Comerțul transatlantic cu sclavi a implicat transportul de către negustorii de sclavi a unor robi africani, în general în cele două Americi. Comerțul de sclavi a folosit de obicei ruta triunghiulară de transport și a existat între secolele al XVI-lea și al XIX-lea. Cea mai mare parte a celor care au fost înrobiți și transportați în cadrul comerțului transatlantic cu sclavi a fost formată din africani din Africa Centrală și apuseană, care au fost vânduți de stăpâni africani unor negustori vest europeni, care i-au vândut mai departe în cele două Americi. Un mic număr de sclavi a fost capturat direct de negustorii europeni în cadrul unor raiduri în regiunile litorale. Economiile din America de Sud și Caraibe au fost dependente în mod special de aprovizionarea cu forță de muncă ieftină pentru exploatările agricole, atelierele meșteșugărești, pentru producerea și vânzarea unor mărfuri pentru piața Europeană. Acest lucru a fost crucial pentru acele țări din Europa de Vest care, la sfârșitul secolelor al XVII-lea și al XVIII-lea, se luptau între ele pentru crearea unor imperii coloniale.

Imperiul colonial portughez a fost primul care s-a implicat în comerțul transatlantic cu sclavi în secolul al XVI-lea. În 1526 autoritățile portugheze au realizat primul transport de sclavi africani destinați Braziliei. Alte țări europene le-au urmat exemplul în curând. Proprietarii de corăbii considerau sclavii doar o marfă pe care trebuiau să o transporte cât mai repede și ieftin posibil, destinați piețelor care aprovizionau cu forță de muncă plantațiile de cafea, tutun, cacao, orez, zahăr sau bumbac, minele de aur și argint, șantierele de construcții, șantierele navale sau ca să lucreze ca servitori domestici. Primii africani importați în coloniile englezești erau clasificați drept "servitori cu contract", la fel precum muncitorii venind din Anglia, sau ca "ucenic pe viață". Până la mijlocul secolului al XVII-lea, sclavia a devenit tot mai mult o afacere rasială, sclavii și urmașii lor fiind considerați proprietatea legală a stăpânilor lor, copiii mamelor sclave devenind automat sclavi. Sclavii erau erau considerați mărfuri sau unități de muncă și erau vânduți pe piețe cu alte bunuri și servicii.

Cele mai importante state implicate în comerțul cu sclavi, în ordinea volumului acestui comerț, au fost Imperiul Portughez, Imperiul Britanic, Imperiul colonial francez, Imperiul Spaniol și Imperiul Olandez. Unele dintre aceste puteri au stabilit avanposturi comerciale pe litoralul african, unde cumpărau sclavii vânduți de liderii locali. Acești sclavi erau gestionați de un samsar care își stabilise sediul pe litoral sau în apropierea acestuia, de unde organiza încărcarea și expedierea robilor în Lumea Nouă. Estimările moderne dau un număr de aproape 12 milioane de africani care au fost victimele comerțului transatlantic cu sclavi, dar numărul oamenilor cumpărați de negustori a fost considerabil mai mare, diferența fiind rezultatul ratei foarte mari a deceselor pe mare. Pe la începutul secolului al XIX-lea, mai multe guverne au hotărât să interzică comerțul cu sclavi, dar contrabanda cu sclavi a continuat să existe. La începutul secolului al XXI-lea, mai multe guverne au prezentat scuze pentru implicarea națiunilor lor în comerțul cu sclavi.

Cadrul istoric

Călătoriile transatlantice
Comerțul transatlantic cu sclavi s-a dezvoltat după ce au fost stabilite contacte între "Lumea Veche" și "Lumea Nouă" (America). Timp de multe secole, curenții marini au făcut ca transportul maritim să fie foarte dificil și riscant pentru corăbiile care existau atunci, din acest motiv existând contacte puține sau chiar nule între popoarele care locuiau pe aceste malurile Atlanticului. Cu toate aceste, în secolul al XV-lea, invențiile constructorilor europeni de corăbii au avut ca rezultat o mai bună echipare a vaselor pentru a face față curenților marini și traversărilor lungi ale Oceanului Atlantic. Între 1600 și 1800, aproximativ 300.000 de marinari implicați în comerțul cu sclavi au vizitat Africa de Vest. În cursul acestor voiaje, marinarii au intrat în contact cu societăți care trăiau pe coasta atlantică africană sau americană cu care europenii nu avuseseră relații până atunci. Istoricul Pierre Chaunu a numit "dezenclavizare" consecințele călătoriilor marinarilor europeni, adică încetarea stării de izolare a anumitor societăți și creșterea contactelor interumane pentru cele mai multe dintre ele.

Istoricul John Thornton a notat: "Un număr de factori tehnici și geografici s-au combinat pentru a-i face pe europeni cei mai potriviți pentru explorarea Atlanticului și dezvoltarea comerțului său". El i-a identificat pe aceștia ca fiind forța motrice pentru găsirea unor oportunități comerciale noi și profitabile în afara Europei, ca și dorința de creare a unor rețele alternative de comerț, care să evite pe cele controlate de Imperiul Musulman din Orientul Mijlociu, considerat o amenințare economică, politică și religioasă la adresa creștinismului european. În mod special, negustorii europeni doreau să facă comerț cu aurul din zona Africii de vest, dar și să găsească o rută maritimă spre "Indii", de unde proveneau bunurile de lux sau condimentele , fără să aibă nevoie de intermediarii musulmani din Orientul Mijlociu.

Deși cele mai multe explorări transatlantice fuseseră conduse de navigatorii iberici, lor li s-au alăturat marinari din multe alte națiuni europene – italieni, britanici, francezi sau olandezi. Această diversitate l-a făcut pe Thornton să descrie "explorarea inițială a Atlanticului" a fost un "exercițiu cu adevărat internațional, chiar dacă multe descoperiri de efect au fost făcute sub patronajul monarhilor iberici". Acest patronaj regal a dus la apariția credinței că "ibericii au fost singurii lideri ai explorărilor".

Sclavia africanilor

Sclavia era răspândită in mai multe zone din Africa , cu mult timp înainte ca europenii să înceapă să se implice în comerțul cu sclavi. Există dovezi că sclavii înrobiți în diferite părți ale Africii au fost exportați în state din Africa, Europa sau Asia mai înainte de descoperirea Americii.

Comerțul transatlantic cu sclavi nu a fost singurul comerț cu sclavi africani, deși a fost cel mai important din punct de vedere al volumului și intensității. Elikia M'bokolo a scris în Le Monde diplomatique:

John K. Thornton afirmă că europenii au cumpărat de obicei oameni înrobiți în războaiele endemice dintre statele africane. Anumiți africani își făcuseră o afacere din capturarea altor africani din grupurile etnice vecine sau a prizonierilor de război și vânzarea lor. O aluzie la această practică se găsește în "Slave Trade Debates" din Anglia la începutul secolului al XIX-lea: "Toți vechii scriitori ... sunt de acord când afirmă că nu numai că acele războaie sunt declanșate doar în scopul capturării de sclavi, ci că sunt îndemnați de europeni, în vederea acestui obiectiv." Oamenii care trăiau în jurul fluviului Niger erau transportați din aceste piețe la țărm și vânduți în porturile comerciale europene la schimb pentru muschete și bunuri manufacturate precum pânzeturile și alcoolul. Cererea europeană pentru sclavi a asigurat o piață vastă de desfacere pentru un comerț care era deja existent. În vreme ce africanii ținuți în sclavie în vecinătatea regiunilor lor de origine puteau să spere să evadeze și să se reîntoarcă la casele lor, cei care erau îmbarcați nu aveau practic nicio șansă să se reîntoarcă în Africa.

Colonizarea europeană și sclavia în Africa de Vest

După descoperirea de noi pământuri de către exploratorii europeni, coloniștii de pe vechiul continent au început să migreze și să se așeze în noile teritorii. Plecând de pe litoralul african, emigranții europeni, executând ordinele primite din Regatul Castiliei, au invadat și colonizat Insulele Canare în secolul al XV-lea. Cea mai mare parte terenului agricol al insulei a fost folosită pentru producerea de vin și zahăr. În plus, europenii au folosit băștinașii capturați aici, guanșii, ca sclavi, atât pe insule cât și în teritoriile creștine din Mediterana.

După cum remarca istoricul John Thornton, "motivarea reală pentru expansiunea europeană și descoperirile de navigație a fost nimic mai mult decât exploatarea oportunității de obținere imediată a profiturilor prin executarea de raiduri și de acaparare sau procurare de mărfuri". Europenii au folosit Insulele Canare ca bază navală și, în primul rând negustorii portughezi, au început să își deplaseze activitățile spre sud, de-a lungul litoralului vestic al Africii, lansând raiduri pentru capturarea de sclavi, care erau mai apoi vânduți zona Mediteranei. Deși la început aceasta a fost o afacere de succes, "nu a durat mult până când forțele navale africane au fost puse în stare de alarmă de noile primejdii și [raidurile] portugheze au început să întâlnească o rezistență puternică și eficientă". Membri ai echipajelor mai multor corăbii europene au fost uciși de marinarii africani, ale căror vase erau mai bine echipate pentru navigarea în zona costieră și de-a lungul râurilor.

Până în 1494, regii portughezi au semnat mai multe înțelegeri cu monarhii câtorva state africane, ceea ce le-a permis portughezilor să se insinueze în "economia comercială bine dezvoltată din Africa ... fără să se implice în ostilități". "Comerțul pașnic a devenit regula de-a lungul coastei africane", deși au mai existat și excepții rare, în care acte de agresiune au condus la conflicte violente. De exemplu, negustorii portughezi au încercat să cucerească Arhipelagul Bijagós în 1535. În 1571, Portugalia, sprijinită de Regatul Kongo, a preluat controlul asupra regiunii de sud-vest a Angolei, pentru a-și apăra interesele economice din zonă. Deși regele din Kongo s-a alăturat în 1591 unei coaliții care încerca să îi alunge pe portughezi, aceștia din urmă și-au asigurat un cap de pod în Africa, pe care l-au controlat până în secolul al XX-lea.

În ciuda unor incidente dintre forțele africane și cele europene, statele africane s-au asigurat că orice formă de comerț, inclusiv cel cu sclavi, se desfășura conform regulilor stabilite de ele. De exemplu, statele africane au impus taxe vamale tuturor corăbiilor străîne. În anul 1525, regele din Kongo, Afonso I, a ordonat arestarea unui vas francez și a echipajului acestuia pentru efectuarea de operațiuni comerciale ilegale în zona litorală a țării.

Istoricii au dezbătut pe larg natura relațiilor dintre aceste regate africane și negustorii europeni. Istoricul Walter Rodney din Guyana a afirmat că aceasta a fost o relație inegală, africanii fiind forțați să accepte condiții "coloniale" cu europenii mai dezvoltați, schimbând materii prime și resurse umane (adică sclavi) pentru bunuri manufacturate. El a argumenta că aceste înțelegeri economice datând încă din secolul al XVI-lea au dus la subdezvoltarea Africii din zilele noastre. Astfel de idei au fost sprijinite de alți istorici, inclusiv de Ralph Austen. Ideea relațiilor inegale a fost contestată de John Thornton, care a afirmat că "comerțul transatlantic cu sclavi nu a fost nici pe departe atât de important pentru economia africană așa cum credeau acești oameni de știință" și că "producția africană [în această perioadă] era mai mult decât capabilă să facă față concurenței din Europa preindustrială". Anne Bailey, comentând afirmația lui Thornton conform căreia africanii și europenii erau parteneri egali în comerțul cu sclavi, a scris:

Secolele al XVI-lea – al XVIII-lea
Comerțul cu sclavi transatlantic este împărțit în mod obișnuit în două epoci, cunoscute ca primul și cel de-al doilea sistem atlantic.

Primul sistem atlantic a fost în principal comerțul africanilor înrobiți spre coloniile din America de Sud ale Imperiilor Portughez și Spaniol. A reprezentat puțin mai mult de 3% din întregul comerț transatlantic cu sclavi. Acesta a început la o scară semnificativă în anul 1502 și a durat până în 1580, când Portugalia a fost pentru o perioadă unită cu Spania. În timp ce portughezii erau implicați direct în comerțul cu sclavi, Imperiul Spaniol s-a bazat pe sistemul asiento, prin care acorda anumitor negustori (cel mai adesea din alte țări) dreptul să facă comerț cu robi destinați coloniilor spaniole. În timpul primului sistem atlantic, cei mai mulți astfel de negustori erau portughezi, care aveau practic monopolul comerțului cu sclavi. La comerțul cu sclavi au participat și negustori olandezi, englezi și francezi. După uniune, Portugalia fost obligată să accepte sistemul legislativ spaniol, care interzicea implicarea directă în comerțul cu sclavi. Comerțul cu sclavi a devenit de interes pentru inamicii tradiționali ai Spaniei, olandezii, englezii și francezii, care au acaparat piața.

Al doilea sistem atlantic a fost comerțul cu sclavi africani făcut în principal de negustorii englezi, portughezi, francezi și olandezi. Principalele destinații din această fază au fost coloniile din Caraibe și din Brazilia, după ce națiunile europene au înființat colonii dependente de munca sclavilor. Aproximativ 16% din numărul total al sclavilor exportați din Africa au fost vânduți în secolul al XVII-lea.

Se consideră că mai mult de jumătate dintre toți sclavii traficați au fost vânduți în secolul al XVIII-lea, britanicii, portughezii și francezii fiind principalii exportatori de sclavi, adică aproximativ 90% din numărul total al celor răpiți din Africa. La sfârșitul secolului al XVII-lea, britanicii au transportat cei mai mulți sclavi din Africa de Vest. Ei și-au păstrat această poziții de-a lungul întregului secol XVIII, devenind cei mai mari transportatori de sclavi în Atlantic. La sfârșitul secolului al XVIII-lea, Angola a devenit sursa principală a sclavilor pentru comerțul transatlantic.

