "out-of-session" pay when the Legislature is in session for three days or less. Over two years, each senator is allotted $66,008 to cover general office expenses, printing, postage and district mailings.

Current session

Composition

Senate officers

Members

Notable past members
 C. Latham Sholes (1848–1850; 1856–1858), invented the QWERTY keyboard
 Angus Cameron (1863–1864; 1871–1872), former U.S. Senator from Wisconsin (1875–1885)
 Gaylord Nelson (1949–1958), former Governor of Wisconsin (1959–1963) and U.S. Senator from Wisconsin (1963–1981)
 Henry Maier (1951–1960), former Mayor of Milwaukee (1960–1988)
 James B. Brennan (1959–1962), former U.S. Attorney for the Eastern District of Wisconsin (1962–1969) and Milwaukee City Attorney (1972–1984)
 William Bablitch (1972–1983), former Justice of the Wisconsin Supreme Court (1983–2003)
 Tom Petri (1973–1979), former U.S. House Representative (1979–2015)
 Jim Sensenbrenner (1975–1979), former U.S. House Representative (1979–2021)
 Russ Feingold (1983–1993), former U.S. Senator from Wisconsin (1993–2011)
 John Norquist (1983–1988), former Mayor of Milwaukee (1988–2004)
 Tom Barrett (1989–1993), former U.S. House Representative (1993–2003) and former Mayor of Milwaukee (2004–2021)
 Gwen Moore (1993–2005), current U.S. House Representative (2005–present)
 Glenn Grothman (2005–2015), current U.S. House Representative (2015–present)
 Tom Tiffany (2012–2020), current U.S. House Representative (2020–present)
 Scott Fitzgerald (1995–2021), current U.S. House Representative (2021–present)

Past composition of the Senate

See also
 Wisconsin Legislature
 Wisconsin State Assembly
Impeachment in Wisconsin

References

External links
 Wisconsin State Senate  official government website
 State Senate of Wisconsin at Project Vote Smart

Legislature Salary

State upper houses in the United States

Wisconsin Senate


Faza Grupelor

Faza Grupelor
În cazul în care două sau mai multe echipe sunt la egaliate de puncte după finalizarea meciurilor din grup, pentru a accede mai departe se aplică următoarele criterii de departajare:

 Rezultatul meciurilor jucate între echipele în cauză;
 Diferența de gol în toate meciurile din grupă;
 Un număr mai mare de goluri înscrise în toate meciurile din grupă;
 Numărul mai mare de victorii în toate meciurile din grupă;
 Poziția în sistemul de clasificare EMF;
 Dificultatea adversarilor (conform sistemului de clasificare a CEM);

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Grupa E

Grupa F

Grupa G

Grupa H

Faza Eliminatorie

În fazele eliminatorie dacă un meci se termină la egalitate în timp regulamentar se trece direct la penalti, o repriză are 20 de minute.
|Consol=Finala Mică

Clasament Final

|}

Vezi și
Campionatul European de Minifotbal 2015
Campionatul Mondial de Minifotbal

competiții fotbalistice

Campionatul European de Minifotbal 2016


Supetarsko groblje s crkvom sv. Nikole i arheološko nalazište na poluotoku sv. Nikole nalazi se u Supetru na Braču, na adresi Šetalište put Banja.

Opis

Na poluotočiću sv. Nikole koji se nalazi zapadno od supetarske luke smješteno je mjesno groblje oko istoimene crkvice. Na sjevernoj strani i dijelom u podmorju su ruševine većeg kasnoantičkog sklopa s ostacima bijelog mozaika. Crkva sv. Nikole kasnobarokna je građevina s izduženom četvrtastom apsidom koja je izvorno srednjovjekovna crkvica. Sjeverno i južno od apside su dva ranokršćanska sarkofaga s križevima u medaljonu i dugim križevima na poklopcu. Ističu se brojni nadgrobni spomenici s kraja 19. do 20-tih godina 20. stoljeća, rad bračkog kipara Ivana Rendića (1849. – 1932.) te mauzolej obitelji Petrinović rad Tome Rosandića (1878. – 1958.).

Zaštita
Pod oznakom Z-6662 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra.

Izvori

Vanjske poveznice

Zaštićeni sakralni kompleksi u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Supetru
Groblja u Hrvatskoj
Arheološki lokaliteti u Hrvatskoj
Supetar


Enis Kancelir  (Pula,08.10.1971.- Rovinj, listopad 2020.), hrvatski gospodarstvenik i športski djelatnik.

Osnovnu i srednju školu, smjer grafički tehničar, završava u Rovinju.
Nakon studija na Grafičkom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu 1996., uspješno završava poslijediplomski studij na američkom sveučilištu RIT – Rochester Institute of Technology i stječe diplomu magistra u području ambalaže i pakiranja.
Njegov prvi posao bio je u Adris Grupi 1996., kada počinje raditi u Istragrafici d.d. Rovinj, vodećem proizvođaču kartonske komercijalne ambalaže u hrvatskoj i okruženju. i 2003. godine postaje direktor tvrtke.
Bio je predsjednik Zajednice ambalažera pri HGK, član Gospodarskog vijeća Istarske županijske komore pri HGK, član Instituta za ambalažu i tiskarstvo hrvatske IAT, član ECMA – European Carton Makers Associationsa kao i SMA foruma i predsjednik Vaterpolskog kluba Delfin Rovinj.
Bio je povremeni gost predavač na Grafičkom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu, gdje je bio i doktorant.
Profesionalna karijera i poslovni rezultati ostvareni kroz nekoliko uzastopnih mandata u funkciji predsjednika Uprave tvrtke – u kojem razdoblju je Istragrafika prošla cjeloviti organizacijski, operativni i vlasnički reinženjering poslovanja i stalno kotirala kao vodeći domaći proizvođač kartonske komercijalne ambalaže, a posljednjih godina i značajan izvoznik usluga iz svojeg programa – razlog su da je stručni žiri i Upravni odbor HUM-CROMA g.Enisu Kanceliru 2017. dodijelio nagradu Menadžer godine u konkurenciji srednje velikih poduzetnika i strukovno priznanje za osobni doprinos hrvatskom gospodarstvu u području grafičke industrije.

31. kolovoza 2013. na izbornoj skupštini VK Delfin Rovinj-Rovigno izabran za predsjednika kluba, a 8. rujna 2017.g. Skupština kluba mu povjerava drugi mandat.

Iako nije došao iz svijeta plivanja i vaterpola, ostat će u trajnom sjećanju po vedrini koju je isijavao, a energijom koju je ulagao u vođenju kluba i doprinosom realizaciji dugogodišnje želje kluba da se u Gradu Rovinju-Rovigno napokon izgradi zimski bazen, ostavit će duboki trag u povijesti kluba.

Pored sportskih uspjeha kluba, pridonio je realizaciji mnogih projekta koji su klub još više povezali sa zajednicom. Kruna njegovog angažmana u vaterpolskom klubu Delfin bila je rad na realizaciji Monografije povodom 70. obljetnice osnutka i postojanja kluba VK i PK Delfin Rovinj – Rovigno, prezentirane krajem 2019.g.

Izvori

Hrvatski poduzetnici
Životopisi, Rovinj

Vanjske poveznice

 Monografija: V.K.Delfin 1949.-2019.

Enis Kancelir


Occidentalismul (în arabă الاستغراب) sau orientalismul în oglindă este o disciplină de cercetare care își propune să efectueze un studiu critic al culturii europene dintr-o perspectivă neeuropeană, neoccidentală. Acesta apare în secolul al XIX-lea în urma atacului cultural pe care Europa a început să-l poarte împotriva țărilor din Orientul Mijlociu prin fenomenul de occidentalizare. Xiaomei Chen, autoarea lucrării Occidentalism: A Theory of Counter Discourse in Post-Mao China, a definit occidentalismul drept o imagine motivată politic și cultural a culturii celuilalt.

