Vincenzo Visciglia (Tatuí, 1977) é um estilista, empresário e arquiteto brasileiro, fundador da marca AAVVA Fashion, conhecida por atender a alta sociedade árabe, principalmente de Dubai.

Biografia

Vincenzo é natural do Estado de São Paulo, nascido no município Tatuí. Quando tinha 12 anos, sua família se mudou para Miami. Desse modo, passou alguns anos nos EUA e até se formou em design de interiores, na Design International Fine Arts.

Educação

Ainda em Miami, Vincenzo cursou arquitetura na Florida International University. O designer então abriu sua própria loja de móveis, sempre focando em decoração e interiores.

Início de carreira

O brasileiro chegou a Dubai pela primeira para visitar um amigo. O plano era ficar apenas um fim de semana na maior cidade dos Emirados Árabes. "Fui com apenas R$ 1.160 no bolso", relembra o estilista. O convite veio de um amigo da faculdade – onde Vincenzo cursou Design de Interiores, em Miami. Esse amigo era diretor de uma companhia que fazia hospitais, e tinha um sócio local. Esse sócio se interessou pelo trabalho do brasileiro, e em três meses, ele já tinha um escritório próprio. Há 10 anos em Dubai, Vincenzo é um sucesso no universo do design.

Logo de início, o passeio de cinco dias se transformou em um projeto de residência e, ainda no mesmo ano, no AAVVA – o escritório de arquitetura que Visciglia e o engenheiro civil libanês Ahmad Ammar fundariam em Dubai. O negócio foi responsável pela criação e execução de mansões para a elite do Oriente Médio, como o palácio da Família Real Saudita, o design do primeiro shopping de Bagdá, no Iraque, e a rede de cafés PappaRoti – que conta com projeto e branding de marca do arquiteto replicado para mais de 400 filiais entre Ásia, Oriente Médio e Europa.

Os inúmeros trabalhos levaram Visciglia a relações de proximidade e confiança com seus clientes de arquitetura e design e a despertar uma antiga paixão: a moda. "Eu ia para a casa dessas pessoas a trabalho e acabava dando pitaco na roupa que usavam. Então, conversei com meu sócio sobre fazermos uma coleção de vestuário de academia para homens, mas nunca chegou às vias de fato. Acabamos por apostar em uma pequena coleção de peças casuais femininas", conta.

Em pouco tempo, a pequena produção ganhou proporções. Visciglia e Ahmad Ammar, seu sócio na construção civil e na AAVVA Fashion, inaugurada em 2014, ficariam conhecidos como os arquitetos da moda. "Apliquei todo o meu conhecimento de arquitetura nesta nova empreitada. Não tem nada da área que eu não use. Fazemos o desenho das nossas peças no Autocad [software usado principalmente por profissionais de arquitetura e engenharia] porque, para nós, são verdadeiros projetos", diz Visciglia. "A arquitetura é uma linguagem natural para a gente, temos uma coleção baseada nos prédios de Dubai."

Entre cafés, restaurantes, e ambientes privados, Vincenzo ficou conhecido no boca a boca. Assim, começou a ser introduzido ao universo dos xeiques árabes e de pessoas famosas. "É tudo muito privado, eles são discretos. Eles não gostam de ostentar para a mídia, mas sim entre si", diz Vincenzo sobre o trabalho que faz. Então, normalmente, as fachadas dos prédios e casas são minimalistas, e o luxo está dentro dos ambientes pessoais.

Nesse contato, Vincenzo tem muito a conversar com as esposas dos Xeiques, que perguntavam a ele opiniões sobre estilo – já que admiravam seu senso estético: "Elas queriam que eu ajudasse nas roupas, em escolher as melhores peças para garantir elegância". Nessa época, o brasileiro era júri em uma das faculdades de moda do Líbano e, por interesse no mundo fashion, decidiu abrir uma marca como um hobby.

AAVVA Fashion

Vincenzo fez uma coleção-capsula. Um amigo dele tinha uma boutique de multimarcas, e pediu para ele se poderia expôr as peças em sua loja. Ele tinha uma gerente italiana que precisaria aprovar e, se tudo desse certo, o negócio estava fechado. No dia, enquanto Vincenzo tirava os sacos para colocar nas araras, as pessoas já iam escolhendo e  experimentando para comprar. Não tinha nem preço. Em 10 minutos, vendereram oito peças. Foi a confirmação que Vincenzo precisava para a sua primeira experiência de vendas. Quando uma personalidade da televisão árabe usou em seu programa uma de suas roupas, a AAVA estourou.