După ce britanicii în 1807 și SUA în 1808 au interzis comerțul cu sclavi, volumul acestuia s-a redus, dar anii care au urmat au reprezentat încă 28,5% din volumul total al comerțului cu sclavi.

Descoperirile dintr-un cimitir din Campeche, Mexic, aduc dovezi că la scurtă vreme după ce Hernán Cortés a încheiat cucerirea civilizațiilor aztece și mayaș din Mexic în secolul al XVI-lea, în zonă au fost aduși sclavi africani. Cimitirul a fost folosit aproximativ din 1550 până la sfârșitul secolului al XVII-lea.

Comerțul triunghiular

Prima latură a triunghiului era exportul bunurilor din Europa spre Africa. Mai mulți regi și negustori africani au luat parte la vânzarea sclavilor în perioada 1440 – 1833. Pentru fiecare sclav, monarhii africani primeau o varietate de bunuri europene. Printre acestea se numărau armele de foc, muniția aferentă și alte bunuri manufacturate. A doua latură a triunghiului era formată din sclavii exportați din Africa prin Atlantic către cele două Americi și Caraibe. Partea a treia finală a triunghiului era formată de exporturile în Europa a mărfurilor produse în America. Aceste mărfuri erau produsele plantațiilor exploatate cu munca sclavilor precum bumbacul, zahărul, tutunul, romul și melasa. Sir John Hawkins, considerat un pionier al comerțului britanic cu sclavi, a fost primul care a executat acest triunghi, realizând profit la fiecare oprire.

Muncă și sclavie

Comerțul transatlantic cu sclavi a fost rezultatul, printre altele, a crizei forței de muncă, create la rândul ei de dorința coloniștilor europeni de exploatare a pământurilor și resurselor minerale ale Lumii Noi pentru câștig rapid. Băștinașii au fost utilizați încă de la început pentru muncă forțată de către europeni până când un mare număr dintre ei au murit de epuizare sau din cauza bolilor europenilor, pentru care nu aveau dezvoltată imunitatea. Alte surse de forță de muncă nu au reușit să asigure necesarul.

O mulțime de plante nu puteau fi cultivate, sau cultivate cu profit,în Europa. Exportul recoltelor și bunurilor meșteșugărești din Lumea Nouă în Europa s-a dovedit în multe cazuri o activitate foarte profitabilă. Era nevoie de un mare număr de lucrători pentru crearea și întreținerea plantațiilor, culegerea și prelucrarea recoltelor. Africa de Vest (din care o regiune a primit numele de "Coasta sclavilor"), Angola și regatele învecinate, iar mai târziu Africa Centrală, au devenit sursa de sclavi care să acopere criza de forță de muncă din America.

Motivul principal pentru criza continuă de forță de muncă a fost aceea că, în condițiile în care în America existau terenuri agricole ieftine, numeroși moșieri în căutare de muncitori, emigranți europeni care puteau ajunge mari proprietari de pământ într-un timp relativ scurt, cererea de muncitori ieftini era în continuă creștere.

Thomas Jefferson a atribuit folosirea forței de muncă a sclavilor, cel puțin în parte, climei și confortului oferit de munca robilor: "Într-un climat călduros, nici un bărbat nu ar fi muncit pentru sine, dacă putea să îl facă pe altul să lucreze pentru el. Acest lucru este atât de adevărat, încât dintre proprietarii de sclavi doar o mică parte este văzută la muncă."

Participarea africanilor la comerțul cu sclavi

Africani au jucat un rol de primă importanță în comerțul cu sclavi, vânzându-și prizonierii de război sau robii cumpărătorilor europeni. Prizonierii care erai vânduți erau în general din rândul grupurilor etnice vecine sau dușmane. Acești captivi sclavi erau considerați ca nefăcând parte rândul poporului, grupului etnic sau tribului stăpânilor, ci erau "ceilalți". Regii africani nu se simțeau în vreun fel responsabili pentru soarta lor. Uneori, erau vânduți răufăcătorii din propriul trib, astfel încât să nu mai comită infrancțiuni în regiune. Numeroși sclavi au fost înrobiți după ce au fost răpiți de la casele lor, sau în timpul raidurilor a grupuri înarmate, uneori în colaborarea cu europenii. Au existast însă și regi africani care au refuzat să își vândă captivii sau chiar criminalii. Regele Jaja al Opobo, un fost sclav, a refuzat ferm să facă vreun fel de afacere cu negustorii de sclavi.

Africanii au participat la comerțul cu sclavi prin căsătoriile mixte, cunoscute și cu numele de "cassare", din cuvântul portughez "casar" – a te căsători. Căsătoriile mixte au creat legături politice și economice între negustorii de sclavi europeni și africani. "Cassare" a fost o practică folosită pentru integrarea membrilor din triburi diferite. Grupurile puternice vest africane au utilizat practica căsătoriilor mixte pentre crearea de alianțe prin care își întăreau rețelele comerciale cu bărbați europeni, oferindu-le neveste din familii africane implicate în comerțul cu sclavi. La începutul comețului cu sclavi, astfel de căsătorii erau ceva obișnuit. Ceremoniile de căsătorie erau de multe ori făcute respenctând obiceiurile africane, acceptate de europenei, ceea ce demonstrează cât de importante erau aceste alianțe.

Participarea europenilor la comerțul cu sclavi
Deși europenii erau principalii clienți ai comerțului cu sclavi, ei intrau rareori în interiorul continentului pentru procurarea robilor, în principal de frica de rezistență a triburilor africane sau a pericolului de îmbolnăvire cu boli tropicale. În Africa, criminalii condamnați puteau fi pedepsiți cu pierderea libertății, o pedeapsă care a devenit mult mai răspândită odată ce comerțul cu sclavi s-a extins. Cum cele mai multe națiuni africane nu aveau o rețea de penitenciare, condamnații erau de cele mai multe ori vânduți în piețele de sclavi din regiune.

Thomas Kitchin a estimat că, până în 1778, europenii au adus anual în Caraibe aproximativ 52.000 de sclavi, numai francezii fiind repsonsabili pentru aducerea a 13.000 de sclavi în Antilele Franceze. Comerțul transatlantic cu sclavi a avut un maxim în ultimele două decenii ale secolului al XVIII-lea, în timpul și după încheierea răzbiului civil din Kongo. În această perioadă a avut loc și o recredescență a luptelor în micile state de-a lungul râului Niger, în regiunile locuite de populația igbo. O altă cauză pentru creșterea numărului de africani înrobiți au fost războaiele violente declanșate de statele în expansiune precum Regatul Dahomey, Imperiul Oyo și Imperiul Așanti.

Comparația dintre sclavia din Africa și cea din Lumea Nouă

Formele pe care le-a luat sclavia a fost diferte în Africa și Lumea Nouă. În Africa, starea de sclavie nu era în general moștenită  –adică copii sclavilor erau liberi – în vreme ce în America copii femeilor sclave erau născuți sclavi. O altă deosebire majoră era aceea că în Africa de Vest sclavia nu era rezervată unor minorități rasiale sau religioase, așa cum era cazul în coloniile europene. Existau și excepți – în Somalia, sclavii erau membri ai grupurilor etnice bantu.

Tratamentul aplicat sclavilor în Africa diferea de asemenea de cel aplicat în America. În cazurile extreme, regele din Dahomey ordonau masacrarea a sute sau mii de sclavi în cadrul ritualelor religioase. Practicarea sacrificiilor umane, în cadrul cărora victime erau de obicei sclavii, a fost prezentă și în Camerun. Pe de altă parte, în alte regiuni, sclavii erau tratați ca parte a familiei, fiind considerați "copii adoptați". Sclavii se bucurau de anumite drepturi, inclusiv acela de a se căsători fără acordul stăpânului. Exploratorul scoțian Mungo Park a notat:

În America, sclavii nu aveau dreptul să se căsătorească în mod liber, iar stăpânii nu îi acceptau ca membri egali ai familiei. Sclavii din Lumea Nouă erau considerați proprietatea stăpânilor lor, iar sclavii condamnați pentru revoltă sau crime erau executați.

Regiunile în care erau organizate pierțele de sclavi

Au existat opt zone principale utilizate de europeni pentru cumpărarea și expedierea sclavilor în vest. Numărul africanilor înrobiți și vânduți în Lumea Nouă a variat de-a lungul întregii perioadei de existență a acestui comerț. Din punct de vedere al distribuției sclavilor din regiuni de activitate, anumite regiuni au asigurat un flux de slavi mai mare decât altele. Între 1650 și 1900, 10.240.000 de sclavi au sosit în America din următoarele regiuni:
 Senegambia (Senegal și Gambia): 4,8%
 Guineea Superioară (Guinea-Bissau, Guineea și Sierra Leone): 4,1%
 Coasta Piperului (Liberia și Coasta de Fildeș): 1,8%
 Coasta de Aur (Ghana și estul coastei de Fildeș): 10,4%
 Golful Benin (Togo, Benin și Nigeria, la vest de delta Nigerului): 20,2%
 Golful Biafra (Nigeria la este deDelta Nigerului, Camerun, Guineea Ecuatorială și Gabon): 14,6%
 Africa Centrală Occidentală (Republica Congo, Republica Democrată Congo și Angola): 39,4%
 Africa de sud-est (Mozambic și Madagascar): 4,7% Of those who did move out of Africa, 8 million were forced out of Eastern Africa to be sent to Asia.

Regatele africane din epocă

În regiunile afectate de comerțul cu sclavi au existat peste 173 de orașe state sau regate între 1502 și 1853, când Brazilia, ultima națiune importatoare de sclavi a scos în afara legii comerțul cu sclavi. Dintre aceste 173 de entități, 68 pot fi considerate state naționale cu o infrastructură politică și militară care le-a permis să își domine vecinii. Aproape fiecare națiune contemporană a avut un predecesor precolonial cu reprezentanții căruia negustorii europeni au tratat.

Grupuriel etnice
Diferitele grupuri etnice aduse în America au corespuns cu regiunile cu cel mai intens comerț cu sclavi. În America au a fost aduși sclavi membrii a peste 45 de grupuri etnice diferite. Dintre acestea, zece au fost cele mai exploatate:
 Bakongo din Republica Democrată Congo și Angola
 Mandé și Guineea Superioară
 Vorbitorii de limbă gbe din Togo, Ghana și Benin (adja, mina, ewe, fon)
 Akan din Ghana și Coasta de Fildeș
 Wolof din Senegal și Gambia
 Igbo of southeastern Nigeria
 Mbundu din Angola (include Ambundu și Ovimbundu)
 Yoruba din sud-vestul Nigeriei
 Chamba din Camerun
 Makua din Mozambic

Pierderile de vieți omenești
Comerțul transatlantic cu sclavi a dus la pierderi mari de vieți omenești, cu o amploare încă necunoscută, atât în Africa cât și în America. Aproximativ 1,2 – 2,4 milioane de africani au murit în timpul transportului spre Lumea Nouă. Mulți sclavi au murit și după ce au ajuns la destinație. Numărul celor morți în timpul raidurilor de procurare a robilor a rămas necunoscut, dar numeroși autori consideră că a fost egal sau chiar mai mare decât al celor care au supraviețuit și au fost vânduți ca sclavi.

Natura sălbatică a comerțului a condus la distrugerea oamenilor și culturilor lor. Cifrele citate mai jos nu includ și pierderile de vieți omenești din rândurile sclavilor ca urmare a extenuării, bolilor sau în timpul revoltelor.

Istoricul Ana Lucia Araujo nota că procesul înrobirii nu se încheia odată cu debarcarea în America. Soarta diferită a indivizilor sau grupurilor care erau victimele comerțului cu sclavi era influențată de mulți factori printre care regiunea de debarcare, munca pe care urma să o presteze sclavii, sexul, vârsta, religia și limba.

Estimările făcute de Patrick Manning dau o cifră de 12 milioane de sclavi care au intrat în traficul de sclavi tranatlantic între secolele XVI și XIX, din care cam 1,5 milioane au murit la bordul vaselor de transport. Aproximativ 10,5 milioane de sclavi au ajuns în America. În afară de sclavii care au murit în timpul transportului pe mare, mulți alți africani au murit în timpul raidurilor pentru capturarea lor și în timpul marșurilor forțate către porturile de îmbarcare a robilor. Manning a estimat că aproximativ 4 milioane de oameni au murit în Africa după capturare, mulți dintre aceștia fiind foarte tineri. Aceste pierderi sunt din rândul celor 12 milioane de oameni destinați inițial exportului transatlantic, cât și cele 6 milioane de oameni destinați pentru piețele de sclavi din Asia și cele 6 milioane de oameni destinați piețelor africane. Dintre sclavii transportați pe continentul american, cei mai mulți au fost exportați în Brazilia și insulele Caraibe.

Conflictele din Africa

Kimani Nehusi afirmă că prezența negustorilor de sclavi din Europa a modificat modul în care societățile africane au răspuns la infracțiuni. Infrancțiuni care erau pedepsite prin diferite metode de pedepsire mai puțin aspre au ajuns să fie pedepsite prin înrobire sau prin vânzare către negustorii de sclavi. În cartea sa American Holocaust, David Stannard scrie că 50% dintre decesele din Africa au fost rezultatul războaielor dintre regatele locale, de unde proveneau și majoritatea sclavilor. Este vorba nu doar de cei decedați în timpul luptelor, dar și de cei care au murit în timpul marșurilor forțate din interiorul continentului spre porturile de transport. Practica înrombirii combatanților inamici și a locuitorilor satelor inamicilor a fost răspândită în toată Africa de vest și central vestică, în ciuda faptului că războaiele erau rareori declanșate pentru procurearea de sclavi. Comerțul cu sclavi era în cea mai mare parte un "produs secundar" al războaielor tribale sau statale, fiind considerată o cale potrivită pentru eliminarea disidenților potențiali după victorie sau pentru finanțarea războielor viitoare. Pe de altă parte, au existat triburi sau entități statale care au fost adepți declarați ai sclaviei ca mijloc principal pentru obținerea de venituri, așa cum au fost Oyo, Benin, Igala, Kaabu, Așanti, Dahomey, Confederația Aro și bandele războinice imbangala.