Scurt istoric

Inițiatorul acestui științe este Hassan Hanafi, care a publicat și o lucrare de referință în acest sens "Muqaddimatun fī ʹilmi-l-ʹistiġrābi" (Introducere în Știința Occidentalismului). Potrivit autorului, o mare parte din generațiile de intelectuali de la renașterea arabă a început să fie influențată major de cultura occidentală: "Moștenirea occidentală a devenit unul dintre stâlpii de susținere ai culturii noastre contemporane, o influență asupra modului în care unii dintre intelectualii arabi percep lumea." Cunoașterea   Occidentului   este necesară ca urmare a contactelor care se stabilesc între cele două civilizații de mai bine de două sute de ani. În lucrarea sa, Hanafi afirmă că raportul dintre cele două culturi este bazat pe complexul de inferioritate al Orientului față de cultura occidentală, complex care este resimțit până în prezent. Astfel, occidentalismul apare pentru a finaliza procesul de decolonizare. În viziunea lui Hanafi, decolonizarea militară, economică și politică a Orientului, ar fi incompletă fără decolonizarea științifică și culturală: "Atâta timp cât țările colonizate sunt obiecte de studiu înainte sau după colonizare, decolonizarea va fi incompletă. Aceasta nu va fi finalizată decât după eliberarea obiectului pentru a deveni subiect și transformarea celui observat în cel care observă. Obiectul de studiu în orientalism devine subiectul care studiază în occidentalism. Nu există vreun subiect sau obiect de studiu etern. Totul depinde de relația dintre popoare și culturi, iar de-a lungul istoriei rolurile se schimbă. Popoarele din   Antichitate din China, India, Persia, Babilonia, Egipt   aveau rolul de cercetători. În perioada clasică islamică europenii erau cei care serveau ca obiect de studiu, însă, ulterior, în epoca modernă funcțiile s-au schimbat iar lumea musulmană a început să facă parte din temele unor numeroase cercetări occidentale."  Cu alte cuvinte, sfârșitul Orientalismului, respectiv începutul Occidentalismului presupune un schimb de roluri, pentru a treia oară, în relația de tipul subiect-obiect, între sine și celălalt (`aḫar-`anā).

Reprezentări ale Occidentului

Extinderea imperialismului european în secolele  XVIII - XIX, a stabilit, reprezentat și definit existența unei "lumi orientale" și a unei "lumi occidentale". Stereotipurile occidentale apar în lucrările artei indiene, chineze și japoneze din acele vremuri. În același timp, influența occidentală în politică, cultură, economie și știință a ajuns să fie construită printr-o geografie imaginativă a Occidentului și a Orientului. Astfel, iau naștere cele două domenii de știință, orientalismul, respectiv occidentalismul, care au rolul de a crea imagini despre cultura celuilalt, apelând la   stereotipuri   pentru organizarea cantităților mari de informații și asigurarea stabilității și abstractizării lor.   În acest sens, Orientalismul a construit multe imagini despre Orient, cele mai întâlnite fiind cele de:negri, despotism oriental, mentalitate primitivă, sălbatică, gândire semitică sau nomadă, violență, fanatism, subdezvoltare, dependență, sectarism, tradiționalism, conservatorism. Odată ce celălalt (`aḫar) este portretizat, devine ușor de manevrat, și în acest fel, se justifică orice acțiune a sinelui (`anā), imaginea celuilalt fiind o țintă pe care o vizează sinele. De asemenea, sinele (al-ġarb, Occidentul) își promovează o imagine proprie, schițată, la fel ca în cazul Orientului, pe baza unor anumite particularități, cum ar fi: albi, occidentali, democrație, gândire logică, civilizație, arianism, pace, toleranță, dezvoltare, chiar supradezvoltare, independență,  laicitate , modernitate, progres.

Complexul de inferioritate față de Occident

Prin puterea și controlul asupra mijloacelor de informare în masă pe care o deține Occidentul, perpetuarea și repetarea acestei imagini duble a fost făcută cu scopul de a-l înarma pe sine și al dezarma pe celălalt, creând în acest fel un complex permanent de inferioritate între cele două culturi, între Orient și Occident.  Dacă orientalismul este creația centrului (al-markaz), atunci occidentalismul este creația periferiilor (al-`aṭrāf). Astfel, centrul a fost mereu privilegiat în istoria științelor, artelor și culturilor, în timp ce periferia a fost marginalizată. Cu alte cuvinte, centrul observă și conceptualizează, iar periferia consumă: "În centru se află stăpânul, iar în periferie ucenicul. Occidentalismul ca nouă știință dorește să schimbe rolurile dintre cele două culturi."

Hanafi expune condițiile în care s-a dezvoltat Orientalismul, fiind de părere că acesta a luat naștere într-o cultură rasistă, ce își exprimă europocentrismul bazat pe mândrie istorică și superioritate organică. Occidentalismul apare ca să corecteze tipul acesta de relație bazată pe superioritate și dorește să demonstreze că poate exista una construită pe principii sănătoase de egalitate, în locul celei dezvoltate pe complexul de inferioritate al Orientului față de Occident: "Istoria lumii a fost scrisă ca și cum Occidentul ar fi atât centrul Universului, cât și sfârșitul istoriei. Istoria civilizațiilor antice a fost redusă la minimum, iar istoria epocii moderne în Occident este întinsă până la maximum. Trei mii de ani de Orient sunt rezumați într-un singur capitol, în timp ce cinci sute de ani de istorie ai Vestului modern sunt expuși în mai multe capitole. Orientalismul a fost victima filosofiilor occidentale ale istoriei, care au conceput Europa drept vârful tuturor civilizațiilor, precum fructele din epoca modernă după plantarea semințelor în vremurile străvechi, precum perfecționarea lucrurilor după abrogarea tuturor imperfecțiunilor sau precum un Hristos unic după profeții lui Israel"  Vestul este luat drept un model de modernizare în Africa,Asia și America Latină, stilul de viață occidental devenind foarte comun în țările neoccidentale, în special în rândul claselor dominante. Aceste tendințe de occidentalizare au generat alte tendințe, pe cele antioccidentale, așa cum apar în religie, conservatorism și fundamentalism. În mare parte, occidentalismul este o apărare a caracterului și a culturii naționale, dar și a stilului de viață, împotriva înstrăinării și a neloialității.

Europocentrismul
Politologului egiptean Abdel-Malek afirmă că în perioada cuprinsă între secolele XVIII și XX, disciplinele umaniste sunt răspândite de trei mari tendințe consecvente: cea a Europei de a-și afirma supremația, europocentrismul si antropocentrismul.   Edward Said susține că aceasta era calea după care se îndruma rasa albă, în funcție de celelalte culturi. Astfel, ia naștere concepția de superioritate rasială, care legitimează veleitățile Occidentului de control și dominație asupra țărilor din Orientul Mijlociu. Procesul de europocentrism este studiat si de Hassan Hanafi, care îl leagă de procesul de aculturație al popoarelor ne-europene. Acest concept este regăsit în lucrarea sa sub formă de al-markaziyyat al-ʹurūbiyyat și face referire la poziția de superioritate a Europei, care comparativ cu civilizațiile orientale, se consideră înaintată din punct de vedere cultural. Prin urmare, Europa devine din secolul al XIX-lea centrul (al-markaz), care propagă și le impune statelor din afara spațiului european, un șablon cultural, fiind considerat singura cale de progres.  Conform autorului, Occidentul se află în această perioadă într-o stare continuă de suzeranitate culturală față de (al-ʹaṭrāf), periferii, în cazul de față țările Orientului, acestea din urmă având un complex de inferioritate ce se propagă până în zilele noastre.

Occidentul, model de urmat
În lumea a treia, cultura națională este împărțită în două mari tendințe antagoniste, fiecare fiind schițată ca cea de-adevărata reprezentantă a poporului. Astfel, prima orientare este manifestată în numele modernității, iar cea de-a doua în numele tradiției. În ceea ce privește lumea arabă, Occidentul este perceput drept un model de urmat în toate cele trei tendințe ale gândirii arabe moderne: în cazul reformei religioase fondată de Al-Afġāni, al scientismului și al liberalității politice, cea din urmă fiind concepută de Ṭahṭāwī. Domeniile în care Vestul este considerat un șablon sunt vaste, precum cel al cunoașterii, puterii, industriei, urbanismului, democrației, sistemului pluripartidist, constituției, libertății de exprimare și al drepturilor omului, toate aceste caracteristici formând de fapt imaginea Europei din perioada Iluministă. De pildă, în timpul epocii de eliberare națională, construcția statului național s-a bazat pe științele moderne preluate din Vest. Rolul intelectualilor și al oamenilor de știință era de a transfera știința, arta și literatura din Vest în lumea neoccidentală.

Surse ale occidentalismului

Hanafi distinge două surse primare pentru preluarea datelor științifice ale noului obiect de studiu, Occidentul. Prima se află în criticile adus culturii europene de către intelectualii din lumea a treia, bazate pe intuiții simple și reacții existențiale, sau pe analiză științifică și argumente demonstrative. Iar cea de-a doua sursă de critică a conștiinței europene este formată chiar în interiorul Occidentului, de către înșiși intelectualii și filozofii europeni. În acest sens, ni-i oferă exemplu pe Rousseau care blamează științele, literatura și artele cu influențele lor negative asupra individului și a eticii sociale, sau pe Nietzsche care evocă nihilismul general și anunță moartea lui Dumnezeu.  Ca orice cultură, conștiința europeană are o origine, un început și un sfârșit. În studiul său, autorul identifică pentru originea acesteia trei mari izvoare culturale: greco-roman, iudeo-creștin și însuși mediul european cu mentalitatea, temperamentul, cultura populară, obiceiurile și tradițiile sale. Potrivit lui Hanafi, conștiința europeană își are începutul în timpurile moderne, în cogito-ul cartezian Cogito ergo sum, acest idealism subiectiv fiind punctul de pornire pentru apariția unor tendințe aparent opuse:Raționalismul și Empirismul. Evoluția acesteia se sfârșește cu cogito-ul lui Husserl. Istoria a fost realizată, iar etapa finală de dezvoltare s-a desfășurat în Iluminismul german (odată cu Herder, Lessing, Kant, Hegel), în Iluminismul francez (cu Voltaire, Montesquieu), cel italian (cu Vico Giambattista), dar și cel american (cu Thomas Paine).  De asemenea, acest ultim stagiu de evoluție se poate observa și în stagnarea generală a vieții de zi cu zi, în cele două   Războaie Mondiale   din decursul a treizeci de ani, în colapsul proiectului occidental (maximum de producție pentru maximum de consum și fericire), dar și în rata ridicată de sinucidere, crimă organizată și violență. În schimb, de partea opusă, se află Lumea a treia prin mișcările de eliberare, decolonizare, dezvoltare, mobilizare în masă, modernizare, construire a unui stat modern, instituirea unui nou sistem de valori mondiale, exprimând o nouă ordine politică și socială.