Questionado sobre seu processo criativo, Vincenzo deixa claro que usa e abusa de seus conhecimentos arquitetônicos: "Uso o AutoCAD, que é um software para auxiliar na construção de projetos de arquitetura. Desenho vestidos, bordados, tudo por lá". O estilista aposta em modelagens que valorizam o corpo da mulher, em formas geométricas e únicas. Sobre os bordados, a AAVVA é patrocinada pela Swarovski. "A própria label de pedrarias veio atrás do nosso trabalho. Eles procuravam alguém que desenvolvesse peças com pedras únicas e que se destacassem no mercado", revela Vincenzo sobre a escolha das pedras. Ele fica com as peças excedentes, por isso seu trabalho é tão único e glamuroso.

"Começamos vendendo pelo Instagram, então a Galeria Lafayette nos procurou", comenta Vincenzo, que agora está em nove lojas de departamento pelo país. A AAVVA abriu a flagship store há quase um mês e o brasileiro já está ansioso pelo futuro. São vestidos feitos sob medida, de alto padrão e feitos à mão – que o designer considerada como peças de alta-costura. Em quatro anos de existência da label, Vincenzo já possui 60 funcionários.

Conceito da marca

AAVVA é o nome que recebe a marca do estilista brasileiro Vincenzo Visciglia. Ela é conhecida por misturar as raízes árabes e latinas exibindo uma moda com visão arquitetônica. A grife nasceu em 2011, tendo sido idealizada também pelo engenheiro libanês Ahmad Ammar.

Seu estilo é uma modelagem com o objetivo de valorizar o corpo da mulher, com formas geométricas e únicas. Sobre os bordados, a grife tem patrocínio da Swarovski. Vincenzo conta sobre a escolha das pedras: "A própria label de pedrarias veio atrás do nosso trabalho. Eles procuravam alguém que desenvolvesse peças com pedras únicas e que se destacassem no mercado". Vincenzo opta pelas peças excedentes, por esse motivo seu trabalho é tão original e luxuoso.

A AAVVA possui mais de nove lojas de departamento distribuídas pelo país. Seus vestidos são feitos sob medida, de alto padrão e feitos à mão. Consideradas peças de alta-costura pelo designer.

Fama no Mundo Árabe

Vincenzo foi eleito por duas vezes (2016 e 2018) uma das 100 pessoas mais influentes do Oriente Médio no ranking Hot 100 da "Ahlan! Magazine".

Ainda que trabalhe o lado do editorial da moda, o arquiteto mantém a preocupação em vestir corpos reais e respeitar a cultura das clientes que buscam o ateliê – a maioria, islâmica. "Cerca de 90% da nossa coleção é vendida regionalmente. Então, levamos muito em conta os costumes locais. Nos Emirados Árabes, as mulheres não podem deixar certas partes do corpo à mostra, por isso trabalhamos muito com a ilusão do tule. Assim, conseguimos dar modernidade às peças dentro do socialmente permitido", diz, antes de revelar um toque brasileiro. "Somos conhecidos no Oriente Médio porque fazemos alta costura com neoprene. O tecido se ajusta a qualquer estrutura corporal e ajuda a disfarçar imperfeições com garantia de conforto. Essa ideia de ter algo mais justo no corpo é totalmente brasileira."

Construção Civil

Segundo o arquiteto, a construção civil ainda é a sua principal fonte de ganhos. Mas a AAVVA Fashion, que começou como um hobbie há cinco anos, conta hoje com 58 funcionários e uma receita 300% maior do que a arrecadada no início das operações. "Desde o primeiro ano, não colocamos mais dinheiro nosso na marca. E também não tiramos, o que ganhamos reinvestimos nela."

Estilistas do estado de São Paulo
Empresários do estado de São Paulo
Arquitetos do estado de São Paulo
Naturais de Tatuí
Brasileiros de ascendência italiana

Vincenzo Visciglia


The choroid plexus, or plica choroidea,  is a plexus of cells that arises from the tela choroidea in each of the ventricles of the brain. Regions of the choroid plexus produce and secrete most of the cerebrospinal fluid (CSF) of the central nervous system. The choroid plexus consists of modified ependymal cells surrounding a core of capillaries and loose connective tissue. Multiple cilia on the ependymal cells move to circulate the cerebrospinal fluid.

Structure

Location

There is a choroid plexus in each of the four ventricles. In the lateral ventricles it is found in the body, and continued in an enlarged amount in the atrium. There is no choroid plexus in the anterior horn. In the third ventricle there is a small amount in the roof that is continuous with that in the body, via the interventricular foramina, the channels that connect the lateral ventricles with the third ventricle. A choroid plexus is in part of the roof of the fourth ventricle.