În scrisorile regelui Nzinga Mbemba Afonso către regele João al III-lea al Portugaliei, el afirmă că marfa portugheză adusă în Africa este ceea care alimentează comerțul cu sclavi africanii. El cere regei Portugaliei să oprească trimiterea mărfurilor și să sprijine în schimb trimiterea de misionari. Într-una din scrisorile sale, el scrie:

Sclavia exista în Kongo și înainte de sosirea portughezilor. Afonso considera că legile kongoleze trebuie să fie cele care guvernează sclavia. Când el a suspectat că portughezii primesc în mod ilegal sclavi pentru vânzare, el i-a scris în 1526 regelui João al III-lea, implorându-l pe acesta din urmă să pună capăt practicii.

Regii din Dahomey au vândut prizonierii de război negustorilor transatlantici de sclavi. Cei care nu erau vânduți puteau fi uciși în cadrul unei ceremonii anuale. Datorită faptului că Dahomey era unul dintre principalele state sclavagiste din vestul Africii, el a devenit inamic al tuturor popoarelor învecinate. La fel precum Imperiul Bamana din răsărit, regatele Khasso aveau o economie bazată în principal pe comerțul cu sclavi. Statutul social al unei familii era indicat de numărul sclavilor pe care îi deținea, ceea ce a făcut ca statul să declanșeze războaie pentru un singur motiv – înrobirea a și mai mulți oameni. Acest comerți a dus la strângerea legăturilor cu așezările europene de pe litoralul Africii de vest, în special cu cele ale francezilor. Beninul s-a imbogățit în mod semnificati în timpul secolelor al XVI-lea și al XVII-lea datorită comerțului cu sclavi. Sclavii proveniți din statele inamice din interiorul continentului erau vânduți și transportați în America cu vase olandeze și portugheze. Țărmul Golfului Benin a devenit cunoscut în scurtă vreme ca "Coasta sclavilor".

Regele Gezo din Dahomey a spus pe la mijlocul secolulu al XIX-lea:

În 1807, parlamentul britanic a votat o lege prin care interzicea comerțul cu sclavi. Regele din Bonny (în zilele noastre partea Nigeriei) a fost îngrozit de posibilitatea interzicerii comerțului cu sclavi:

Factoriile portuale
După ce erau puși să se deplaseze pe jos până pe litoral, oamenii înrobiți erau închiși în forturil largi denumite "factorii". Timpul petrecut aici varia, iar Milton Meltzer scrie în lucrarea sa Slavery: A World History că aproximativ 4,5% dintre decesele atribuite negoțului transatlantic cu sclavi apărea în această perioadă. Cu late cuvinte, peste 820.000 ar fi murit în porturile africane precum Benguela, Elmina și Bonny, reducând numărul celor care erau încărcați pe corăbii la 17,5 milioane de oameni.

Transportul transatlantic

După ce erau luați prizonieri și deținuți în factorii, sclavii intrau în ceea ce se numea "traversarea mediană". Cercetările lui Meltzer consideră că această fază este vinovată pentru decesul a aproximativ 12,5% din numărul total al sclavilor. Aceste decese erau rezultatul tratamentului brutal și proastei îngrijiri a sclavilor în perioada de la capturare până la debarcare. Aproximativ 2,2 milioane de africani au murit în timpul transportului pe mare. Sclavii erau înghesuiți în spațiile de depozitarea înguste și insalubre ale corăbiilor pentru perioade de ordinul lunilor. Marinarii au luat măsuri pentru scăderea mortalității la bordul corăbiilor, precum "dansul" pe puntea vasului sau hrănirea forțată a celor care încercau să se sinucidă prin înfometare. Înghesuiala și lipsa de igienă de la bordul corăbiilor duceau la răspândirea bolilor grave. Se mai înregistrau pierderi de vieți omenești datorită sinuciderilor, de exemplu al sclavilor care săreau peste bord și se înecau. Negustorii de sclavi încercau să încarce între 350 și 600 de oameni pe o singură corabie. Mai înaite ca acest comerț să fie complet interzis în 1853, 15,3 milioane de sclavi fuseseră debarcați în cele două Americi.

Raymond L. Cohn, un profesor de economie ale cărui cercetări s-au concentrat pe studierea istoriei economice și migrația internațională, a dat cifre pentru mortalitatea în rândul africanilor transportați în cadrul comerțului transatlantic cu sclavi. El a descoperit că rata mortalității a scăzut de-a lungul comerțului cu sclavi, în principal datorită reducerii timpului necesar pentru traversarea oceanului. "În secolul al XVIII-lea, numeroase transporturi de sclavi durau cel puțin două luni și jumătate. În secolul al XIX-lea, două luni păreau lungimea maximă a unui voiaj, iar multe voiaje erau mult mai scurt. Tot mai puțini sclavi au murit în "traverdsarea mediană" de-a lungul timpului datorită faptului că traversarea era mai scurtă."

În ciuda profiturilor uriașe ale comerțului cu sclavi, marinarii de rând de pe corăbii erau plătiți prost și supuși unei discipline aspre. Mortalitatea de 20% pe voiaj în rândurile marinarilor era considerată normală. Cauzele erau bolile, pedepsele corporale, munca grea sau luptele pentru înnăbușirea răscoalelor sclavilor de la bord. Bolile precum malaria sau febra galbenă erau cele mai întâlnite cauze ale morții în rândul marinarilor. O rată crescută a mortalității în rândurile marinarilor pe drumul de întoarcere era în favoarea interesului căpitanului, care avea mai puțini oameni de plătit la întoarcere în portul de origine.

Comerțul cu sclavi erau urât de marinari, iar cei care se alăturau echipajelor corăbiilor cu sclavi fuseseră forțați să facă acest lucru sau nu putuseră să se îmbarce pe corăbii comerciale sau militare.

Taberele de aclimatizare
Meltzer a descoperit că aproximativ 33% dintre africani au murit în primul an pe continentul american în taberele de climatizare din întreaga zonă a Caraibilor. În Jamaica se afla una dintre cele mai faimoase tabere de aclimatizare. Dizenteria a fost una dintre cele mai importante cauze ale morții. Aproximativ 5 milioane de africani au murit în aceste tabere, ceea a dus la scăderea numărului supraviețuitorilor la aproximativ 10 milioane.

Competiția dintre negustorii europeni
Comerțul transatlantic cu sclavi africani și-a avut originile în explorările marinarilor portughezi de-a lungul litoralului Africii de Vest în secolul al XV-lea. Mai înainte, legăturile cu piețele africane de sclavi au fost făcute doar de cei trimiși să plătească recompense pentru elimberarea portughezilor capturați de pirații nord-africani în timpul atacurilor împotriva corăbiilor sau satelor de pe continentul european. Primii europeni care au utilizat sclavi africani în Lumea Nouă au fost spaniolii, care au avut nevoie de trupe auxiliare în expedițiile lor de cucerire sau lucrători pe insule precum Cuba sau Hispaniola. Descreșterea alarmantă a populației băștinase a dus la emiterea primului decret regal pentru protejarea lor (Legile de la Burgos, 1512–1513). Primii sclavi africani au ajuns în Hispaniola în 1501. După ce portughezii au reușit să înființeze primele plantații de trestie de zahăr (engenhos) în nordul Braziliei (1545), negustorii portughezi din Africa de Vest au început să aprovizioneze aceste plantații cu sclavi africani. Dacă la început exploatarea acestor plantații se baza aproape în exclusivitate pe munca forțată a populației locale Tupí, portughezii au început după 1570 să importe africani, după ce epidemiile au decimat comunitățiel slăbite ale tupanilor. Pe la 1630 africanii îi înlocuiseră pe tupani în munca pe plantațiile de trestie de zahăr. Cultivarea și prelucrarea trestiei de zahar în Brazilia a făcut ca aproximativ 84% din africani să fie transportați în Lumea Nouă.

Primele intervenții în favoarea sclavilor au fost făcute de misionarul Petru Claver, considerat patronul drepturilor omului. La mijlocul secolului al XVIII-lea activitatea iezuiților în favoarea indigenilor din America de Sud a dus la interzicerea ordinului în Imperiul colonial portughez și la expulzarea iezuiților din Brazilia în anul 1759.

Odată cu creștera puterii navale a britanicilor și colonizarea Americii de Nord și a unora dintre insulele din Indiile Occidentale, aceștia au devenit cei mai importanți negustori de sclavi. Într-un moment dat, Royal Africa Company cu sediul în Londra a câștigat monopolul acestui comerț, dar ca urmare a pierderii acestuli monopol în 1689, negustorii din Bristol și Liverpool s-au implicat tot mai mult în această afacere.
Pe la sfârșitul secolului al XVII-lea, una din patru corăbii care părăseau portul Liverpool era una pentru sclavi. Cea mai mare parte a bunăstării de care s-a bucurat orașul Manchester și orașele învecinate s-a ridicat în secolul al XVIII-lea și cea mai mare parte a celui următor pe procesarea bumbacului recoltat de sclavi și pe industria textilă bazată pe acest bumbac. Alte orașe au profitat din plin de comerțul cu sclavi. Birmingham, cel mai mare producător de arme de foc din acele vremuri din Anglia, îi aproviziona cu arme pe negustorii de sclavi. Trei sferturi din zahărul produs în Lumea Nouă era trimis la Londra, unde era consumată și cea mai mare parte a acestuia.

Destinațiile pentru sclavi în Lumea Nouă

Primii sclavi care au sosit ca forță de muncă ieftină în Lumea Nouă au ajuns în insula Hispaniola (acum Haiti și Republica Dominicană) în 1502. În Cuba au sosit primii patru sclavi în 1513. Primul transport a 4.000 de sclavi în Jamaica a sosit în 1518. Exportul de sclavi în Honduras și Guatemala a început în 1526.

Primii sclavi care au fost exportați în teritoriul ceea ce avea să devină Statele Unite ale Americii a ajuns în 1526, ca parte a tentativei spanile de colonizare din San Miguel de Gualdape. Până în toamna acelui an, dintre cei 300 de coloniști mai rămăseseră doar 100, iar dintre cei 100 de sclavi doar 70. Sclavii s-au revoltat în 1526 și cei care au reușit să se elibereze s-au refugiat la triburile băștinașilor din vecinătate. Spaniolii au părăsit colonia în 1527. Regiunea viitoarei Columbii a primit primii sclavi în 1533. Cumpărarea de sclavi în El Salvador a început în 1541, în Costa Rica în 1563 și în Florida în 1581.

În secolul al XVII-lea, transportul sclavilor a crescut în mod semnificativ. În 1619 au fost aduși sclavi în colonia britanică Jamestown din Virginia. Primii africani răpiți în America de Nord britanică au fost considerați "servitori cu contract" și au fost eliberați după șapte ani. Legile din Virginia au reglementat sclavi în 1656, iar legiuitorii coloniei au adoptat în 1662 principiul partus sequitur ventrem, care decreta că urmașul unei mame sclave este sclav, indiferent de cine îi era tată. Emigranții irlandezi s-au mutat în Montserrat împreună cu sclavii lor în 1651. În 1655 au fost importați sclavi în Belize.

În 1802, coloniștii ruși notau că marinarii din Boston făceau troc cu tlingitii din Alaska oferind sclavi africani la schimb pentru blănuri de vidră.

Numărul total al africanilor care au sosit în fiecare regiune este calculat din numărul toatl al sclavilor importați, adică aproximativ 10 milioane.

Economia sclavagistă

În Franța secolului al XVIII-lea, profitul investitorilor în plantațiile exploatate de sclavi erau în jur de 6%, față de 5% pentru cele mai multe afaceri, adică o diferență de 20%. Riscurile legate de transportul pe mare și de fluctuațile pieței erau importante, iar investitorii au ales să le diminueze prin cumpărarea unor acțini de mică valoare pentru a mai multor corăbii în același timp. Astfel, ei puteau să își diversifice o mare parte a riscului. Între două voiaje, acțiunile corăbiilor puteau fi vândute și cumpărate în mod liber pe piață.

Cele mai profitabile colonii din  Indiile Occidentale au aparținut pe la 1800 Regatului Unit. După ce au intrat în afacerea cu trestie de zahăr relativ târziu, supremația navală britanică și controlul asupra insulelor cele mai importante precum Jamaica, Trinidad, Leeward și Barbados și a teritoriului Guyanei Britanice le-a oferit englezilor un avans important împotriva competiției. În vreme ce britanicii de rând nu au profitat de pe urma exploatării sclavilor, un număr redus de indivizi au câștigat mici averi. Avanatajele britanicilor au crescut după ce Franța a pierdut cea mai importantă colonie, Saint-Domingue (vestul insulei Hispaniola, Haiti din zilele noastre) în timpul unei răscoale a sclavilor din 1791 și a revoltelor împotriva rivalilor englezi, după revoluția din 1793. Mai înainte de 1791, zahărul britanici a trebuit să fie protejat împotriva zahărului francez mai ieftin.

După 1791, insulele britanice au produs cea mai mare parte zahărului, iar englezii au devenit cel mai important client pentru această marfă. Zahărul din Indiile Occidentale putea fi găsit cu ușurință în magazine, iar el era folosit cu precădere pentru prepararea ceaiului adus din India. S-a estimat că profiturile obținute din comerțul cu sclavi și exploatarea plantațiilor din Indiile Occidentale a creat unul din douăzeci de lirele care circulau în economia britanică în vremea Revoluției industriale din ultima jumătate a secolului al XVIII-lea.