Note

Bibliografie

 El-Enany, Rasheed. 2006. Arab Representations of the Occident. East–West encounters in Arabic fiction. London: Routledge.
 Hanafi, Hassan. 1991. Muqaddima fī ʹilmi-l-istiġrāb (Introducere în știința occidentalismului). Cairo: Ad-Dār al-faniyya li-n-našr wa-t-tawzīʻ.
 Hanafi, Hassan. 2008. "From Orientalism to Occidentalism " . Kirsi Henriksson & Anitta Kynsilehto (editori). Building Peace by Intercultural Dialogue. Finlanda: Tampere Peace Research Institute. 258-266
 Hitti, Philip. 2008. Istoria arabilor (traducere: Irina Vainovski Mihai). București: ALL.
 Pickering, M. (1995). Media, Culture & Society. The politics and psychology of stereotyping.  London: SAGE.  vol.1., 691-700
 Said, W. Edward. 1981. Covering Islam. How the Media and the Experts Determine How We See the Rest of the World. Great Britain: Routledge and Kegan Paul.
 Said, W. Edward. 2003. Orientalism. London: Penguin.
 Wehr, Hans. 1994. A Dictionary of Modern Written Arabic. (editor: J. Milton Cowan). USA: Spoken Language Service, INC. URBANA, IL

Lectură suplimentară

 Abu-Lughod, Ibrahim. 2011. The Arab Rediscovery of Europe. A Study in Cultural Encounters. London: Saqi Books.
 El-Husseini, S. Nassib. 1998. L'Occident imaginaire. La vision de l'Autre dans la conscience politique arabe. Québec: Presses de l'Université du Québec.
 Bideleux, Robert and Jeffries, Ian. 1998 A history of Eastern Europe: Crisis and Change. London: Routledge.
 Eid, Mohamed. 2015. Arab Occidentalism. Images of America in the Middle East. Londra: I.B. TAURIS
 Hanafi, Hassan. 2009. Māḏā ya'nī-l-'lmu-l-istiġrāb? Cairo: Centrul de Studii Cairo.
 Lewis, Bernard. 1994. Islam and the West. Oxford: Oxford University Press.
 Sitaru, Laura. 2013. " Muslim voyageurs' representations of the world. an archeology of representations in Ibn Faḍlān's and Ibn Baṭūṭa's riḥlas."  Romano-Arabica  XIII. Arab Linguistic, Literary and Cultural Studies. București: Editura Universității din București. 339-351.

Vezi și
* Orientalism
Istoria relațiilor internaționale
Cultură

Occidentalism


Guadeloupe (), Antiller'de ada, Fransa'nın eski bir sömürgesi ve denizaşırı illerinden biri.

Coğrafya

Karayipler'de, Karayip Denizinde adalar, Porto Riko'nun güneydoğusunda yer almaktadır. Subtropikal iklimin etkisindedir, yüksek nem oranı değişiklik göstermektedir. Basse -Terre iç kısımdaki dağlar arasında volkanik özellik taşıyanıdır; Grande-Terre bölümü ise alçak bir kireçtaşı oluşumudur; diğer yedi ada da çoğunlukla volkanik özellik taşımaktadır. En alçak noktası: Karayip Denizi 0 m; en yüksek noktası: Soufriere 1,484 m'dir. Haziran - Ekim ayları arasında kasırgalar yaşanmakta olup; ülkede bulunan Soufrière aktif bir yanardağdır.

Nüfus
Nüfusun etnik dağılımı; Siyah veya melezler %90, beyazlar %5, Doğu Hindistanlılar, Lübnanlılar, Çinliler %5 civarındalar. Ülkedeki inançlar Roma Katolikleri %95, Hindu ve pagan Afrikalılar %4, Protestanlar %1. Ülkede konuşulan dil Fransızcadır.

Yönetimi
Ülke iç ve dış işlerinde Fransaya bağlı bir sömürgedir.

Ekonomi

Ekonomiye genel bakış: Guadalup ekonomisi tarım, turizm, hafif sanayi ve hizmet sektörüne dayanır. Turizm ülkede anahtar sektördür. Gelen turistlerin çoğu Amerikalı turistlerdir. Tarımda eskiden beri şekerkamışı en önemli ürünlerden olmuştur. Son dönemlerde ise şekerkamışı yerini yavaş yavaş başka ürünlere - muz, patlıcan ve çiçeklere bırakmıştır. Hafif endüstri şeker ve rom imalatı ile dikkati çekmektedir. Bazı sanayi malları ve yakıt dışarıdan ithal edilir. İşsizlik daha fazla genç nesil arasında yaygındır. Hurricane kasırgaları periyodik olarak ekonomiye ciddi ölçüde zarar vermektedir.

Kaynakça

Fransa'nın bölgeleri
Karayipler'deki bağımlı topraklar
Rüzgâraltı Adaları
Küçük Antiller
Amerika'daki eski Britanya kolonileri ve himayeleri
Eski İsveçli koloniler
Kuzey Amerika'daki eski koloniler
Ada ülkeleri
4. yüzyılda kurulan yerleşim birimleri
1674'te Kuzey Amerika'da kurulan oluşumlar
1759'da Britanya İmparatorluğu'nda kurulan oluşumlar
1759'da Kuzey Amerika'da kurulan oluşumlar
1763'te Kuzey Amerika'da kurulan oluşumlar
1810'da Kuzey Amerika'da kurulan oluşumlar
1816'da Kuzey Amerika'da kurulan oluşumlar

Guadeloupe


Jehan Alain (d. 1911 Saint-Germain-en-Laye, Yvelines, Île-de-France - ö. Petit-Puy, Saumur, Maine-et-Loire, Pays de la Loire; 1940), Fransız bestecisi ve orgcusu.

Paris konservatuvarında Andre Bloch, Georges Caussade, Paul Abraham Dukas, Jean Roger-Ducasse ve Marcel Dupré'den ders alan Jehan Alain, 1936'da Orgseverler Derneği'nin beste büyük ödülünü kazandı. 1940'ta Saumur yakınlarında savaşırken öldü.
Mezarı Saint Nicolas Kilisesi mezarlığındadır..

Başlıca Yapıtları

 Koraller
 Janequin'in Bir Teması Üstüne Çeşitlemeler
 Üç Dans (Sevinçler, Yaslar, Çarpışmalar)
 Litanies (Uzun Dualar)
 Climat (İklim)
 Le Jardin Suspendu (Asma Bahçe)
 Fantaisies (Fanteziler)
 Deux Danses a Agni Vagvistha (Agni Vagvistha'ya İki Dans).

Alain, Jehan
Alain, Jehan
Alain, Jehan
Alain, Jehan
Alain, Jehan
II. Dünya Savaşı'nda Fransız askerler
Paris'te defnedilenler
Fransız klasik müzik bestecileri

Jehan Alain


Domèvre-sur-Durbion ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Vosges in der Region Grand Est (bis 2015 Lothringen). Sie gehört zum Arrondissement Épinal und seit 2012 zum Gemeindeverband Communauté d'agglomération d'Épinal.

Geografie

Die  Einwohner () zählende Gemeinde Domèvre-sur-Durbion liegt 13 Kilometer nördlich des Stadtzentrums von Épinal, der Hauptstadt (chef-lieu) des Départements Vosges.

Das 12,51 Quadratkilometer große Gemeindegebiet umfasst einen Talabschnitt des Mosel-Zuflusses Durbion. Nach Norden und Osten steigt das Bodenrelief sanft an, das Plateau erreicht an der östlichen Gemeindegrenze 365 m über dem Meer. Die Waldanteile der Gemeinde im Norden (Bois des Évreux) und Osten (Bois des Épinettes, Bois Saint-Pierre) gehören zu einem großen zusammenhängenden Forst, der sich zwölf Kilometer weit nach Nordosten bis Rambervillers ausbreitet.