Microanatomy
The choroid plexus consists of a layer of cuboidal epithelial cells surrounding a core of capillaries and loose connective tissue. The epithelium of the choroid plexus is continuous with the ependymal cell layer (ventricular layer) that lines the ventricular system. Progenitor ependymal cells are monociliated but they differentiate into multiciliated ependymal cells. Unlike the ependyma, the choroid plexus epithelial layer has tight junctions between the cells on the side facing the ventricle (apical surface). These tight junctions prevent the majority of substances from crossing the cell layer into the cerebrospinal fluid (CSF); thus the choroid plexus acts as a blood–CSF barrier. The choroid plexus folds into many villi around each capillary, creating frond-like processes that project into the ventricles. The villi, along with a brush border of microvilli, greatly increase the surface area of the choroid plexus. CSF is formed as plasma is filtered from the blood through the epithelial cells. Choroid plexus epithelial cells actively transport sodium ions into the ventricles and water follows the resulting osmotic gradient.

The choroid plexus consists of many capillaries, separated from the ventricles by choroid epithelial cells. Fluid filters through these cells from blood to become cerebrospinal fluid. There is also much active transport of substances into, and out of, the CSF as it is made.

Function

The choroid plexus regulates the production and composition of cerebrospinal fluid (CSF), that provides the protective buoyancy for the brain. CSF acts as a medium for the glymphatic filtration system that facilitates the removal of metabolic waste from the brain, and the exchange of biomolecules and xenobiotics into and out of the brain. In this way the choroid plexus has a very important role in helping to maintain the delicate extracellular environment required by the brain to function optimally.

The choroid plexus is also a major source of transferrin secretion that plays a part in iron homeostasis in the brain.

Blood–cerebrospinal fluid barrier

The blood–cerebrospinal fluid barrier (BCSFB) is a fluid–brain barrier that is composed of a pair of membranes that separate blood from CSF at the capillary level and CSF from brain tissue. The blood–CSF boundary at the choroid plexus is a membrane composed of epithelial cells and tight junctions that link them. There is a CSF-brain barrier at the level of the pia mater, but only in the embryo.

Similar to the blood–brain barrier, the blood–CSF barrier functions to prevent the passage of most blood-borne substances into the brain, while selectively permitting the passage of specific substances (such as nutrients) into the brain and facilitating the removal of brain metabolites and metabolic products into the blood. Despite the similar function between the BBB and BCSFB, each facilitates the transport of different substances into the brain due to the distinctive structural characteristics of each of the two barrier systems. For a number of substances, the BCSFB is the primary site of entry into brain tissue.

The blood–cerebrospinal fluid barrier has also been shown to modulate the entry of leukocytes from the blood to the central nervous system. The choroid plexus cells secrete cytokines that recruit monocyte-derived macrophages, among other cells, to the brain. This cellular trafficking has implications both in normal brain homeostasis and in neuroinflammatory processes.

Clinical significance

Choroid plexus cysts

During fetal development, some choroid plexus cysts may form. These fluid-filled cysts can be detected by a detailed second trimester ultrasound. The finding is relatively common, with a prevalence of ~1%. Choroid plexus cysts are usually an isolated finding. The cysts typically disappear later during pregnancy, and are usually harmless. They have no effect on infant and early childhood development.

Cysts confers a 1% risk of fetal aneuploidy. The risk of aneuploidy increases to 10.5-12% if other risk factors or ultrasound findings are noted. Size, location, disappearance or progression, and whether the cysts are found on both sides or not do not affect the risk of aneuploidy. 44-50% of Edwards syndrome (trisomy 18) cases will present with choroid plexus cysts, as well 1.4% of Down syndrome (trisomy 21) cases.  ~75% of abnormal karyotypes associated with choroid plexus cysts are trisomy 18, while the remainder are trisomy 21.

Other

There are three graded types of choroid plexus tumor that mainly affect young children. These types of cancer are rare.

Etymology
Choroid plexus translates from the Latin plexus chorioides, which mirrors Ancient Greek χοριοειδές πλέγμα. The word chorion was used by Galen to refer to the outer membrane enclosing the fetus. Both meanings of the word plexus are given as pleating, or braiding. As often happens language changes and the use of both choroid or chorioid is both accepted. Nomina Anatomica (now Terminologia Anatomica) reflected this dual usage.