Efecte

Istoricul Walter Rodney a demonstrat că, la începutul comerțului cu sclavi în secolul al XVI-lea, deși era un anumit decalaj tehnologic între Europa și Africa, acesta nu era unul foarte important. Ambele continente foloseau tehnologia Epocii fierului. Principalul avantaj al Europei era în domeniul construirii de corăbii. În timpul exploatării sclavilor africani, populația Europei și Americilor a crescut exponențial, în vreme ce cea a Africii a rămas aproximativ constantă. Rodney a afirmat că profiturile obținut de pe urma sclavilor au fost folosite pentru creșterea economică și dezvoltarea tehnologică în Europa și America. Bazându-se pe teoriile emise mai înainte de Eric Williams, el susține că revoluția industrială a fost alimentată, cel puțin parțial, de profiturile agriculturii din America. El a dat ca exemple inventarea motorului cu abur de către James Watt, care a fost finanțat de stăpânii de plantații din Caraibe.

Alți istorici au atacat atât metodologia lui Rodney cât și jutețea acesteia. Joseph C. Miller a considerat că schimbările sociale și stagnarea demografică (care fusese cercetată în exemplul Africii Occidentale Centrale) a fost cauzată de cauze interne în principal. Joseph Inikori a venit cu noi argumente, estimând creșterile demografice în cazul în inexistenței comerțului cu sclavi. Patrick Manning a fost de acord că instituțiile sociale și populația Africii au fost puternic afectate de comerțul cu sclavi, dar a criticat abordarea lui Inikori, care nu a l uat în considerație alți factori, precum foametea sau seceta.

Efectele asupra econmoiei Africii de Vest

Nu este nici un cercetător care să nege răul făcut popoarelor înrobite, dar efectele comerțului cu sclavi asupra societăților africane sunt dezbătute în continuare, datorită presupusei bunăstări aduse de importul în Africa de bunuri europene. Apărătorii comerțului cu sclavi, așa cum este Archibald Dalzel, sunt de părere că societățile africane erau puternice și au fost prea puțin afectate de comerțul cu robi. În secolul al XIX-lea, aboliționiștii europeni, printre cei mai importanți numărându-se Dr. David Livingstone, au avut un punct de vedere complet opus, afirmând că economiile și societățile locale fragile au fost puternic afectate de comerțul cu sclavi.

În ciuda faptului că efectele negative ale sclaviei asupra economiei africane sunt evidente, primul care poate fi observat fiind declinul semnificativ al populației, unii monarhi africani au considerat că existau și beneficii economice ale vânzării supușilor lor negustorilor europeni de sclavi. Cu excepția Angolei portugheze, liderii africani de pe litoralul Atlanticului "au controlat în general accesul la coastele lor și au fost capabili să previne înrobirea directă a supușilor și cetățenilor lor". După cum spune omul de știință John Thornton, liderii africani care au permis continuarea comerțului cu sclavi au avut beneficii imiediate din vânzarea supușilor lor europenilor. Liderii Regatului Benin de exemplu, care au fost foarte activi în comerțul cu sclavi în perioada 1715 – 1735, i-au surprins pe negustorii olandezi, care nu se așteptaseră să primească pentru cumpărare și cetățeni ai Beninului. Câștigurile obținute din schimbul sclavilor pentru bunuri europene au fost suficient de mari pentru ca Regatul Benin să reintre în acest comerț după o foarte lungă perioadă de neparticipare. Câștigurile acestui comerț includeau tehnologie militară (în principal arme de foc și muniție), aur, sau doar menținerea unor relații amicale cu puterile europene. Prin urmare, comerțul cu sclavi a fost un mijloc pentru obținerea unor avantaje economice și politice pentru anumite elite africane. IstoriculWalter Rodney a estimat că, până prin 1770, regele din Dahomey câștiga aproximativ 250.000 de lire pe an din vânzarea soldaților luați prizonieri sau a unor civili înrobiți negustorilor europeni. Numeroase națiuni vest africane aveau o îndelungată tradiție a sclaviei, care a fost transformată în comerț cu europenii.

Comerțul transatlantic a adus în Africa noi plante de cultură și mijloace de plată moderne care au fost adoptate de negustorii vest africani. Acest lucru poate fi interpretat ca o reformă instituțională care a redus costul afacerilor. Dar beneficiile dezvoltării economice au fost limitate atâta vreme cât afecerile includeau și comerțul cu sclavi.

Thornton și Fage susțin că, în vreme ce anumite elite politice africane au câștigat în cele din urmă de pe urma comerțului cu sclavi, decizia lor de participare la acest comerț ar fi putut fi influențată mai degrabă de ceea ce puteau pierde dacă nu se implicau. În articolul lui Fage "Slavery and the Slave Trade in the Context of West African History", el notează faptul că, pentru vest africani, "...au existat foarte puține mijloace eficiente de mobilizare a forței de muncă pentru nevoile economice și politice ale statului" în lipsa comerțului cu sclavi.

Efectele asupra economiei britanice

În 1944, istoricul Eric Williams a afirmat că profiturile pe care le-au obținut britanicii din coloniile cultivatoare de trestie de zahăr sau din comerțul cu sclavi dintre Africa și Caraibe au fost un factor principal în finanțarea revoluției industriale britanice. Până la urmă, consideră el, comerțul cu sclavi își pierduse profitabilitatea în perioada de dinainte de abolirea acestuia în 1833 și era în interesul economic al Angliei să îl interzică.

Alți cercetători și istorici nu au fost de acord cu ceea ce avea să fie cunoscută în lumea academică cu numele de "Teza Williams". David Richardson a afirmat că profiturile din comerțul cu sclavi au însumat mai puțin de 1% din investițiile din Marea Britanie. Istoricul economic Stanley Engerman a ajuns la concluzia că, și fără scăderea costurilor asociate ale comerțului cu sclavi, (costurile transportului naval, mortalitatea în rândurile sclavilor, mortalitatea în rândul supușilor britanici, consturile pentru apărare etc) sau reinvestirea profitului obținut în comerțul cu sclavi, profiturile totale ale comerțului cu sclavi și ale plantațiilor din Indiile Occidentale au însumat mai puțin de 5% din toată economia britanică, în oricare dintre anii revoluției industriale. Cei 5% calculați de Engerman pentru maximum de beneficiu obținut pune la îndoială argumentele lui Williams, în primul rând pentru că nu ia în considerației costurile asociate ale comerțului cu sclavi, dar și pentru că pleacă de la presupunerea că valoarea brută a comerțului cu sclavi a fost o contribuție directă la formarea venitului național britanic. Istoricul Richard Pares, într-un articol publicat mai înaite de cartea lui Williams, minimalizează influența bogăției generate în plantații din Indiile Occidentale în finanțarea Revoluției industriale, afirmând că grosul investițiilor din profiturile plantațiilor mai sus numite a apărut după emanciparea sclavilor, nu înainte.

Seymour Drescher și Robert Anstey consideră pe de altă parte că comerțul cu sclavi a rămas profitabil până la scoaterea lui în afara legii, iar pentru abolirea acestuia au fost responsabile reformele morale, nu interesele economice. Ei consideră că sclavia a fost profitabilă până în prima jumătate a secolului al XIX-lea datorită inovațiilor în agricultură.

Karl Marx în lucrarea sa economică fundamentală Das Kapital a scris că "... transformarea Africii într-o rezervație de vînătoare de negri, așa au arătat zorile erei producției capitaliste". El a afirmat că vânzarea sclavilor a fost parte a ceea ce el a denumit "acumulare primitivă" a capitalului și "acumulare necapitlaistă" a bogăției care a precedat și creat condițiile financiare pentru industrializarea britanică.

Demografia

Efectele comerțului cu sclavi asupra populației este un subiect controversat și foarte viu dezbătut. Deși cercetătorii precum Paul Adams și Erick D. Langer au estimat că Africa subsahariană a reprezentat 18% din populația globului în 1600 și doar 6% în 1900, motivele pentru apariției modificări demografice a fost subiectul a numeroase discuții academice. În afară de depopularea de care a avut parte Africa ca urmare a comerțului cu sclavi, națiunile africane au fost lăsate cu o structură demografică puternic dezechilibrată, femeile reprezentând cam 65% din totalul populației în regiuni precum Angola. Mai mult chiar, anumiți cercetători (de exemplu Barbara N. Ramusack) au sugerat că există o legătură dintre răspâbdurea prostituției în Africa în zilele noastre și obiceiul căsătoriilor temporare impuse în timpul comerțului cu sclavi.

Walter Rodney a afirmat că exportul a așa de mulți bărbați a fost un dezastru demografic care a lăsat Africa puternic dezavantajată în comparație cu oricare altă parte a lumii și este principala explicație pentru sărăcia continuă a continentului. El a prezentat cifrele comparative care arată că populația Africii a rămas relativ constantă în această perioadă, în vreme ce aceea a Europei și Asiei a crescut în mod exploziv. După cum spune Rodney, toate ramurile economiei au fost influențate negative de comerțul cu sclavi, deoarece cei mai puternici negustori au abandonat activitățile tradiționale pentru ca să se implice în comerțul cu sclavi, iar clasele inferioare ale populației au fost subminate de sclavia însăși.

Alți cercetători nu au fost de acord ce acest punct de vedere. J. D. Fage a comparat efectul demografic asupra continentului ca un întreg. David Eltis a comparat cifrele cu rata emigrației din Europa din această perioadă. Doar în secolul al XIX-lea, peste 50 de milioane de oameni au părăsit Europa pentre Americi, o rată mult mai ridicată decât a oamenilor înrobiți și exportați din Africa.

Walter Rodney a fost acuzat că a caracterizat în mod greșit comerțul dintre africani și europeni. Aceștia susțin că africanii, sau mai curând elitele africane, au lăsat în mod deliberat comercianții europeni să se alăture unui comerț cu oameni înrobiți, care era deja foarte dezvoltat, și că europenii nu au fost sprijiniți.

După cum susține Joseph E. Inikori, istoria regiunii arată că efectele sunt încă destul de dăunătoare. El susține că modelul economic african al perioadei a fost foarte diferit de modelul european și nu a putut susține astfel de pierderi de populație. Reducerea populației în anumite zone a condus, de asemenea, la nenumărate alte probleme. Inikori observă de asemenea că, după suprimarea comerțului cu sclavi, populația Africii a început aproape imediat să crească, chiar înainte de introducerea medicamentelor moderne.

Rasismul

Walter Rodney a afirmat că:

Rolul sclaviei în promovarea prejudecăților și ideologiei rasiste a fost studiat cu atenție în anumite situații, în special în SUA. Simplul fapt este că niciun om nu poate înrobi un altul timp de patru secole fără să rezulte o notă de superioritate, iar atunci când culoarea și alte trăsături fizice ale acestor popoare erau destul de diferite, era inevitabil ca prejudecățile să aibă o formă rasistă.

Eric Williams a adăugat că "O fațetă rasială [a fost] dată la ceea ce este în esență un fenomen economic. Sclavia nu s-a născut din rasism: mai degrabă, rasismul a fost consecința sclaviei."

Sfârșitul comerțului transatlantic cu sclavi

În Marea Britanie, America, Portugalia și alte părți ale lumii, s-a dezvoltat o opoziție împotriva comerțului cu sclavi. Davis amintește că aboliționiști au crezut că "sfârșitul importului de sclai avea să ducă în mod automat la ameliorarea și abolirea graduală a sclaviei".

În Marea Britanie și America, opoziția la comerțul cu sclavi a fost condusă de Religious Society of Friends (Quakerii) și de evangheliști precum William Wilberforce. Numeroși oameni s-au alăturat mișcării și au protestat împotriva acestui comerț, dar au trebuit să înfrunte opoziția proprietarilor exploatărilor din colonii. După decizia lui Lordului Mansfield din 1772, sclavii deveneau automat oameni liberi în momentul în care pășeau pe teritoriul britanic. Sub conducerea lui Thomas Jefferson, noul stat Virginia a devenit în 1778 primul stat și una dintre primele jurisdicții din lume care a hotărât oprirea importului de sclavi în vedere vânzării. Importul sclavilor din alte state americane sau de peste mări a fost calificat drept infaracțiune. Pe de altă parte, persoanele care se mutau dintr-un stat american în altul aveau voie să își aducă sclavii pe care îi dețineau deja. Noua lege a dus la eliberarea tuturor sclavilor importați ilegal după votarea legii și impunea amenzi grele celor care o încălcau. Danemarca, care participase activ la comerțul cu sclavi, a fost prima țară care a interzis prin lege acest comerț printr-o lege din 1792, care a intrat în vigoare în 1803. Marea Britanie a interzis comerțul cu sclavi în 1807, impunând amenzi foarte mari pentru fiecare sclav găsit la bordul corăbiilor britanice. Royal Navy a luat măsuri pentru împiedicarea și altor națiuni să continue comerțul cu sclavi și a declarat să sclavia este egală cu pirateria, iar cei care o practicau puteau fi pedepsiți cu pedeapsa capitală. Congresul Statelor Unite ale Americii a votat Legea Comerțului cu Sclavi din 1794, prin care a interzis construirea sau amenajarea corăbilor destinate comerțului cu sclavi în porturile americane. În 1807, Congresul a scos în afara legii importul de sclavi începând cu 1 ianuarie 1808, prima dată permisă de Constituția SUA pentru instituirea unei asemenea interdicții.

William Wilberforce a fost forța motrice din Parlamentul britanic în lupta împotriva comerțului cu sclavi din Imperiul Britanic. Pe 22 februarie 1807, Camera Comunelor a trecut o moțiune (283 voturi pentru și 16 împotrivă) pentru abolirea comerțului transatlantic cu sclavi. SUA au abolit comerțul cu sclavi în același an, dar nu și comerțul intern cu sclavi, care avea să mai continue până în deceniul al șaptelea. În 1805,ordinul emis în numele monarhului britanic a restricționat importul sclavilor în coloniile cucerite de la francezi sau olandezi.