Nachbargemeinden von Domèvre-sur-Durbion sind Hadigny-les-Verrières im Norden, Badménil-aux-Bois im Nordosten, Bayecourt im Südosten, Girmont im Südwesten, Pallegney im Westen sowie Zincourt im Nordwesten.

Geschichte
Bis zum Jahr 1711 war Domèvre noch Teil des Banns Bayecourt und abhängig vom Kapitel Remiremont.

Bevölkerungsentwicklung

Im Jahr 1886 wurde mit 447 Bewohnern die bisher höchste Einwohnerzahl ermittelt. Die Zahlen basieren auf den Daten von annuaire-mairie und INSEE.

Sehenswürdigkeiten

 Kirche St. Mauritius (Église Saint-Maurice), Monument historique
 Wegekreuz (Croix de Carrefour) vor der Kirche, Monument historique
 Reste eines Renaissance-Schlosses aus dem 16. Jahrhundert (zerstört im Ersten Weltkrieg)

Wirtschaft und Infrastruktur
Die Landwirtschaft spielt in Domèvre nach wie vor eine Rolle. In der Gemeinde sind acht Landwirtschaftsbetriebe ansässig (Getreideanbau, Milchviehhaltung, Rinderzucht). Neben den Beschäftigten in Landwirtschafts-, kleinen Handwerks- und Dienstleistungsbetrieben sind die Pendler in das nahegelegene Ballungsgebiet um Épinal und Thaon-les-Vosges die größte Gruppe der Erwerbstätigen in Domèvre.

Verkehrsanbindung
Durch Domèvre führt die Départementsstraße 10 von Châtel-sur-Moselle nach Girecourt-sur-Durbion. Im sechs Kilometer entfernten Thaon-les-Vosges besteht Anschluss an die autobahnartig ausgebaute RN 57 von Épinal nach Nancy sowie an das Bahnnetz der TER Lorraine (Bahnstrecke Blainville-Damelevières–Lure).

Belege

Weblinks

Ort in Grand Est

Domèvre-sur-Durbion


Josef Popper-Lynkeus (21 de febrero de 1838, Kolin, República Checa; 22 de diciembre de 1921, Viena) fue un estudioso austríaco, escritor e inventor. Josef Popper nació en el barrio judío de Kolin (ahora en la República Checa). Educación:Popper-Lynkeus cursó estudios superiores en Praga y en el Viena Polytechnikum de Viena, habiéndose graduado de este último en 1859. En el campo de las humanidades, auditó varias conferencias en la Universidad de Viena y estudió la literatura sobre temas de su interés.

Inventos
Después de graduarse en el Viena Polytechnikum de Viena, Popper-Lynkeus trabajó durante dos años como ingeniero en una empresa privada. Durante 1862-1866, enseño y ocasionalmente conferencio, y desde 1867 - 1897 desarrolló varios inventos. En 1868, él ideó un sistema de adhesión para que evitar la acumulación de escamas en el interior de las paredes de las calderas de vapor. Esto y algunas otras invenciones preparó el terreno para su trabajo en ingeniería, física y la filosofía social y moral - independientemente de las instituciones y grupos académicos cerrados.

En psicología, pensó en la interpretación de los sueños sobre la base de un análisis del conflicto entre la conciencia social de un individuo o su instinto animal (corto cuento de" sueños como el despertar, 1889). Varios años antes de Theodor Herzl, en su trabajo "El Príncipe Bismarck y el Antisemitismo" (1886), Popper-Lynkeus llegó a la conclusión de que los judíos podrán estar a salvo del antisemitismo sólo si poseen su propio estado. Consideraba la creación de un estado una necesidad urgente, y que el tipo de régimen al principio no importa, que Incluso una monarquía sería satisfactoria.

El citado y corto relato se incluyó en la colección de cuentos filosóficos bajo el título común "Fantasías de un realista", que se publicó en 1899 en 20 ediciones. Desde entonces, Popper-Lynkeus uso el seudónimo "Lynkeus"  tras la perspicaz vigilancia de los argonautas del buque, apareciendo también en Fausto de Goethe. Tres de las muchas ideas que sugirió Popper-Lynkeus en esta colección fueron:

 La Influencia de la música de marcha sobre las masas.

 Sobre la conveniencia de algunas de estas sanciones.

 Sobre el derecho de todo individuo a existir.

Popper-Lynkeus destaca la gran potencia que la música tiene sobre las masas. Afirmó que la música de marcha a menudo sirve como soporte de la tiranía, transformando las masas en una mole hasta formar una pasta que nada puede hacerse con ella. Esta idea de Popper-Lynkeus es similar a la idea de Leo Tolstoy, quien dijo: "Aquellos que quieren tener más esclavos deben componer más música de marcha."

En el ámbito de la justicia, en el campo jurídico Popper-Lynkeus sostuvo que la publicidad debe ser el principal castigo por cometer un crimen y sólo reincidentes deberían ser aislados. Según Popper-Lynkeus, el derecho a existir es el principal y natural derecho de todo ser humano.
En el ámbito de la justicia, y por esta razón, el estado no se debe permitir enviar a muerte a una persona sin su consentimiento. Fue un defensor del servicio militar obligatorio, pero a condición de que sólo los voluntarios serían enviados a los campos de batalla.

Sistema social
Popper-Lynkeus diseñó su propio sistema social, que garantiza que todas las personas gocen siempre de los productos de primera necesidad, y lo explica en una serie de obras que comienzan desde" El derecho a vivir y la obligación (duty) a Morir" (1878) y terminando con " la administración pública universal como la solución de un problema social" (1912). Según Popper-Lynkeus, la sociedad tiene el deber de brindar a sus miembros los bienes de primera necesidad como alimentos, ropa y vivienda - y también los servicios de primera necesidad como atención de la salud pública, la crianza y la educación. Sin embargo, todo miembro sano de la sociedad sana en el marco de la mano de obra servicio participaría en las actividades que no requieren educación mayor o secundaria especial pero que están relacionados con la creación de bases materiales de la economía nacional (por ejemplo la minería, la explotación forestal, actividad agrícola, las obras de construcción). Ellos o ella también se dedicaría a la producción de bienes y prestación de servicios básicos.

A opinión de Popper-Lynkeus, la sociedad humana no surgiría como consecuencia de una violenta agitación social, sino como el resultado del proceso de persuasión y consenso común. En esta sociedad, cada individuo, en el curso de su vida social pasaría a través de cuatro etapas de edad social (la tercera fase de las mismas pueden omitirse): 1) la educativa (hasta 18 años de edad); 2) natural-económica (los hombres de menos de 30 años, las mujeres de menos de 25); 3) financiero y económico; 4) jubilación. Cada miembro de la sociedad definiría el límite entre las dos últimas etapas a su propia discreción. Durante la segunda de estas etapas, todos los miembros sanos de la sociedad tomarían parte en trabajos de servicios y sobre la base de esto adquiriría el derecho a satisfacer sus necesidades básicas en el curso de toda su vida de forma gratuita. En la tercera fase, los miembros de la sociedad que desean trabajar pueden estar involucrados en la actividad financiera y económica en uno de los sectores estatales o privados (en este último caso, ya sea como empleados o como empresarios). Recibirán pagos por su trabajo, y esto les permitirá adquirir bienes y obtener acceso a los servicios complementarios. Durante las dos últimas etapas de la citada edad-social, cualquier persona es libre. Esto no puede decirse de las dos primeras etapas, cuando la gente debe ganarse su libertad y crecen hasta convertirse en plena conciencia de ello. Como Popper-Lynkeus observó, con avances científicos y tecnológicos, la duración de la segunda etapa sería decreciente. Simultáneamente, el concepto de alcance de bienes y servicios de primera necesidad se expande.

Entre las condiciones para la creación de un sistema social, según Popper-Lynkeus, está la necesidad de fomentar en las nuevas generaciones durante la primera etapa de la edad social características como el amor y el respeto a otras personas, el amor al trabajo y la aversión a falsas necesidades, y los hábitos de utilización racional del tiempo libre.

Influencia

Entre los admiradores de Popper-Lynkeus hubo físicos como Albert Einstein y Ernst Mach; filósofos como Martin Buber y Hugo Bergman, el químico Wilhelm Ostwald; el matemático Richard von Mises; el estadístico Karl Ballod (K rlis balodis); el fisiólogo Theodor baer; el psicólogo Sigmund Freud; los escritores Max Brod, Stefan Zweig, y Arthur Schnitzler; y el fundador del movimiento sionista revisionista, Ze'ev Jabotinsky. Jabotinsky señaló los cinco componentes del programa mínimo de Popper-Lynkeus el programa mínimo, alimentos, ropa, vivienda, servicios de salud y educación. Llamando la falta de cualquiera de estos factores un "agujero", dijo, "la sociedad humana es similar a la guardería. En el jardín hay cinco pozos, de acuerdo con estos cinco componentes. Los niños que juegan en el jardín de infancia están en peligro de caer en uno de ellos. ¿Qué hace la guardia Prusiana? Instala letreros con inscripciones, tipo: "No vaya hacia la derecha", "No vaya hacia la izquierda" izquierda!' a continuación de Popper-Lynkeus, propone cubrir todos estos agujeros y dar la oportunidad a los niños a jugar libremente como quieran".