Britanicii au continuat să exercite presiuni asupra altor națiuni pentru oprirea comerțului cu sclavi. în 1810 a fost semnat un tratat anglo-portughez prin care Portugalia a fost de acord să restricționeze comerțul cu sclavi în coloniile sale. În 1813, a fost semant un tratat anglo-suedez prin care Suedia interzicea comerțul cu sclavi. Tratatul de la Paris din 1814 cu Frana constata că acest comerți este "incompatibil cu principiile dreptății naturale". Parisul era de acord să abolească comerțul cu sclavi în cinci ani. Tratatul anglo-olandez din 1814 a scos în afara legii comerțul cu sclavi al negustorilor Țărilor de Jos.

Escadra Africii Occidentale a Royal Navy a fost fondată în 1808 cu un efectiv de până la 25 de corăbii, care aveau ca sarcină combaterea sclaviei de-a lungul litoralului Africii. Între 1807 și 1860, escadra Royal Navy a confiscat aproximativ 1.600 de vase implicate în comerțul cu sclavi și a eliberat 150.000 de africani înrobiți transportați la bordul acestor corăbii. Mai multe sute de sclavi au fost transportați anual în colonia britanică Sierra Leone, unde au fost obligați să lucreze ca "ucenici" în economia locală până în anul 1833, anul în care a fost emisă Legea Abolirii Sclaviei.

Ultima corabie care a debarcat sclavi pe teritoriul SUA a fost Clotilde, care a transportat în mod ilegal în 1859 o sută șaisprezece sclavi africani în Mobile, Alabama. Africanii de la bordul navei au fost vânduți ca sclavi. până la urmă, sclavia a fost abolită în SUA în 1865, la sfârșitul Războiului Civil American. Ultimul supraviețuitor al acestui transport a fost Cudjoe Lewis, care a murit în 1935.

Ultima țară care a interzis comerțul transatlantic cu sclavi a fost Brazilia în 1831. Cu toate acestea, a continuat să existe un comerț ilegal foarte activ, un mare număr de robi fiind transportați în Brazilia și Cuba până în deceniul al șaptelea, când eforturile comune ale marinei și diplomaților britanici au pus capăt definitiv comerțului transatlantic cu sclavi. În 1870, portughezii au pus capăt ultimei rute de comerț cu Americile, unde ultima țară care a importat sclavi a fost Brazilia. În Brazilia, sclavia a fost intezisă în 1888, aceasta fiind ultima țară care a interzis robia.

Istoricul Walter Rodney susține că scăderea rentabilității comerțului triunghiular a făcut posibilă afirmarea anumitor sentimente umane fundamentale la nivelul decizional într-o serie de țări europene - Marea Britanie fiind cea mai importantă, pentru că a fost cel mai mare transportator transatlantic de robi africani. Rodney mai consideră că modificările în domeniile productivității, tehnologiei și structurii schimburilor din America și Europa a dus la decizia britanicilor din 1807 să pună capăt implicării lor comerțul cu sclavi. În 1809, președintele James Madison a scos în afara legii comerțul cu sclavi cu Statele Unite.

Cu toate acestea, Michael Hardt și Antonio Negri consideră că nu a fost vorba nici de probleme strict economoice nici măcar morale. În primul rând, pentru că sclavia a fost (în practică) încă profitabilă pentru capitalism, asigurând nu doar un influx de capital, dar și "disciplinarea" forța de muncă. Argumentul recent ale "translației morale" este descris de Hardt și Negri ca un aprat "ideologic", folosit pentru eliminarea sentimentului de vinovăție al societății occidentale. Deși argumentele morale au jucat un rol secundar, principalul motiv a fost o strategie de subminare a profiturilor competitorilor economici. Acest argument susține că istoria eurocentrică a fost orbă față de cel mai important element al acestei lupte pentru emancipare,adică starea de rebeliune constantă și antagonismul revoltelor sclavilor. Dintre rebeliunile sclavilor, cea mai importantă a fost Haitian Revolution. Șocul acestei revoluții din 1804 a adus un argument politic pentru oprirea comerțului cu sclavi de peste trei ani.

Urmări

Diaspopra africană

Diaspora africană care a fost creată de via sclavie a fost o parte complex întrețesută a istoriei și culturii americane. Succesul romanului lui Alex Haley Roots: The Saga of an American Family publicată în 1976 și serialul TV bazat pe acesta, Roots, a produs un interes crescut pentru moștenirea africană a comunității afro-americane. Influențați, cel puțin în parte, de acest roman, numeroși afroamericani au început să își cerceteze genealogia și să viziteze Africa de Vest. O întreagă industrie a turismului s-a dezvoltat pentru asigurarea serviciilor acestora. Un exemplul important al acestei industrii este "Roots Homecoming Festival", care se ține anual în Gambia, în cursul căruia afroamericanii pot să se "vină acasă" simbolic în Africa. Cu toate acestea, au apărut dispute între afroamericanii și autoritățile africane cu privire la modul de expunere a site-urilor istorice care au fost implicate în comerțul transatlantic cu sclavi – afroamericanii fiind nemulțumiți de faptul că aceste amplasamente nu sunt tratate sunt cu erspect și sensibilitate, ci mai degrabă ca afaceri comerciale.

"Back to Africa"
În 1816, un grup de americani bogați, dintre unii erau aboliționiști, alții rasiști, au fondat American Colonization Society care avea ca obiectiv declarat reîntoarcerea afroamericanilor din Statele Unite în Africa de Vest. În 1820, ei au organizat primul tranport către Liberia. În următorii zece ani, aproximativ două mii de afroamericani au fost colonizat în această țară vest-africană. Aceste recolonizări au continuat de-a lungul întregului secol XIX,cu un ritm mai susținut odată cu deteriorara relațiilor interrasiale din satele sudiste după reconstrucția din 1877.

Mișcarea Rastafari
Mișcarea Rastafari, care își are originile în Jamaica, unde 98% din populație o reprezintă descendenții fostelor victime ale comerțului transatlantic cu sclavi,a făcut eforturi mari să aducă la cunoștința publicului tragedia sclaviei și să se asigure că nu va uitată, în special prin muzica reggae.

Scuzele oficiale

În întreaga lume
În 1998, UNESCO a proclamat ziua de 23 august a "Zilei internaționale pentru Aducerea-aminte a Comerțului cu Sclavi și a Abolirii Acestuia". Din acel an au avut loc mai multe evenimente pentru recunoașterea efectelor sclaviei. În timpul Conferinței Mondiale împotriva Rasismului din Durban, Africa de Sud din anul 2001, națiunile africane au pretins ca state implicate în comerțul cu sclavi să prezinte în mod public scuze. Dacă unele națiuni au fost gata să prezinte scuze, opoziția manifestată de Regatul Unit, Portugalia, Spania, SUA și Olanda au blocat orice tentativă în acest domeniu. Unul dintre motivele care au motivat această atitudinea a fost teama pentru pretinderea de compensații financiare. Începând din 2009 au fost depuse eforturi pentru crearea unui memmorial ONU al sclaviei în memoria victimelor comerțului transatlantic cu sclavi.

Benin
În 1999, președintele Mathieu Kerekou Beninului (fostul Regat Dahomey) a prezentat scuze pentru rolul pe care l-au jucat africanii în comerțul transatlantic cu sclavi. Luc Gnacadja, ministru al guvernului din Benin, a declarat mai târziu: "Comerțul cu sclavi este o rușine și noi ne căm pentru el." Cercetătorii au estimat că aproximativ 3 milioane de sclavi au fost exportați doar din Golful Benin.

Franța
Pe 30 ianuarie 2006 președintele Franței Jacques Chirac a spus că 10 mai ar trebui să fie proclamată o zi națională a aducerii aminte pentru victimele scalviei în Franța. Pe 10 mai 2001 a fost votată în Franța o lege care califica sclavia ca fiind crimă împotriva umanității.

Ghana
Președintele Jerry Rawlings al Ghanei și-a cerut la rândul lui scuze pentru implicarea țării sale în comerțul cu sclavi.

Olanda
În cadrul conferinței ONU despre comerțului transatlantic cu sclavi din 2001, ministrul olandez pentru politica urbană și integrarea minorităților etnice Roger van Boxtel a declarat că Olanda "recunoaște nedreptățile grave ale trecutului". Pe 1 iulie 2013, cu ocazia sărbătoririi a 150 de ani de la abolirea scaviei în Indiile Occidentale Olandeze, guvernul olandez și-a exprimat "regretul și remușcarea profunde" pentru implicarea Țărilor de Jos în comerțul transatlantic cu sclavi. Guvernul olandez nu a prezentat și scuze oficiale pentru implicarea în comerțul cu sclavi, deoarece scuzele presupun considerarea acțiunilor sale din trecut ca fiind ilegale și ar putea conduce la formularea de cereri pentru despăgubiri financiare din partea descendenților sclavilor.

Nigeria
În 2009, Congresul Drepturilor Civile din Nigeria a scris o scrisoare deschisă adresată tuturor șefilor de triburi africane care au participat la vânzarea sclavilor cerându-le să își prezinte scuze pentru rolul lor în comerțul transatlantic cu sclavi: "Nu putem să continuăm să îi învinovățim pe albi, în vreme ce africanii, în mod particular conducătorii, sunt neprihăniți. Având în vedere faptul că americanii și Europa au acceptat cruzimea rolurilor lor și au cerut scuze cu convingere, ar fi logic, rezonabil și plin de smerenie dacă conducătorii tradiționali africani ... [pot] accepta vina și își vor cere oficial scuze descendenților victimelor pentru colaborarea și exploatarea lor la comerțul cu sclavi".

Uganda
În 1998, președintele Ugandei Yoweri Museveni a cerut șefilor de trib să își ceară scuze pentru implicarea în comerțul cu sclavi: "Șefii africani au cei care au pornind războaie unul împotriva celuilalt, și-au capturat semenii și i-au vândut. Dacă cineva ar trebui să-și ceară scuze, ar trebui să fie șefii africani. Mai avem acei trădători aici chiar și astăzi".

Regatul Unit
Pe 9 decembrie 1999, Consiliul municipal al orașului Liverpool a votat o moțiune oficială prin care își cerea scuze pentru contribuția orașului la comerțul cu sclavi. Toată lumea a fost de acord ca Liverpool să își recunoască responsabilitatea pentru implicarea sa în comerțul cu sclavi timp de trei secole. Consiliul municipal și-a scuze fără rezerve pentru implicarea orașului Liverpool și efectul neîntrerupt al sclaviei asupra comunităților negre din Liverpool.

On 27 November 2006, British Prime Minister Tony Blair made a partial apology for Britain's role in the African slavery trade. However African rights activists denounced it as "empty rhetoric" that failed to address the issue properly. They feel his apology stopped shy to prevent any legal retort. Blair again apologized on 14 martie 2007.

Pe 24 august 2007, primarul Londrei Ken Livingstone și-a cerut în mod public scuze pentru rolul orașului în comerțul cu sclavi. "Poți să te uiți peste drum să vezi instituțiile care încă se bucură de bunăstarea bogăției create de ei din sclavie", a spus el arătând către districtul financiar, după care a izbucnit în lacrimi. El a afirmat că Londra era încă pătată de ororile sclaviei. Jesse Jackson l-a lăudat pe primarul Livingstone și a afirmat că trebuie plătite despăgubiri.

Statele Unite ale Americii
Pe 24 februarie 2007, Adunarea Generală a statului Virginia a votat Rezoluția comună nr. 728 prin care se exprima "cu profund regere servitutea involuntară a africanilor și exploaterea băștinașilor americani și cheamă pentru reconciliere printre toți cetățenii Virginiei". Aprobarea acestei rezoluții a făcut ca Virginia să fie primul dintre cele 50 de state ale SUA care recunoaște prin parlamentul local implicarea statului lor în sclavie. Aprobarea acestei rezoluții a fost făcut cu ocazia aniversării a 400 de ani de la fondarea orașului Jamestown, Virginia, prima colonie permanentă engleză care a supraviețuit până în zilele noastre în SUA. Jamestown este de asemenea unul dintre primele porturi pentru sclavi ale coloniilor americane. Pe 31 mai 2007, Bob Riley, Guvernatorul statului Alabama, a semant o rezoluție prin care exprima "profundul regret" pentru rolul jucat de statul Alabama în sclavie și a prezentat scuze pentru aspectele greșite ale sclaviei și ale efectelor lor prelungite. Alabama este al patrulea stat care și-a prezentat scuze pentru sclavie, după voturile din legislativele din Maryland, Virginia, și Carolina de Nord.

Pe 30 iulie 2008, Camera Reprezentanților a Statelor Unite ale Americii a votat o rezoluție prin care își cerea scuze pentru sclavia americană și legile discriminatorii care au urmat. Astfel, s-a făcut referire la "nedreptatea fundamentală, cruzimea, brutalitatea și lipsa de umanitate a sclaviei și a segregării" rasiale. Pe 18 iunie 2009, Senatul SUA a emis o declarație de scuze pentru "nedreptatea fundamentală, cruzimea și lipsa de umanitate a sclaviei". Aceasta a fost salutată de președintele Barack Obama.

Note

Bibliografie
Cercetări istorice

Articole din reviste de specialitate

 Revealing Histories, Remembering Slavery.

Alte surse

Bibliografie suplimentară
 Anstey, Roger: The Atlantic Slave Trade and British Abolition, 1760–1810. London: Macmillan, 1975. .

 Clarke, Dr. John Henrik: Christopher Columbus and the Afrikan Holocaust: Slavery and the Rise of European Capitalism. Brooklyn, NY: A & B Books, 1992. .