El 21 de febrero de 1918, en el 80o cumpleaños de Josef Popper-Lynkeus, sus admiradores, el médico y psicólogo Fritz Wittels y el escritor Walter Markus, fundaron la organización de servicio Universal de alimentos en Viena. Durante hace varios años, esta organización ha publicado un boletín con el mismo nombre. Funcionó durante 20 años y fue disuelto en el momento de la anexión de Austria a Alemania.

Josef Popper-Lynkeus murió el 22 de diciembre de 1921. En reconocimiento a sus méritos y sus logros, a la calle en Viena, donde vivió durante los últimos años de su vida fue llamada a su nombre. En la tarde del 150° aniversario de su nacimiento de Josef Popper, fue creado un fondo para investigar su pensamiento y la propagación de sus ideas se estableció en la Universidad Johann Wolfgang Goethe en Frankfurt am Main.

En julio de 2007, el municipio de Tel-Aviv Yafo decidió nombrar una de las calles de Jaffa en nombre de Popper-Lynkeus.

Para leer más

Alemán

 Richard Schwartz «Ratenau, Goldshtein, Popper-Lynkeus and their Social Systems» (1919);
 Fritz Wittels «An End to Poverty» (1922; translated into English in 1925);
 Adolph Gelber «Josef Popper-Lynkeus. His Life and Activity» (1922);
 Emil Feldes «People of Tomorrow» (a novel describing a society based on the principles of Josef Popper-Lynkeus, 1924);
 Felix Frenkel «Universal Food Service and Pan Europe» (1924);
 Heinrich Levi «Epistemology of Popper-Lynkeus and its Relation to Mach's Philosophy» (1932);
 Robert Plank «Engineer of Society» (1938).

Hebreo

 Israel Doryon «The Kingdom of Lynkeus» (on the 100th anniversary of Popper-Lynkeus birth, published in Jerusalem in 1939);
 Israel Doryon «End of the Struggle for Existence» (1954, with a preface by Albert Einstein, dated February of the same year);
 Mendel Singer «Humanist Popper-Lynkeus» (on the 50th anniversary of his death, 1971);
 Israel Doryon «Popper-Lynkeus – a Solution of the Problem of Exis-tence» (on the 60th anniversary of his death, 1981);
 Ephraim Wolf «Josef Popper-Lynkeus – a Great Humanist and Many-Sided Thinker» (1996; Russian original was published in 1997 in Moscow under the title «Josef Popper-Lynkeus – Humanist and Thinker»).

Inglés
 Albert Einstein «The World as I See it» (1932);
 Henry Wachtel «Security for All and Free Enterprise» (1954, with a preface by Albert Einstein, dated July of the same year).

Inventores de Austria
Nacidos en la República Checa
Fallecidos en Viena

Josef Popper-Lynkeus


Kotrčiná Lúčka este o comună slovacă, aflată în districtul Žilina din regiunea Žilina, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 517 locuitori.

Istoric
Localitatea Kotrčiná Lúčka este atestată documentar din 1439.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Kotrčiná Lúčka


O Rio Dinha é um rio português, afluente da margem direita do rio Dão. Nasce a norte da aldeia de Covas, na freguesia de Fornelo do Monte, município de Vouzela, distrito de Viseu, aproximadamente à altitude 900,00 m e desagua no rio Dão junto à povoação de Ferreirós do Dão.
No seu percurso predominante de norte para sul, passa por várilas localidades, sendo a maior delas a cidade de Tondela.
Tem uma extensão aproximada a 34 Km e drena uma bacia hidrográfica de 107,70 Km2.

Principais afluentes
 Ribeira dos Lobos ou de S. Miguel
 Ribeira das Lanças ou da Carrapatosa
 Ribeira da Sabugosinha ou do Lobão
 Ribeira do Paúl
 Ribeira de Espinho ou de Boa Aldeia

Ligações Externas
https://aquapolis.com.pt/T/praia-fluvial-rio-dinha/
https://ve-concept.pt/project/recuperacao-da-frente-ribeirinha-do-rio-dinha-tondela/
https://alivefm.pt/tondela-foco-de-poluicao-no-rio-dinha-com-origem-desconhecida/
https://www.cm-tondela.pt/index.php/municipio/noticias/item/4455-assinado-auto-de-consignacao-para-empreitada-de-recuperacao-da-frente-ribeirinha-do-rio-dinha

Rios afluentes em Portugal
Afluentes do Rio Dão

Rio Dinha


William Henry Kibby (15 de abril de 1903 - 31 de outubro de 1942) foi um britânico nascido na Austrália que recebeu a Victoria Cross, a mais alta condecoração por bravura em face do inimigo que poderia ser concedida a um membro das forças armadas australianas em A Hora. Kibby emigrou para a Austrália do Sul com seus pais no início de 1914 e trabalhou como decorador de interiores e serviu na Milícia em meio período antes da Segunda Guerra Mundial. Em 1940, ele se alistou na Segunda Força Imperial Australiana totalmente voluntária e ingressou no 2/48º Batalhão de Infantaria. Sua unidade foi enviada para o Oriente Médio, mas logo após chegar, Kibby quebrou a perna e passou o ano seguinte se recuperando e fazendo mais treinamento enquanto seu batalhão participava da campanha do Norte da África. Ele voltou à sua unidade quando ela servia em funções de guarnição no norte da Síria após seu envolvimento no cerco de Tobruk, mas em junho de 1942 foi enviado ao Egito e novamente comprometido com a campanha do norte da África. Kibby estava com o batalhão durante a Primeira Batalha de El Alamein em julho.

Em 29 de junho de 1940, Kibby se alistou na Segunda Força Imperial Australiana totalmente voluntária, que havia sido criada para serviço no exterior na Segunda Guerra Mundial. Ele foi destacado para o 2/48º Batalhão de Infantaria, integrante da 26ª Brigada. Esta brigada foi inicialmente designada para a 7ª Divisão. Em 14 de setembro, quando o batalhão estava treinando na Austrália do Sul, Kibby foi promovido a cabo interino, seguido pela promoção a sargento interino um mês depois. O 2/48 embarcou no navio de tropas HMT Stratheden em 17 de novembro e partiu para o Oriente Médio, onde desembarcou na Palestina em 17 de dezembro.

Ver também

Militares da Austrália

Bill Kibby


Shaman er en fransk animationsfilm fra 2007 instrueret af Luc Perez efter eget manuskript.

Handling
Utaak sidder i et busstoppested i København. På himlen over byen ser han en fugl fra sit hjemland, Grønland, og mindes dengang en qivitoq dræbte bygdens fangere med hjælp fra en tupilak. Den unge Utaak, der var jæger, flygtede op i fjeldet, hvor han blev shaman. Som shaman vendte han tilbage til bygden og tilintetgjorde qivitoqen. Fuglen over København var Utaaks hjælpende ånd. Utaak er nu en træt gammel mand. Det korte animationseventyr iscenesætter den majestætiske men sårbare grønlandske kultur og natur i en blanding af klassisk animationshåndværk og ny computerteknik til en ualmindelig vital fortælling i lyd og billede, der afspejler den åndelige kraft, der kendetegner shamanismen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Frankrig
Animationsfilm fra Frankrig
Film fra 2007

Shaman (film)


Divino Espirito Popular es una película del año 2006.

Sinopsis
Muestra la cultura popular de una región a través de la Fiesta del Divino Espíritu Santo de Mogi de las Cruces - una tradición ancestral que sufre la influencia de las manifestaciones afro-brasileñas entre ellas, los grupos de Congada, Mozambique y Marujada, y se considera como una de las más antiguas fiestas tradicionales de Brasil, con más de 300 años.

Referencias

Divino Espirito Popular


T59 ou T.59 peut signifier :
 Effet toxique d'autres émanations, gaz et fumées, d'après la classification internationale des maladies ;
 Slingsby T.59 Kestrel, un planeur britannique.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

T59


ලක්ෂ්මන් බණ්ඩාර කිරිඇල්ල, යනු ශ්‍රී ලාංකික දේශපාලඥවරයෙකු සහ නීතීඥවරයෙකු වේ. ඔහු වත්මන් පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයෙකු සහ හිටපු වැවිලි කර්මාන්ත අමාත්‍යවරයෙකුද වෙයි. ඊට අමතරව සංචාරක සහ ක්‍රීඩා අමාත්‍යවරයා ලෙසත්, විදේශ කටයුතු පිළිබඳ නියෝජ්‍ය අමාත්‍යවරයා ලෙසත් ඔහු කටයුතු කොට තිබෙයි. 1989 වසරේ සිට පාර්ලිමේන්තු සාමාජිකයෙකු ලෙස කිරිඇල්ල මහතා කටයුතු කොට ඇත.