 Eltis, David: "The volume and structure of the transatlantic slave trade: a reassessment", William and Mary Quarterly (2001): 17-46. in JSTOR
 Emmer, Pieter C.: The Dutch in the Atlantic Economy, 1580–1880. Trade, Slavery and Emancipation. Variorum Collected Studies Series CS614. Aldershot [u.a.]: Variorum, 1998. .
 , argues the role was minimal
 Gleeson, David T., and Simon Lewis (eds): Ambiguous Anniversary: The Bicentennial of the International Slave Trade Bans (University of South Carolina Press; 2012) 207 pp.
 Gomez, Michael Angelo: Exchanging Our Country Marks (The Transformation of African Identities in the Colonial and AnteBellum South). Chapel Hill, N.C.: The University of North Carolina Press, 1998. .
 Guasco, Michael. Slaves and Englishmen: Human Bondage in the Early Modern Atlantic. Philadelphia, PA: University of Pennsylvania Press, 2014.
 Hall, Gwendolyn Midlo: Slavery and African Ethnicities in the Americas: Restoring the Links. Chapel Hill, N.C.: The University of North Carolina Press, 2006. .
 Horne, Gerald: The Deepest South: The United States, Brazil, and the African Slave Trade. New York, NY: New York University Press, 2007. , .

 Klein, Herbert S.: The Atlantic Slave Trade (2nd edn, 2010).
 Lindsay, Lisa A. Captives as Commodities: The Transatlantic Slave Trade. Prentice Hall, 2008.
 McMillin, James A. The Final Victims: Foreign Slave Trade to North America, 1783–1810, (Includes database on CD-ROM)
 Meltzer, Milton: Slavery: A World History. New York: Da Capo Press, 1993. .
 Northrup, David: The Atlantic Slave Trade (3rd edn, 2010)
 Rawley, James A., and Stephen D. Behrendt: The Transatlantic Slave Trade: A History (University of Nebraska Press, 2005)

 Rodney, Walter: How Europe Underdeveloped Africa. Washington, D.C.: Howard University Press; Revised edn, 1981. .
 Rodriguez, Junius P. (ed.), Encyclopedia of Emancipation and Abolition in the Transatlantic World. Armonk, NY: M.E. Sharpe, 2007. .
 Solow, Barbara (ed.), Slavery and the Rise of the Atlantic System. Cambridge: Cambridge University Press, 1991. .
 Thomas, Hugh: The Slave Trade: The History of the Atlantic Slave Trade 1440–1870. London: Picador, 1997. .; comprehensive history
 Thornton, John: Africa and Africans in the Making of the Atlantic World, 1400–1800, 2nd edn Cambridge University Press, 1998. , , , .

 Araujo, Ana Lucia. Public Memory of Slavery: Victims and Perpetrators in the South Atlantic Cambria Press, 2010.

External links

 Voyages: The Trans-Atlantic Slave Trade Database
 BBC|Africa|Quick guide: Comerțul cu sclavi
 Teaching resources about Slavery and Abolition on blackhistory4schools.com
 British documents on slave holding and the slave trade, 1788–1793

Migrație forțată
Colonizarea Americilor
Rasism
Istoria regiunii Caraibe
Istoria Americii
Istoria Statelor Unite ale Americii
Istoria Africii
Imperiul Portughez
Imperiul Britanic
Imperiul colonial francez

Comerțul transatlantic cu sclavi


Porter Weston Robinson (født 15. juli 1992) er en amerikansk musikproducer.

Eksterne henvisninger

Musikproducere fra USA

Porter Robinson


Çukurkışla, Adana ilinin Tufanbeyli ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Adana iline 215 km, Tufanbeyli ilçesine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Tufanbeyli'nin mahalleleri

Çukurkışla, Tufanbeyli


Christian Duplé, né le  à Bayonne et mort le  à Bayonne, est un joueur de rugby à XIII évoluant au poste de troisième ligne ou de demi de mêlée.

Il débute sous les couleurs du club de Bordeaux avant d'effectuer une pige à Toulouse puis de retourner à Bordeaux où il y effectue la majeure partie de sa carrière. Il y remporte le Championnat de France en 1954 et dispute la finale de la Coupe de France en 1956, aux côtés de Raymond Contrastin, Paul Bartoletti et André Carrère. Il côtoie également l'équipe de France où se trouve Puig-Aubert, Élie Brousse et Jacques Merquey.

Biographie

Palmarès

En tant que joueur

 Collectif :
 Vainqueur du Championnat de France : 1954 (Bordeaux).
 Finaliste de la Coupe de France : 1956 (Bordeaux).

Détails en sélection

En club

Notes et références

Lien externe

International français de rugby à XIII
Naissance en octobre 1929
Naissance à Bayonne
Décès à Bayonne
Décès à 72 ans
Décès en mars 2002

Christian Duplé


Centaurus ya da Erboğa takımyıldızı, modern 88 takımyıldızdan biridir. Güney yarımküreden gözlemlenebilmektedir.

Takımyıldızda bulunan derin uzay nesneleri
Bu takımyıldızda bulunan Alfa Centauri, aslında bir üçlü yıldız sistemidir ve Güneş'e en yakın yıldız olan Proxima Centauri'yi içerir. Takımyıldız ayrıca, Samanyolu'nda tanımlanan en büyük ve Dünya'dan görülebilen en parlak küresel yıldız kümesi olan Omega Centauri'yi de içerir.

Kaynakça

Batlamyus'un 48 takımyıldızı

Centaurus (takımyıldız)


Petrovaradinska tvrđava je tvrđava u Petrovaradinu, pored Novog Sada.

Povijest
Ispod tvrđave je postojalo utvrđeno naselje 2 tisuće godina prije Krista. Utvrda je na stijeni. Korijeni tvrđave stari su 20 stoljeća. Zahvaljujući njoj Petrovaradin postoji kao utvrđeno i naseljeno mjesto. Utvrda je smještena na ogranku Fruške gore na 40 metara relativne visine nad Dunavom, na desnoj obali. Bila je jedno od najvažnijih vojnih i strateških mjesta na panonskom prostoru.  Rimljani su na ovom mjestu u 1. stoljeću podigli utvrdu i promatračnicu nakon što su pokorili ovdašnja keltska plemena. Poslije pada Zapadnog Rimskog Carstva ovdje dolaze Huni. Raspadom hunske države ovdje je došao Bizant. Petrovaradin se razvija od 1237. godine, kad ga je ugarski kralj Bela IV. darovao francuskim cistercitima iz Šampanje. Cisterciti su ovdje sazidali samostan Belefons, a radi zaštite, oko 1330. godine povećali su i jače utvrdili postojeću utvrdu. Novo proširenje i utvrđivanje bilo je između 1490. i 1494. koje je sproveo nadbiskup Petar Varda (Petrus de Varda). Od tih godina tvrđava je iz dva dijela - Gornji i Donji grad. Gornji grad je više prava utvrda nego Donji. Gornji grad je visokih bedema, sa smještajnim prostorijama za vojsku, vojnim skladištima i osmatračnicama. Donji grad više je stambeni. Čine ga uske ulice i kuće malih dvorišta. Ali i Donji grad opasava bedem i čine jednu cjelinu.

Kad su Osmanlije zauzele Beograd 1521., namjera je bila dalje osvajati ka sjeverozapadu. Petrovaradinska tvrđava bila je prva i pala je nakon duge opsade, 15. srpnja 1526. godine. Osmanlije su njome vladali 160 godina. Veliki turski rat 1683. – 1699. donosi kršćansku ofenzivu. Austrijska vojska oslobodila je tvrđavu 1687. godine. Zbog sprječavanja protunapada, ubrzano ju je bolje utvrđivala, jer turska opasnost još nije jenjala. Tek su ih očekivale borbe za potiskivanje Turaka iz Podunavlja. Osmanlije su ipak uspjele opet zauzeti tvrđavu, no samo zakratko, jer su ju austrijske postrojbe opet oslobodile 17. kolovoza 1691. godine. 1692. godine grade dvije obrambene crte s 14.000 vojnika. Ta izgradnja i utvrđivanje dala je današnji izgled tvrđave.

1698. godine dovršen je pontonski most kojim je tvrđava povezana s utvrđenim mostobranom na lijevoj obali. Na toj obali niklo je naselje od oko 1000 stanovnika koje je 1748. naraslo na 4620, a carica Marija Terezija proglasila ga je slobodnim gradom pod nazivom Neusatz (Novi Sad). Zadnji veliki napad Turaka odbijen je u velikoj bitci 5. kolovoza 1716. godine pokraj Petrovaradina. 80.000 kršćanskih vojnika pod vodstvom Eugena Savojskog strahovito je porazilo vojsku od 200.000 Turaka pod vodstvom Damad Ali paše. Vojno nadograđivanje nije zastalo, jer osmanska granica ipak je i dalje bila blizu. Od 1768. gradil su se četverokatni podzemni hodnici i skladišta od kojih neka vode ispod Dunava. Ukupne su dužine preko 16 km.
Početkom 19. stoljeća bila je ovo jedna je od najvećih i najsigurnijih tvrđava u Europi. Imala je 4000 vojnika i 800 topova. Revolucionarne 1848./49. (bečka, mađarska, francuska revolucija) posada tvrđave priklonila se revolucionarima, za razliku od Novog Sada gdje je bila vojska odana caru. S 200 topova posada je bombardirala Novi Sad i uništila 70 posto grada. Ratna razaranja Prvog i Drugog svjetskoga rata zaobišla su Petrovaradinsku tvrđavu, unatoč blizini granica. Vojnu namjenu zadržala je do 1951. godine. Potom je prešla pod civilnu upravu. Danas je na površini od 112 hektara, po čemu je druga tvrđava po veličini u Europi, nadimka "Dunavski Gibraltar".

Turizam
Petrovaradinska tvrđava s podgrađem danas je veliki adut vojvođanskog turizma. Posljednjih godina održava se glazbeni festival EXIT, zbog čega je tvrđava na meti mladeži iz cijele Europe, koji dolaze u Novi Sad na festival.
Proglašen 1991. godine za spomenik kulture Republike Srbije od izuzetnog značaja.

Izvori

Vanjske poveznice
Scrinia Slavonica Petrovaradinska tvrđava od kraja 17. do kraja 18. stoljeća / Josip Kljajić, Sv.1 (2001), str. 58-86
Izvještaji Caraffine komisije o uređenju Slavonije i Srijema nakon osmanske vladavine 1698. i 1702. godine / Ive Mažuran, Osijek : Sveučilište u Osijeku : Historijski arhiv, 1989.
Srijemski i podunavski biseri : hrvatski doprinos Srijemu / Vlatko Rukavina ; [fotografije Zvonko Sajfert, Vlatko Rukavina, Boris Ćavar], Zagreb : Vlatko Rukavina, vlast. nakl. : Nova stvarnost, 2001.
Marko Kljajić, Sveti Juraj u Petrovaradinu, Petrovaradin, 2004.

Građevine u Petrovaradinu
Utvrde

Petrovaradinska tvrđava


زنقة الستات أحد أشهر الأسواق بمدينة الإسكندرية في مصر، حيث تتميز الزنقة بضيق شوارعها وازدحامها الشديد، كما اشتهرت ببيع المستلزمات النسائية.

سبب شهرته
ارتبط اسم السوق بأشهر ثنائي إجرامي وهما ريا وسكينة اللتان اتخذتا من السوق مركزًا لاستدراج ضحاياهم لسرقتهم ثم قتلهم.

تاريخه
يعود تاريخ السوق إلى أوائل القرن الماضي، حيث كان التجار في المغرب العربي وليبيا يتمركزون في حي المنشية الذي يقع وسط مدينة الإسكندرية عند مجيئهم لبيع من داخل مصر وهكذا أقيم السوق.

كان يسمى السوق في البداية باسم «زنقة سطات» حيث تشير كلمة زنقة إلى الشارع الضيق في اللهجة المغربية، فيما انبثقت كلمة ستات وفق روايتين؛ رجحت الأولى الاسم نسبة إلى مدينة سطات المغربية التي تأست خلال القرن 17 والتي حرفها اللسان المصري فيما بعد إلى «زنقة الستات»، بينما رجحت الرواية الثانية الاسم إلى «ستيت» أحد أشهر التجار المغاربة في تلك الحقبة لتلقب «بزنقة ستيت» تخليدا لمحال ذلك التاجر قبل أن تتحول فيما بعد إلى «زنقة الستات».

وقد كانت الزنقة سوقا تحيط بها الأسواق القديمة من ضمنها سوق الصاغة، وسوق الخيط الذي ما زال يبيع أفضل أنواع القماش.

الباعة

من الملاحظ في السوق هو أن معظم الباعة من الرجال، غير أن النساء لا يبدين غضبهن على أن الرجال يعموا الاحتياجات ويعملون على إرضائهن ومعاونتهن في اختيار الأفضل لهن.

والدكاكين تفتح منذ الصباح الباكر حتى ساعات متأخرة من الليل ولا ترتبط بمواعيد خاصة ولكن متروكة حسب حاجه البيع والمواسم الخاصة.

البيت الأبيض

هي منطقة داخل السوق مخصصة لفض النزاعات والخصومات بين تجار السوق.

المساجد الأثرية

يوجد بزنقة الستات كثير من المساجد الأثرية التي تحيط بها وتجسد عظمة العمارة.

مصادر

أسواق مصر
معالم الإسكندرية

زنقة الستات


El fútbol es el deporte más popular en Rusia, especialmente tras el colapso de la Unión Soviética en 1991 y la creación de quince nuevas repúblicas con sus correspondientes ligas e instituciones deportivas. La Unión del Fútbol de Rusia es el máximo organismo del fútbol profesional en Rusia y fue fundada en 1912. En Rusia existen 14.329 clubes de fútbol y 846.736 fichas federativas.