මුල් අවදිය
කිරිඇල්ල මහතා කොළඹ රාජකීය විද්‍යාලයෙන් සිය මූලික අධ්‍යාපනය හදාරණ ලදී.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
බයෝග්‍රැෆීස් ඔෆ් මෙම්බර්ස් ඔෆ් පාර්ලිමන්ට්
රයිට් රෝයල් රැලිඔෆ් ඕල්ඩ් රෝයලිස්ට් ඉන් ද ශ්‍රී ලංකා පාර්ලිමන්ට්

1948 උපත්

ලක්ෂ්මන් කිරිඇල්ල


Eine Karte der Klänge von Tokio ist ein spanischer Spielfilm von Isabel Coixet  aus dem Jahr 2009, in dem die Geschichte einer Auftragskillerin erzählt wird, die sich in ihr Opfer verliebt.

Auf den 62. Internationalen Filmfestspielen von Cannes nahm der Film am Hauptwettbewerb um die Goldene Palme teil. Isabel Coixet wurde anschließend mit dem Prix Vulcain de l'artiste technicien ausgezeichnet.

Handlung
Ryu ist eine junge Frau, die nachts auf dem Fischmarkt in Tokyo arbeitet und nebenbei als Auftragskillerin tätig ist. Von einem einflussreichen Konzernchef erhält sie den Auftrag, einen Weinhändler zu ermorden, den der Auftraggeber für den Selbstmord seiner Tochter Midori verantwortlich hält. Doch bei dem ersten Treffen zwischen Ryu und David, dem Weinhändler, entsteht eine sonderbare Verbindung zwischen den beiden. Sie treffen sich wiederholt und schlafen miteinander. David entschließt sich aber, weil auch er mit dem Selbstmord von Midori nicht fertigwird, Japan zu verlassen und nach Spanien zurückzukehren. Er besucht Ryu auf dem Fischmarkt. Dort taucht auch der engste Vertraute des Konzernchefs auf und erschießt Ryu, deren Wunsch nach einem Tod in jungen Jahren damit in Erfüllung geht.

Kritiken

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2009
Spanischer Film
Filmdrama
Thriller

Eine Karte der Klänge von Tokio


المسجد العمري الكبير قد يشير إلى:

 المسجد العمري الكبير في القدس.
 المسجد العمري الكبير في غزة.
 المسجد العمري الكبير في بيروت.
 المسجد العمري الكبير في اللد.
 المسجد العمري الكبير في صوريف.

المسجد العمري الكبير (توضيح)


La gare de Saint-Pourçain-sur-Sioule est une gare, ferroviaire, fermée et disparue, de la ligne de Varennes-sur-Allier à Marcillat du réseau ferré secondaire de l'Allier. Elle était située sur le territoire de la commune de Saint-Pourçain-sur-Sioule, dans le département de l'Allier en France.

Mise en service en 1887 par la Société générale des chemins de fer économiques (SE), elle est fermée, comme la ligne, en 1939.

Situation ferroviaire

Histoire
La gare de Saint-Pourçain-sur-Sioule est mise en service le , par la Société générale des chemins de fer économiques (SE), lorsqu'elle ouvre à l'exploitation sa ligne du réseau secondaire à voie métrique. La gare dispose d'un bâtiment voyageurs avec une aile allongée abritant une salle d'attente des  classe et une aile servant de halle à marchandise. Elle est équipée de cinq voies, de grues hydrauliques et d'une remise à machine équipée d'une plaque tournante.

En 1932, la Compagnie des chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée (PLM) met en service la gare de Saint-Pourçain-sur-Sioule de la ligne de La Ferté-Hauterive à Gannat. Elle dispose d'un bâtiment voyageurs plus important et elle va cohabiter pendant sept ans avec la gare SE. Un projet de relation ferroviaire entre les deux gares reste à l'état de projet.

La ligne, et donc la gare, sont fermées le .

Patrimoine ferroviaire
Le bâtiment n'existe plus, à son emplacement a été construit le lycée Blaise de Vigenère.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en France
 Réseau ferré secondaire de l'Allier

Liens externes

Gare fermée dans l'Allier
Gare disparue en France
Gare
Gare mise en service en 1887

Gare de Saint-Pourçain-sur-Sioule (réseau secondaire)


Hâricîlik, Hâriciyye ya da Havâric (Arapça: الخرج; çoğ. الخوارج), İslam dininde bir siyasi mezhep olarak Hicri ilk yüzyılda ortaya çıkmış ve asırlardır kendini değişik şekillerde sergileyen bir hareket. İslâm dünyası içerisinde %2'lik bir kısmı oluşturmaktadır. Tarihte Hâricîler'in en aşırı fırkalarından olan Ezarika'nın ana görüşleri itibarıyla İslâm'dan çıktığını kabul ettikleri ve kendilerinden olmayan diğer Müslümanları tekfîr ile ithâm ederek öldürdükleri bilinmektedir. Günümüzde ise Hâricîler içerisinde en ılımlı kol olarak bilinen İbâdiyye'nin sadece çoğunlukta oldukları bölge olan Umman Sultanlığı (tahmini %70) ile nüfusun azınlığını teşkîl ettikleri Cezayir, Tunus'un Cerbe adası, Zanzibar ve Tanzanya'nın bazı muhitlerinde yaşamakta oldukları bilinmektedir. Öte taraftan "Umman İbâdîleri" kendilerinin Hâricîler'in bir dalı oldukları savını kabul etmemektedirler.

Ortaya çıkışı
Kaynaklar Haricîliğin çıkışının İslam Peygamberi Muhammed döneminde olduğunu belirtir. Muhammed'e arkadaşlık etmiş olan Abdullah b. Zu'l-Hüveysıra'nın sonradan Haricîlerin liderliğini yapmış olan Hurkus b. Züheyrle aynı kişi olması muhtemeldir. Sahih olduğuna inanılan rivayetlere göre Abdullah b. Zu'l Huveysıra et-Temimi "Adil ol! Zira bu paylaştırma Allah'ın rızasının gözetildiği bir paylaştırma değildir" demiş, bunun üzerine Muhammed üzüntüsünü de belli ederek "Ben adil olmayayım da kim adil olsun!" cevabını vermiştir. Bu davranışı üzerine Muhammed'den kendisini öldürmek için izin isteyenlere yine Muhammed engel olmuştur.

Görüşleri
Haricîlerin büyük bir kısmının sünnet ve hadisle sabit birçok hükme itiraz ettikleri bilinmektedir. Kaynaklar, az veya çok, korunmuş veya korunmamış olduğuna bakılmaksızın hırsızın elinin kesileceğini iddia ettiklerini, recmi ve mest üzerine meshetmeyi Kur'an'da olmadığı gerekçesiyle reddettiklerini söyler.

Ayrıca Haricî ekollerinden Ebû İsmâil el-Batihî ve takipçileri "sabah bir rekât ve akşam bir rekâtın dışında namaz yükümlülüğü yoktur" görüşüne sahiptirler.

Haricî gruplar
Siyasi, itikadi veya tarihi bazı ihtilaflar nedeniyle Hariciler kendi içlerinde de çeşitli gruplara ayrılmışlardır. Bu grupların bazıları İslam dininin temel akide kaidelerini takip ederken, bazıları İslam dininin itikadi prensiplerinden ayrılarak İslam dairesi dışı ilan edilmiş ve İslam dinin dışında incelenmiştir. Fakat bu grupların da temelleri Haricîlere ve İslam dinine dayanır.

Haricî grupların başlıcaları
 Ezarika - Nâfi bin el-Ezrak'ın tâkipçileri
 Beyhesiyye - Ebû Beyhes el-Hâysam ibn Câbir'in tâkipçileri
 Necedat - Necdât ibn-i Amîr el-Hanefî'nin tâkipçileri
 Sufr'îyye - Abd-Alah el-Âsfar, Abd-Allah ibn el-Seffar es-Saadî et-Tamimî ve Ziyad ibn el-Âsfar gibi bir dizi önder tarafından kurulmuş, ama kendi isimleri Sufilerden üretilmiş olan Haricî kolun tâkipçileri
 İrfanîyye - Banû İrfan'dan Ebû Kurra'nın tâkipçileri
 Nukkarîyye - Ebû Yezîd Makhlâd Keydâd en-Nukkarî'in tâkipçileri
 Acarîde - Abdû'l-Kerîm ibn-i Acrâd'ın tâkipçileri
 Meymuniye - Meymûn ibn-i Hâlid el-Acrâd'ın tâkipçileri
 Sa'labiler - Sa'labî İbn-i Amîra'nın tâkipçileri
 İbâd'îyye - Abdullah bin İbâz'ın tâkipçileri

İslâm dini dairesi içinde sayılmayan Haricîler

İtikadi sebepler yüzünden bu gruplar çoğunlukla İslam dini dairesi dışında ele alınır.

 Meymuniye - (Meymûn ibn-i Hâlid el-Acrâd'ın taraftarlarının oluşturduğu öz kardeşlerinin kızlarıyla evlenmeyi caiz gören fırka)
 Yezîd'îyye - (Yezîd bin Ebî Ûneyse'nin taraftarlarının oluşturduğu fırka)

Günümüz Haricîleri

Günümüzde Hariciyye mezhebinin, İbâd'îyye kolu hariç, diğer kollarının kitlesel varlıkları yok olmuştur. İbadiyye Hariciyye mezhebi kitlesel özellikle bugün Umman'da varlığını sürdürmektedir. Bu kolun kuzey Afrika ve doğu Afrika'ya yayılan mensupları Cezayir'de M'zab'ta, Tunus'ta Cerbe adasında, Tanzanya ve Zengibar'da yaşamaktadırlar. Libya'da "Cebel Nafusa" bölgesinde Ömer Muhtar'ın da mensubu olduğu Sennusi Kabilesi de İbadiyye mezhebine bağlıdır.

Kimilerine göre, Ehl-i sünnet'in köktendincilik kolundan olduğu varsayılan Vahhâbîler de Haricî kollardan biri olarak gösterilebilir. Nitekim tarihte 18. yüzyıl'da İbn-i Âb'ı-Dîn ismindeki Hanefî bir âlim, Vehhâbîliğin kurucusu olarak bilinen İbn-i Abd'ûl-Vahhâb'ı, Yeni Haricî olarak tanımlamıştı.
. Günümüzdeki Selefi, Vahhabi toplumların fikirleri ve davranışları Haricilerle mutabıktır. Vahabi ve Selefiler diğer tarikat ehli müslümanları, küfür, şirk ve bidat ile itham etmektedirler.

Ayrıca bakınız
 Sıffin Savaşı
 Nehrevan Savaşı
 Muhakkime

Kaynakça

Haricilik

Hâricîler


An Stipa acrociliata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Felix Maximilian Reader. An Stipa acrociliata in nahilalakip ha genus nga Stipa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stipa

Stipa acrociliata


Republička liga Crne Gore (Crnogorska republička nogometna liga) je bila liga drugog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1946./47.  Sudjelovalo je 5 klubova, a prvak je bila "Sutjeska" iz Nikšića.

Ljestvica

 "Sutjeska" i "Bokelj" su se plasirali u Savezni kvalifikacijski kup, za ulazak u 1. saveznu ligu.

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice

Vanjske poveznice

Izvori

 exyufudbal.in.rs, exyufudbal.in.rs, Nogometno prvenstvo FNRJ 1946./47., Republička liga NR Crne Gore, wayback arhiva
 fklovcen.me, CRNOGORSKA REPUBLIČKA LIGA 1946/47., pristupljeno 22. siječnja 2019.

CG 1946-47 1
CG 1 republička
1946-47 1 republička
1946-47 1

Crnogorska republička nogometna liga 1946./47.


هوليستير  هي إحدى مدن مقاطعة سان بينيتو، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 26 مارس، 1872.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لهوليستير في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان هوليستير 34,413 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 9,716 أسرة وعدد العائلات 8,045 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 9,924 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 59.11% من البيض و1.36% من الأمريكيين الأفارقة و1.13% من الأمريكيين الأصليين و2.80% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.18% من سكان جزر المحيط الهادئ و29.97% من الأعراق الأخرى و5.44% من عرقين مختلطين أو أكثر و55.06% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 9,716 أسرة كانت نسبة 57.5% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 65.3% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 12.2% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك،  بينما كانت نسبة 5.3% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 17.2% من غير العائلات. تألفت نسبة 12.7% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 4.7% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.52، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.82.

بلغ العمر الوسطي للسكان 29.0 عاماً. وكانت نسبة 34.6% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 9.4% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 33.6% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 15.8% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 6.1% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 101.4 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 98.0 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 56,104 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 57,494 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 41,971 دولارًا مقابل 28,277 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 18,857 دولارًا. وكانت نسبة 6.9% من العائلات ونسبة 9.5% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 10.8% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 7% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان هوليستير 34,928 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 9,860 أسرة وعدد العائلات 8,131 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 10,401 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 59.44% من البيض و0.98% من الأمريكيين الأفارقة و1.77% من الأمريكيين الأصليين و2.66% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.18% من سكان جزر المحيط الهادئ و29.88% من الأعراق الأخرى و5.10% من عرقين مختلطين أو أكثر و65.75% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 9,860 أسرة كانت نسبة 53.7% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 59.8% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 15.3% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك،  بينما كانت نسبة 7.3% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 17.5% من غير العائلات. تألفت نسبة 13.4% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 5% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.53، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.82.

بلغ العمر الوسطي للسكان 30.8 عاماً. وكانت نسبة 31.7% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 10.1% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 28.4% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 22.3% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 7.4% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 49.7% ذكور و50.3% إناث.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لهوليستير:

أعلام
 مارك أدامك
 ويس هارت
 دونالد بليسينج
 بيل كاري
 تشارلي روت
 تريشيا فيسي
 كين تشيرشل
 ديك بارون

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1868
أماكن مأهولة أسست في 1872
تأسيسات سنة 1872 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مقرات المقاطعات في كاليفورنيا

مدن في مقاطعة سان بينيتو (كاليفورنيا)

حكومة مقاطعة سان بينيتو (كاليفورنيا)

هوليستير (كاليفورنيا)

هوليستير (كاليفورنيا)


A ring diacritic may appear above or below letters. It may be combined with some letters of the extended Latin alphabets in various contexts.

Rings

Distinct letter
The character Å (å) is derived from an A with a ring. It is a distinct letter in the Danish, Norwegian, Swedish, Finnish, Walloon, and Chamorro alphabets. For example, the 29-letter Swedish alphabet begins with the basic 26 Latin letters and ends with the three letters Å, Ä, and Ö.

Overring

The character Ů (ů; a Latin U with overring, or kroužek is a grapheme in Czech preserved for historic reasons, which identifies a vowel shift. For example, the word for "horse" used to be written kóň, which evolved, along with pronunciation, into kuoň. Ultimately, the vowel  disappeared completely, and the uo evolved into ů, modern form kůň. The letter ů now has the same pronunciation as the letter ú (long ), but changes to a short o when a word is morphed (e.g. nom. kůň → gen. koně, nom. dům → gen. domu), thus showing the historical evolution of the language. Ů cannot occur in initial position, while ú occurs almost exclusively in initial position or at the beginning of a word root in a compound. These characters are used also in Steuer's Silesian alphabet. The  pronunciation has prevailed in some Moravian dialects, as well as in Slovak, which uses the letter ô instead of ů.

The ring is used in some dialects of Emilian and Romagnol to distinguish the sound  (å) from  (a).

ů was used in Old Lithuanian in Lithuania Minor from the 16th till the beginning of the 20th century and for a shorter time in 16th-century Lithuania Major for diphthong .

The ring was used in the Lithuanian Cyrillic alphabet promoted by Russian authorities in the last quarter of the 19th century with the letter У̊ / у̊  used to represent the  diphthong (now written uo in Lithuanian orthography).

ẘ and ẙ are used in the ISO 233 romanization of the Arabic alphabet. A fatḥah followed by the letter ⟨⟩ (wāw) with a sukūn () is romanized as aẘ. A fatḥah followed by the letter ⟨⟩ (yā') with a sukūn over it () is romanized as aẙ.

Ring upon e (e̊) is used by certain dialectologists of Walloon (especially Jean-Jacques Gaziaux) to note the  vowel typically replacing  and  in the Brabant province central Walloon dialects. The difficulty of type-writing it has led some writers to prefer ë for the same sound.

Many more characters can be created in Unicode using the combining character , including the above-mentioned у̊ (Cyrillic у with overring) or ń̊ (n with acute and overring).

The standalone (spacing) symbol is .
The unrelated, but nearly identical degree symbol is .

Although similar in appearance, it is not to be confused with the Japanese handakuten (), a diacritic used with the kana for syllables starting with h to indicate that they should instead be pronounced with . In Japanese dialectology, handakuten is used with kana for syllables starting with k to indicate their consonant is , with syllables starting with r to indicate their consonant is l though this does not change the pronunciation, with kana u to indicate its morph into kana n, and with kana i to indicate the vowel is to be said as .

In Canadian Aboriginal Syllabics, there are two ring characters: ᐤ (Cree and Ojibwe final w, or Sayisi o) and ᣞ (Cree and Ojibwe final w or final y).  This second smaller ring can combine as a diacritic ring above in Moose Cree and Moose-Cree influenced Ojibwe as a final y;  in Inuktitut, the ring above the /_i/ character turns it into a /_aai/ character.  In Western Cree, /_w_w/ sequence is represented as ᐝ.