Competiciones oficiales entre clubes

Liga Premier de Rusia: es la primera división del fútbol ruso. Fue fundada en 1991 después de la desintegración de la Unión Soviética —y su correspondiente liga, la Primera Liga Soviética— y está compuesta por 16 clubes.
Primera División de Rusia: es la segunda división en el sistema de ligas ruso. Está compuesta por 20 clubes y el sistema de competición ha variado desde su creación en 1991, dividiéndose en ligas por zonas (Oeste, Centro y Oriente) hasta el formato actual de una única liga.
Segunda División de Rusia: es la tercera división en el sistema de ligas ruso. Hasta 2010 fue gestionada por la Liga de Fútbol Profesional, pero desde 2011 es organizada por la Unión del Fútbol de Rusia. En esta división compiten 75 clubes divididos geográficamente en cinco zonas.
Liga de Fútbol Amateur de Rusia: es la cuarta división en el sistema de ligas ruso. Está gestionada por la Unión del Fútbol de Rusia y la Asociación Interregional de Federaciones de Fútbol de Rusia.
Copa de Rusia: es la copa nacional del fútbol ruso, organizada por la Unión del Fútbol de Rusia y cuyo campeón tiene acceso a disputar la UEFA Europa League.
Copa de la Liga Premier de Rusia: extinta competición organizada por la Unión del Fútbol de Rusia y que solo contó con una edición.
Supercopa de Rusia: competición que enfrenta al campeón de la Liga Premier y al campeón de Copa.

Selecciones de fútbol de Rusia

Selección absoluta de Rusia

La selección de Rusia, en sus distintas categorías está controlada por la Unión del Fútbol de Rusia.

El equipo ruso, disputó su primer partido oficial el 30 de junio de 1912 —como Imperio Ruso— y se enfrentó a , partido que se resolvió con 2-1 para los nórdicos, en un encuentro correspondiente a los Juegos Olímpicos de Estocolmo 1912. El 16 de agosto de 1992 debutó el equipo nacional ya como Federación Rusa y tras la desintegración de la Unión Soviética —y por consiguiente de la selección soviética— en un partido en Moscú contra la selección de México, en un partido que los rusos vencieron por 2-0 a los aztecas.

La FIFA considera a Rusia como el heredero directo tanto de la selección de la Unión Soviética como del , por lo tanto Rusia ha disputado nueve Copas del Mundo de la FIFA y nueve Eurocopas. El mejor resultado del combinado ruso en una Copa Mundial fue el cuarto lugar obtenido en la Copa Mundial de la FIFA de 1966. Por su parte, Rusia tiene en su palmarés una Eurocopa lograda en 1960.

Selección femenina de Rusia

La selección femenina debutó en 1990 y en 1999 logró clasificarse para su primera participación en una fase final de la Copa del Mundo.

Estadios

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial de la Unión Rusa de Fútbol
 Sitio oficial de la Liga Premier
 Sitio oficial de la Liga de Fútbol Profesional

Fútbol en Rusia


إدريس بن زكري حارس مرمى منتخب المغرب لكرة القدم السابق وحارس نادي النهضة السطاتية ولد في 31 ديسمبر 1970 ببويزكارن. كان هو الحارس الرسمي لمنتخب المغرب في كأس العالم 1998 بفرنسا ولعب دورا كبيرا في تألق منتخب المغرب في الحفل الكروي العالمي.

روابط خارجية

المراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغاربة
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من جهة كلميم واد نون
حراس مرمى كرة قدم رجالية
لاعبو البطولة
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1998
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 2002
لاعبو كأس العالم 1998
لاعبو كرة قدم مغاربة
لاعبو منتخب المغرب لكرة القدم
لاعبو نادي اتحاد الخميسات
لاعبو نهضة سطات
مواليد 1390 هـ
مواليد 1970
مواليد في بويزكارن

إدريس بن زكري (حارس مرمى)


O Primeiro Cerco de Roma durante a Guerra Gótica durou um ano e nove dias, de 2 de março de 537 a 12 de março de 538.  A cidade foi sitiada pelo exército ostrogodo sob seu rei Vitige; os defensores dos romanos orientais eram comandados por Belisário, um dos generais romanos mais famosos e bem-sucedidos. O cerco foi o primeiro grande encontro entre as forças dos dois adversários e desempenhou um papel decisivo no desenvolvimento subsequente da guerra.

Consequências
Após sua vitória sobre um inimigo numericamente muito superior, os romanos ganharam vantagem. Chegaram reforços sob o comando de Narses, o que permitiu a Belisário tomar várias fortalezas góticas e controlar a maior parte da Itália ao sul do rio Pó no final de 539. Eventualmente, a própria Ravena foi tomada por engano em maio de 540, e a guerra parecia efetivamente encerrada. Porém, muito em breve, os godos, sob a competente liderança de seu novo rei Totila , conseguiram reverter a situação, até que a posição do Império na Itália quase desmoronou. Em 546, Roma foi novamente sitiada por Totila, e desta vez Belisário não conseguiu impedir sua queda. A cidade foi reocupada pelos imperiais logo depois, e Totila teve que sitiá-la novamente em 549. Apesar da queda da cidade, o triunfo de Totila seria breve. A chegada de Narses em 551 representou o começo do fim para os godos, e na Batalha de Tagina e em 552 os godos foram derrotados e Totila foi morto. Em 553, o último rei ostrogodo, Teia, foi derrotado. Embora várias cidades no norte continuassem a resistir até o início dos anos 560, o poder gótico foi quebrado para sempre.

As Guerras Góticas, e em particular o cerco, tiveram um efeito desastroso na população da cidade. Segundo uma estimativa, a população diminuiu 90% para cerca de 30 000 no ano 550. Dos 13 aquedutos originais, apenas dois permaneceram funcionais, e a área povoada era 10% daquela em seu pico.

História do Império Romano

Cerco de Roma (537-538)


Auteried ist der Familienname folgender Personen:
 Carl Auteried (1914–1998), österreichischer Segler
 Carl Auteried junior (* 1943), österreichischer Segler

Siehe auch:
 Autenried

Auteried


إيتشيغو كوروساكي (黒崎一護 Ichigo Kurosaki) هو شخصية خيالية من مانغا وانمي بليتش ل تايت كوبو.وهو الشخصية الأساسية في القصة.ايتشيغو هو مراهق قادر على رؤية الاشباح، تغيرت حياته عندما قابل كوتشيكي روكيا التي ستنقل إليه قدرات الشينيغامي ومعها تأتي مسؤولية محاربة الهولو وإرسال الارواح الطيبة إلى سول سوسايتي أو(مجمع الأرواح)، في الأنمي اليابانية، قام ماساكازو موريتا بأداء صوت ايتشيجو المراهق بينما قامت يوكي ماتسوكا بأداء صوته أثناء الطفولة. وقامت هازل فيرناندز بغناء أول تيمة لايتشيغو (Number One) وكانت أغنية باد روليجن (News From The Front) هي الثانية.يجدر الذكر بأن بطل القصة لم يكن في بادئ الأمر إيتشيغو بل روكيا كوتشيكي ولكن تايت كوبو لاحظ بأن شخصية روكيا ليست مناسبة لبطولة القصة لذا قام بإنشاء شخصية إيتشيغو.

الملف الشخصي/لمحة عنه

المظهر
 المولد: 12 يوليو.
 العمر: 17.
 الجنس: ذكر.
 الطول: 181 سم.
 الوزن: 66 كغ.
 لون الشعر: برتقالي.
 لون العينان: بني.

الشخصية
ايتشيغو هو طالب في المدرسة الثانوية، يبلغ من العمر 15 سنة في بداية القصة، كان دائما مختلفا عن الآخرين بسببين رئيسيين: لون شعره البرتقالي وقدرته على رؤية الاشباح.يتمتع بشخصية غامضة نوعا ما وحس كبير بالمسؤولية اتجاه كل من اصدقائه وعائلته خاصة اختيه يوزو وكارن بعد وفاة والدته ماساكي كوروساكي بعد أن حاولت انقاده من أحد الهولو.
في المدرسة، اقرب اصدقائه هم كيغو اسانو، ميزوهيرو كوجيما, وخاصة ياستورا سادو أو كما يلقبه ايتشيغو ب«شادو» وترجع هذه الصداقة إلى أحد الأيام حين دافع ايتشيغو عن سادو في أحد الشجارات، وتواعدا ان يدعما ويساعدا بعضهم البعض في المستقبل، كما يمتلك ايتشيغو صديقتين :اريساوا تاتسكي صديقة طفولته واوريهمي انوي التي تحب ايتشيغو لحد كبير رغم أن هذا الأخير لا يعرف شيئا عن مشاعرها اتجاهه. في الفصل، يقوم ايتشيغو بكل جهده من أجل تحصيل نقط جيدة ليتركه أساتذته في سلام.
اما في الشارع، اتشيغو معروف بكثرة شجاراته ضد المتنمرين-خاصة رفقة سادو- بسب لون شعره الغير عادي ما أدى بهما إلى اكتساب سمعة سيئة أحيانا.

القصة
إيتشيغو كوروساكي هو مراهق يبلغ من العمر 15 سنة يمتلك القدرة على رؤية الاشباح، قابل الشينيغامي كوتشيكي روكيا في أحد هجومات الهولو على عائلته، بعد إصابة روكيا بجروح بليغة اضطرت لنقل قدرات الشينيغامي لديها لإيتشيغو للقضاء على الهولو وإنقادهما وإنقاد عائلته، ولكن هذا الأخير ورغم قضائه على الهولو، امتص كل قدرات روكيا مما أجبرها على البقاء في الأرض حتى تسترجع كامل قوتها مما اضطره للقيام بواجبات الشينيغامي في مكانها.

بعد سماع السول سوسايتي (مجتمع الأرواح) بأمر نقل روكيا لقدراتها لإنسان (والذي يعتبر جريمة) قامت بإرسال كل من بياكويا كوتشيكي قائد الفرقة 6 في غوتي 13 ونائبه أبراي رينجي لإحضارها لتحاكم (سيحكم عليها فيما بعد بالإعدام من طرف غرفة ال46)، ورغم محاولة إيتشيغو إيقافهما فقد تمكن الاثنان من أخد روكيا للسول سوسايتي بعد أن تعرض إيتشيغو لإصابة بليغة من طرف بياكويا حيث استهدف النقطتان المسؤولتان عن الطاقة الروحية أو الرياتسو في جسده لمنعه من استخدامها مجددا، ولكن لحسن حظ إيتشيغو أن كيسكي أوراهارا جاء في الوقت المناسب لعلاجه، بعد اكتمال علاجه قرر إيتشيغو الذهاب للسول سوسايتي لإنقاذ روكيا ولكن قبل ذلك اقترح عليه كيسكي أورهارا التدرب معه، حيث ساعده على إيقاظ قدرات الشينيغامي خاصته (تبين أن القدرات التي فقدها أمام بياكويا كوتشيكي هي في حقيقة الأمر قدرات روكيا)، كما قام بتدريبه على تحرير الزانبكتو خاصته والذي يسمى زانغتس (斬月) وتعني حرفيا قاطع القمر.رافق إيتشيغو إلى السول سوسايتي كل من ياستورا «شادو» سادو, يورويتشي صديقة كيسكي أوراهارا، أوريهيمي أينوي، والكوينسي إيتشيدا أوريو, وبعد نجاحهم مباشرة في الدخول إلى السيريتي دخل كل واحد منهم في معارك محتدمة مع الغوتي 13 (كانوا يعتبرونهم دخلاء) خاصة إيتشيغو الذي واجه كل من مادارامي إيكاكو وقائد الفرقة 11 زاراكي كنباتشي بالإضافة لأبراي رينجي الذي سيصبح في ما بعد أعز أصدقائه، ليتمكن في آخر لحظة من إنقاذ روكيا بمساعدة رينجي وبعض قادة الفرق الآخرين، ليدخل فيما بعض أقوى معركة له في السول سوسايتي ضد بياكويا كوتشيكي، التي سيستعمل فيها إيتشيغو ولأول مرة البنكاي خاصته والمسمى تينسا زانغتس Tensa Zangetsu, كما سنعرف أن لإيتشيغو قوى أخرى قوية جدا لدرجة أنه لايستطيع السيطرة عليها وهي قوى الهولو الموجودة بداخله Inner Hollow, متمكنا بفضلها وبفضل البانكاي من هزم بياكويا، مباشرة بعد نهاية المعركة ستأتي المفاجأة من قائدة الفرقة الرابعة أونوهانا أن السول سوسايتي تعرضت للخيانة من طرف كل من سوسكي آيزن، إيتشيمارو غين، كانامي توسن وأن أيزن سوسكي نوم كل السول سوسايتي مغناطيسيا وادعى الموت بفضل قوة الزانباكتو خاصته كما قتل كل أعضاء غرفة 46 وهو صاحب قرار إعدام روكيا.

القدرات والمهارات

 شيكاي.
 بانكاي.
 شينبو.
 هولو.
 كوينشي.
 فولبرينغ.

روابط خارجية

مصادر

شخصيات أنمي ومانغا ذكور
شخصيات أنمي ومانغا ممارسو فنون قتالية
شخصيات بليتش
شخصيات خيالية متعددة الهوية
شخصيات قصص مصورة ظهرت في سنة 2001
صيادو عفاريت خياليون
صيادو وحوش خياليون
ممارسو فنون قتالية ذكور خياليون
يابانيون خياليون في أنمي ومانغا

إيتشيغو كوروساكي


Koshkonong bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Koshkonong (Missouri)
 Koshkonong (Rock County, Wisconsin), im Walworth und im Rock County
 Koshkonong Manor, im Jefferson County, Wisconsin
 Koshkonong Mounds, im Jefferson County, Wisconsin
 Lake Koshkonong, im Jefferson County, Wisconsin
 Koshkonong (Town), Town(ship) im Jefferson County, Wisconsin

 Fort Koshkonong, ehemaliges Fort an der Stelle der heutigen Stadt Fort Atkinson, Wisconsin

Koshkonong


الكاتيل لوسنت  هي شركة عالمية للاتصالات، ومقرها في باريس، فرنسا. توفر حلول الاتصالات السلكية واللاسلكية لمقدمي الخدمات والشركات والحكومات في جميع أنحاء العالم. وتركز الشركة على الخدمات الثابتة، المتنقلة، وتكنولوجيا بروتوكول الإنترنت، الملكية الفكرية، التقنيات والبرمجيات. ويستفيد من الخبرات التقنية والعلمية من مختبرات بيل، وهي أحد أكبر مراكز الابتكار والبحث والتطوير في صناعة الاتصالات كما تعمل الكاتيل لوسنت في أكثر من 130 بلدا.

تاريخ

في 31 مايو سنة 1898 أنشأ المهندس الفرنسي بيير آزاريا الشركة العامة للكهرباء (CGE) بهدف محاكاة شركات AEG وسيمنز وجنرال إلكتريك، وفي عام 1925 تم ضم الشركة العامة للكابلات في مدينة ليون إلى CGE، وفي عام 1928 أسست شركة طومسون هوسن بالتعاون مع الساسين للميكانيكا شركة ألسوتوم، وفي عام 1966 قامت CGE بضم شركة الساسين للاتصالات السلكية واللاسلكية إليها، وفي عام 1970 تولي امبروا روس رئاسة الشركة العامة للكهرباء، وظل حتى وفاته في عام 1979 رئيسا شرفيا للشركة، وتولي جيان بيير برونيه رئاسة الشركة في عام1982 ثم خلفه جورج بيبيرو في عام 1984، وفي هذا العام تحولت شركة طومسون للاتصالات إلى الشركة القابضة للاتصالات السلكية واللاسلكية وتم ضمها أيضا إلى مجموعة CGE، وفي عام 1985 تغير اسم السوتوم اتلنتيك إلى ألسوتوم، وفي العام نفسه تم الاندماج بين ألكاتيلCIT وطومسون للاتصالات السلكية واللاسلكية.

اندماجات وخصخصة

في سنة 1986 تأسست شركة ألكاتيل NV بعد عقد اتفاق مع شركة ITT التي تبيع الخدمات السلكية واللاسلكية الأوروبية لCGE، وأصبح بيير سيورد رئيسا ل CGE والتي اشترت من شركة فراما توم حوالي 40% من حصتها، وأصبحت شركة ليون للكابلات تابعة لشركة ألكاتيل، وفي عام 1987 تمت خصخصة شركة CGE، وظفرت ألسوتوم بالطلب التجاري لتزويد شبكة قطار فائق السرعة في فرنسا اطلنتيك بالأجهزة وبقيادة اتحاد الشركات الفرنسية والبلجيكية والبريطانية التي تشارك في بناء شبكة TGV اطلنتيك، وفي عام 1988 اتحدت ألسوتوم مع شركة جنرال إلكتريك بالمملكة المتحدة.
كما تم تكوين شركة مساهمة تضم نشاطات السوتوم وقسم أنظمة الطاقة بشركة GEC، وفي 1989 تم عقد اتفاقية بين CGE وشركة جنرال إلكتريك لتأسيس GEC ألسوتوم، وقد تغير اسمها فيما بعد إلى سيجيلك، وفي عام 1990 عقد اتفاق CGE فيات، وتولت بموجبه ألكاتيا الإشراف علي تيليترا، وأخذت فيات الحصة الأكبر في CEAC، كما تم عقد اتفاق حول هيكل رأس المال لشركة فراما توم تضم فيه CGE 12 ،44% من حصتها.

السيطرة على الأسواق

خلال سنة 1991 غيرت الشركة العامة للكهرباء اسمها إلى ألكاتيل ألسوتوم، وفي هذا العام اشترت الشركة مجموعة أنظمة البث من المجموعة الأمريكية روكويل تكنولوجيز، وفي عام 1992 ضمت الشركة AEG Kabel أكبر مصنع للكابلات في ألمانيا وبذلك استطاعت تعزيز وجودها بالمنطقة، وفي عام 1993 استطاعت ضم قسم أنظمة الغواصات STC التابع لشركة نورتل نيتوركس، في عام 1995 ترأس سيرج تشوروك مجلس إدارة شركة ألكاتيل ألسوتوم، وقام بإعادة هيكلة أنظمة الشركة مركزا علي الاتصالات السلكية واللاسلكية، في عام 1998 تغيراسم ألكاتيل ألسوتوم إلى ألكاتيل، وقامت الشركة بضم مؤسسة أمريكان DSC والتي ثبتت أقدامها في السوق الأمريكي، وعند العرض المبدئي لشركة GEC ألسوتوم والتي أصبحت ألسوتوم فقط، استعادت الكاتيل 24% من حصة الشركة التي أعيد تكوينها، وقامت ببيع سيجيلك إلى ألسوتوم، وفي عام 1999 قامت ألكاتيل بضم بعض الشركات الأمريكية مثل زايلان وباكيت إنجين المتخصصة في شبكات وحلول الإنترنت.

الركود

بعد مرحلة الاندماج بين الأمريكي لوسنت والفرنسي ألكاتل، قرر رئيس المجموعة سيرجي تشوروك والرئيسة التنفيذية بات روسو، قررا الاستقالة، بعد أن وجهت لهما انتقادات لاذعة بسبب نتائج المجموعة المخيبة للآمال منذ عملية الاندماج عام 2006. نتائج تأكدت في الربع الثاني من 2008، حيث خسرت المجموعة 222 مليون يورو. ليكون الربع السادس على التوالي الذي تسجل فيه خسائرا، مما تسبب بانهار سعر أسهم الشركة في البورصة منذ 2006.

سوق العمل
يتم تنظيم العمل في شركة ألكاتيل من خلال ثلاث مجموعات عمل: مجموعة الاتصالات الثابتة، مجموعة اتصالات الجوال، ومجموعة الاتصالات الخاصة، وشركة ألكاتيل التي تعتبر الرائدة في التحويل الرقمي تمتلك أكبر قاعدة تركيب خطوط في العالم، والتي تمثل 18% من القاعدة العالمية للتركيب، كما أن ألكاتيل هي رقم 1 في تركيب الشبكات المرئية بنسبة 15% من مجموع حصة السوق، وتحتل رقم 2 في تركيب شبكات المناطق الواسعة متعددة الخدمات ممثلة 22% من السوق، وهي رائدة العالم في مجال تقنيات الوصول واسعة النطاق حيث تمثل حصتها 38% من إجمالي السوق، وكذلك من حيث شحن 23 مليون خط خط المشترك الرقمي.

مراجع

وصلات خارجية

 Yahoo! - الملف الشخصي لألكاتل على ياهو

عمليات الدمج والاستحواذ 2016
باعة معدات الاتصالات
شركات أدرجت سابقا في بورصة نيويورك
شركات إلكترونيات في فرنسا
شركات أسست في 2006
شركات تصنيع مركبات فضائية
شركات تقنية المعلومات في فرنسا
شركات فرنسية أسست في 2006
شركات مدرجة في بورصة باريس
شركات هاتف محمول في فرنسا
شركات ألمانية أسست في 1898
شركات فرنسية انحلت في 1991
شركات طاقة سابقة في فرنسا

ألكاتل-لوسنت


Rodrigo Díaz (falecido a 31 de agosto de 1249) foi um prelado católico romano que serviu como bispo de Oviedo de 1243 a 1249.

No dia 17 de setembro de 1243 Rodrigo Díaz foi nomeado pelo Papa Inocêncio IV Bispo de Oviedo. Foi consagrado por Juan Domínguez de Medina, Bispo de Burgos. Serviu como Bispo de Oviedo até à sua morte no dia 31 de agosto de 1249.

Mortos em 1249
Bispos nomeados pelo Papa Inocêncio IV
Bispos do século XIII

Rodrigo Díaz (bispo)


Richard Matthew Stallman (İnternet ortamında kullanılan kısaltması rms; d. 16 Mart 1953), Amerikalı özgür yazılım aktivisti, sistem uzmanı ve yazılım geliştiricisi. GNU Projesi ve Özgür Yazılım Vakfı'nın kurucusudur.

Eylül 1983'te, Unix-benzeri işletim sistemi oluşturmak amacıyla işletim sistemi çekirdeği (kernel) hariç bir işletim sistemi için gerekli olan tüm yazılımları içeren dev bir özgür yazılım koleksiyonu olan GNU Projesini hayata geçirmiştir. 70'lerin sonu ve 80'lerin başında MIT'de Yapay Zekâ (AI) konusunda çalışmalar yaptığı sırada mesai arkadaşlarının geliştirdikleri yazılımların kaynak kodlarını ticaret amacıyla kapatmalarına karşı isyanı bugüne kadar devam etmektedir.

Stallman'a göre yazılım kodlarının gizlenmesi beraberinde birçok sorunu getirmekteydi. Bunlardan en çok yaşananı, bir firma veya şahsın açık kaynak kodlu bir yazılımı alıp birkaç değişiklik yaptıktan sonra kaynak kodunu kapatarak ticari amaçla kullanmasıydı. Böylesi bir döngü dünyadaki tüm geliştirilen yazılımların zamanla kapalı kaynak haline gelmesine yol açabileceği için Stallman MIT'deki hacker faaliyetlerini ve enerjisini, özgür yazılım savunuculuğuna yöneltmiştir.

Stallman'ın savunuculuğunu yaptığı özgür yazılım aslında dünyanın birçok başka yerinde zaten uygulanmaktaydı. University of California, Berkeley'de vücuda gelen BSD bunun başta gelen örneğidir. BSD geliştirdiği yazılımları, ki aralarında TCP/IP protokol takımı gibi İnternet'in belkemiğini oluşturan kodlar da vardır, tamamen açık şekilde herkesin takdirine sunmaktaydı.

BSD de, Stallman'ın yaşadıklarına benzer şekilde kendi geliştirdiği kodların bir başkası tarafından alınarak üstü kapatılıp ticaret amacıyla kullanılmasını yaşamıştır: AT&T, Sys V adı verilen Unix sürümü içinde BSD'nin geliştirdiği ve TCP/IP'yı da içeren birçok kodu kullandı ve daha sonra trajikomik bir şekilde BSD'yi AT&T'nin kendi telif hakkındaki yazılımları kullandığı iddiasıyla 1992'de mahkemeye verdi. Ancak mahkeme AT&T'nin aleyhine sonuçlandı ve BSD kendi Unix sürümünü FreeBSD olarak serbestçe dağıtmaya başlayabildi.

Stallman, açık kaynak kodlarının gizlenerek ticarileşmesinin yerine herkesin daha çok katkıda bulunabileceği bir sistem oluşturmak için Copyleft bir lisans olan GPL'i (GNU Genel Kamu Lisansı) önermiştir. GPL ile hem son kullanıcı hem de yazılım geliştiriciler açısından daha yararlı ve verimli bir yazılım ortamı amaçlanmıştır.

Seçme yazılarından, çoğunlukla denemelerden, nadiren makalelerden ve röportajlardan oluşan Özgür Yazılım, Özgür Toplum başlıklı bir kitabı vardır.

Donanım tekelleşmesine karşı etkileri
Özgür Yazılım Vakfı'nın yaygınlaştırdığı GPL gibi özgür lisanslama yöntemleri ADSL Modemler, Wireless (Wifi) cihazların ("Embedded Linux" gibi uygulamalar sayesinde) üst düzeyde performansı en hesaplı şekilde sunmasını sağlamıştır. Bu bağlamda Internet protokolü yazılımlarının (örneğin "TCP/IP Stack") 90'lı yıllarda Internet'in patlamasına yol açması gibi günümüzde ADSL, WiFi, GPRS/EDGE/3G cihazlarının milyarlarca insan tarafından benimsenip kullanılmasının da teknolojilerin özgür şekilde geliştirilip herkese açık şekilde sunulması sayesinde gerçekleşmiş olduğundan bahsedilebilir.

Özgür Yazılım Vakfı donanım parçalarını birbirine bağımlı kılacak şekilde üreten üreticilere karşı da harekete geçmiştir. Bazı dizüstü bilgisayar üreticileri, dizüstülerin içinde kullanılan Mini PCI WiFi kartların sadece kendileri tarafından sağlanan Mini PCI kartla çalışabilecek şekilde ayarlamaktaydı. Mini PCI standardının amacına aykırı ve yedek parça fiyatlarının yükselmesine yol açabilecek bu uygulamaya karşı FSF gerekli önlemleri almış olup, konu ile ilgili bilgilendirme yazısını kamu bilgisine sunmuştur.

Kullandığı bilgisayar ve yazılım
Stallman bilgisayar olarak Quanta Computer üretimi Lemote YeeLong marka netbook kullandığını söylemektedir. Bu netbookta işletim sistemi olarak bir GNU/Linux sürümü olan gNewSense yüklü olup, booter olarak Linux MIPS - PMON kullanmaktadır.

Türkiye'de Richard Stallman
Şubat 2011 tarihlerinde yedincisi düzenlenen Bilgisayar Mühendisliği Öğrencileri Kongresi'nde bir konuşma yapmak üzere Yeditepe Üniversitesi Bilgisayar Topluluğu'nun davetlisi olarak Türkiye'ye geldi. Bu ziyaretinde 26 Şubat 2011'de Yeditepe Üniversitesi'nde, 27 Şubat 2011'de de Ankara'da bir konuşma yapmıştır.

27 Şubat 2015 ve 2 Mart 2015 tarihleri arasında İstanbul ve Ankara'da gerçekleştirilen üç etkinliğe katıldı. Stallman Mart 2015'te tekrar geldiği Türkiye'de bu üç etkinliğin ardından Ankara Üniversitesi tarafından 11.si düzenlenen Bilgisayar Mühendisliği Öğrencileri Kongresi'nde de 6 Mart 2015 tarihinde konuşmacı olarak yer aldı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 GNU resmi web sitesi
 Özgür Yazılım Vakfı resmi web sitesi

1953 doğumlular
Manhattan doğumlular
Amerikalı bilişimciler
Amerikalı ateistler
Yahudi asıllı Amerikalılar
Unix kişileri
GNU kişileri
Özgür yazılım
Yaşayan insanlar
İnternet aktivistleri

Richard Stallman