Unicode has:

Underring
Unicode encodes the underring at

The underring is used in IPA to indicate voicelessness, and in Indo-European studies or in Sanskrit transliteration (IAST) to indicate syllabicity of r, l, m, n etc. (e.g.  corresponding to IPA ). R with ring below, L with ring below, R with ring below and macron, and L with ring below and macron were proposed for Unicode because of their use in Sanskrit transliteration and the CSX+ Indic character set. This proposal was rejected, because they are already encoded as sequences.

In Pashto romanization, ḁ is used to represent .

Examples:

Emilian
In Emilian, e̥ can be used to represent unstressed  in very accurate transcriptions.

Romagnol
In Romagnol, e̥ is used to represent  in diphthongs, e.g. Santarcangelo dialect ame̥ig  'friend', ne̥ud  'naked'.

Half rings

Half rings also exist as diacritic marks; these are characters  and . These characters are used in the Uralic Phonetic Alphabet, respectively for mediopalatal pronunciation and strong-onset vowels. These characters may be used in the International Phonetic Alphabet, denoting less and more roundedness, as alternatives to half rings below  and . They are here given with the lowercase a: a͑ and a͗, a̜ and a̹.

 is similar in appearance but differs from a͗ because its compatibility decomposition uses  instead of .

Other, similar signs are in use in Armenian: the  and the .

Breve and inverted breve are also shaped like half rings, respectively, the bottom and top half of a circle.

Other uses
The ring is used in the transliteration of the Abkhaz to represent the letter ҩ. It may also be used in place of the abbreviation symbol ॰ when transliterating the Devanagari alphabet.

Letters with ring

Similar marks
The ring as a diacritic mark should not be confused with the dot or  diacritic marks, or with the degree sign °.

The half ring as a diacritic mark should not be confused with the comma or ogonek diacritic marks.

References

External links
Diacritics Project — All you need to design a font with correct accents

Latin-script diacritics

Ring (diacritic)


زيتا  هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء صيدا في محافظة الجنوب.

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء صيدا
أماكن مأهولة في لبنان
تجمعات شيعية في لبنان
قرى جبل عامل
مدن لبنان

زيتا (صيدا)


(26970) Eliáš, denumire internațională (26970) Elias, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
26970 Eliáš este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Petr Pravec. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,87 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 1,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 26001-27000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

26970 Eliáš


Le Donald B., également connu sous le nom de Standard ou Barbara H., est un pousseur à vapeur et à roue à aubes arrière historique maintenant basé à Bellaire en Ohio. Construit en 1923, il est le seul pousseur à moteur diesel et à roue arrière intact encore sur le système fluvial du pays.

Il a été classé au registre national des lieux historiques le 20 décembre 1989
et nommé National Historic Landmark le 29 juin 1989 .

Descriptif et historique
Le pousseur est propulsé par un moteur diesel à inversion directe Fairbanks Morse 35E10 de 160 chevaux (120 kW). Il a été fabriqué à partir de plaques d'acier rivetées à un cadre en acier. Il a une proue en forme de chaland équipé de "genoux" spéciaux utilisés pour pousser les barges, et un fond plat sans quille.

Il a été posé en 1923 à Marietta Manufacturing à Point Pleasant, en Virginie-Occidentale, et est entré au service de la Standard Oil Company de l'Ohio en tant que Standard (1923-1940), qui l'a utilisé pour transporter de l'essence vers des points de distribution le long de la rivière. Le navire a été vendu en 1940 à Ray Brookbank, qui l'a rebaptisé Donald B. d'après son fils, qui est finalement devenu son capitaine. Sous la propriété des Brookbanks, il s'est engagé dans le service général, déplaçant toutes sortes de barges le long du bassin versant du fleuve Mississippi. Sa coque a été entièrement replaquée en 1958. Son service a pris fin en 2000 et  a été vendu l'année suivante à Steve Huffman, qui l'a nommé Barbara H. en l'honneur de sa femme et l'a amarré près de Vevey en Indiana. Huffman l'a vendu à Bob Hamilton en 2012, qui l'a transféré à Bellaire en Ohio.

Des bateaux d'un âge comparable ont soit été mis au rebut, modifiés par rapport à leur configuration d'origine pour un usage privé, soit font partie de collections de musées. Au moment de sa désignation historique, il était le seul remorqueur diesel à roues arrière en service actif.

Voir aussi

Notes et références

Liens internes

  Autre pousseur en Ohio : W. P. Snyder Jr.

Liens externes

Bateau lancé en 1923
Navire construit en Virginie
Navire musée dans l'Ohio
Bateau inscrit au Registre national des lieux historiques dans l'Ohio
Registre national des lieux historiques en 1989
National Historic Landmark dans l'Ohio
National Historic Landmark en 1989
Comté de Belmont

Donald B.


Un écran de chargement est une image affichée par un programme informatique, souvent un jeu vidéo, pendant le chargement ou l'initialisation de ce qui doit suivre.

Dans les premiers jeux vidéo, les écrans de chargement sont aussi une chance pour les graphistes d'être créatifs sans les limitations techniques souvent requises pour les graphismes du jeu. Melbourne Draw, l'un des rares utilitaires d'écran 8 bits avec une fonction de zoom, est alors un programme de choix pour les artistes.

Alors que les écrans de chargement restent monnaie courante dans les jeux vidéo, le chargement en arrière-plan est désormais utilisé dans de nombreux jeux, en particulier les titres monde ouvert, où ils ne sont généralement plus présent que lors de l'utilisation d'une warp zone ou d'un déplacement rapide.

Temps de chargement
Les écrans de chargement qui dissimulent le temps nécessaire au chargement d'un programme sont courants pour les jeux informatiques chargés à partir d'une cassette, un processus qui peut prendre cinq minutes ou plus. Plus récemment, la plupart des jeux sont téléchargés numériquement, et donc chargés sur le disque dur, ce qui signifie des temps de chargement plus rapides. Cependant, certains jeux sont également chargés à partir d'un disque optique, ce qui plus rapide que les supports magnétiques précédents mais nécessite toujours des écrans de chargement pour dissimuler le temps nécessaire pour initialiser le jeu dans la RAM.

Étant donné que les données de l'écran de chargement elles-mêmes doivent être lues à partir du support, cela augmente en fait le temps de chargement global. Par exemple, avec un jeu ZX Spectrum, les données d'écran occupent 6 kilo-octets, ce qui représente une augmentation du temps de chargement d'environ 13 % par rapport au même jeu sans écran de chargement.

Variantes
L'écran de chargement n'a pas besoin d'être une image statique. Certains écrans de chargement affichent une barre de progression ou un compte à rebours pour indiquer la quantité de données réellement chargée.

D'autres écrans de chargement servent également d'écrans d'information, fournissant à l'utilisateur des informations à lire. Ces informations peuvent n'être là que pour la narration et/ou le divertissement ou elles peuvent donner à l'utilisateur des informations utilisables lorsque le chargement est terminé, par exemple les objectifs de la mission dans un jeu. Dans les jeux de combat, l'écran de chargement est généralement un écran "versus" montrant les combattants qui prendront part au match.

Mini-jeux
Certains jeux placent des mini-jeux sur leur écran de chargement, ceux-ci étant généralement très légers et dérivés d'anciens jeux vidéos tels que Space Invaders.

Namco utilise aussi des mini-jeux jouables lors d'un écran de chargement. Les exemples incluent des variantes de leurs anciens jeux d'arcade (Galaxian ou Rally-X ou par exemple) comme écrans de chargement lors du premier démarrage de plusieurs de leurs premières jeux PlayStation. Leurs jeux PlayStation 2, comme Tekken 5, présent aussi des mini-jeux pour occuper les joueurs pendant le démarrage initial. Namco dépose même un brevet en 1995, ce qui empêche d'autres sociétés d'avoir des mini-jeux jouables sur leurs écrans de chargement. Celui-ci expire néanmoins en 2015.

Les jeux EA Sports présentent généralement des sessions "d'échauffement". Par exemple, les jeux FIFA proposent au joueur de tirer des coups francs en solo ou d'affronter un gardien virtuel tandis que les jeux NBA Live permettent de s'entraîner au lancer franc.

Vidéos
Certains jeux comme un certain nombre de titres Call of Duty montrent des vidéos qui donnent une introduction au niveau pendant que le jeu se charge en arrière-plan. Normalement, lorsque le niveau est complètement chargé, le reste de la vidéo peut être ignorée.

Musique
Sur le Commodore 64, les écrans de chargement de bande comportent souvent de la musique sous la forme d'un chiptune utilisant la puce sonore SID avancée de la machine.

Articles connexes
 Écran de démarrage (Splash screen)
 Écran titre

Références

Informatique

Écran de chargement