Additional images

See also

 Choroid plexus papilloma
 Tela choroidea

References

Sources

External links

 3-Dimensional images of choroid plexus (marked red)

 MedPix Images of Choroid Plexus
 More info at BrainInfo

Meninges
Ventricular system

Choroid plexus


පද්ධති මෘදුකාංග යනු පරිඝනක දෘඪාංග මෙහෙයවිමට නිර්මාණය කල මෘදුකාංගයි. මේවා අනෙකුත් යෙදවුම් මෘදුකාංග ක්‍රියාත්මක විමට අවශ්‍ය පසුබිම සකසා දේ.ප්‍රධාන වශයෙන් පද්ධති මෘදුකාංග වර්ග 3කට බෙදිය හැකි ය.
1.මෙහෙයුම් පද්ධති
2.උපයෝගීතා මෘදුකාංග
3.භාෂා පරිවර්තක

මුලික පද්ධති මෘදුකාංග වර්ග

ෆර්ම්වෙයා (Firmware) සහ බයෝස් (BIOS) වැනි ඩිවයිස් ඩ්‍රයිවර් (Device drivers) මෘදුකාංග පරිගණකය හා සම්බන්ධ දෘඪාංග වල මුලික ක්‍රියාකාරකම් පාලනය කරයි.
මෙහෙයුම් පද්ධති පරිඝනකයේ මතකය සහ දෘඪ තැටි අතර දත්ත හුවමාරුව සහ ප්‍රතිඵල ප්‍රතිදාන උපාංග හරහා භාවිතා කරන්නා වෙත ලබාදිම සිදුකරයි.
උදා:මයික්‍රොසොෆ්ට් වින්ඩෝස්,මැක් OS X,ලිනක්ස්
ස'වර්ස් (servers) මෙම මෘදුකාංග අනෙකුත් මෘදුකාංග වලින් ඉල්ලුම් කරනා පරිඝනනයන් සහ දත්ත ලබාදීම මෙම මෘදුකාංගයෙන් සිදුකෙරේ.මෙම මෘදුකාංග අනෙකුත් මෘදුකාංග සමඟ එම පරිඝනකයේම හෝ ජාලය තුල වෙනත් පරිඝනකයක හෝ ස්ථාපනය කර තිබිය හැක.
යුටිලිටි මෘදුකාංග (utility software) මේවා පරිඝනකයේ ක්‍රියාකාරිත්වය විශ්ලේශණය කිරිමට,ක්‍රියාකාරිත්වය වැඩි කර ගැනිමට සහ නඩත්තු කටයුතු වලට උපකාරි වේ.
වින්ඩෝ පද්ධති (window systems), මේවා ග්‍රැෆික් උපාංග,මුසිකය සහ යතුරු පුවරුව. ක්‍රියාකිරිමට මුලික අඩිතාලම සලසයි. සාමාන්‍යයෙන් මවුස් කර්සරය පරිඝනක තිරය මත දර්ශනය කරන්නේ වින්ඩෝ පද්ධතියක් මඟිනි.

ඇතැම් ප්‍රකාශන, පද්ධති මෘදුකාංග යන පදය මෘදුකාංග ක්‍රමාලේඛණයෙදි භාවිතා කරන මෘදුකාංග හැඳින්විමටද යොදා ගනි.

පද්ධති මෘදුකාංග


Stilpon MÖ 4. yüzyılda yaşamış olan Yunan düşünür. Megara okulu ile Kinikliği birleştirmiş ve Stoacılığı da belli şekillerde etkilemiş olan Stilpon'un oğlu Bryson da, kuşkuculuğun kurucusu olan Phyrhon'un öğretmenlerinden biri olmuştur. Bağımsızlığından ödün vermeyen Stilpon ahlakı, pratik felsefeyi ön plana çıkarmış, özgürlük ve fakirliğini, çekici ve zengin bir yaşama yeğ tutmuş olan bilge bir düşünürdür

MÖ 4. yüzyılda Yunanlar
MÖ 4. yüzyıl filozofları
Antik Yunan filozoflar
Antik Megara

Stilpon


Albert Samuel Anker (1 Nisan 1831 - 16 Temmuz 1910), özellikle çocuk portreleriyle tanınmış İsviçreli bir ressam ve çizerdir.

1845 ve 1848 yılları arasında Louis Wallinger'den ilk çizim derslerini aldıktan sonra, 1851'de Bern'de teoloji öğrenimine başladı ve Almanya Halle Üniversitesi'nde eğitimini sürdürdü. Fakat Almanya'da büyük sanat koleksiyonlarından ilham aldı, ve 1854'te babasını sanat kariyeri hususunda ikna edip Paris'e yerleşti ve Charles Gleyre stüdyosuna üye oldu.

1864'te Anna Rüfli'yle evlendi ve bu evlilikten dört çocukları oldu: Louise, Marie, Maurice and Cécile. Çocukları, sanatçının bazı resimlerinde görünürler.

Birçok İsviçre posta pulunda Anker'in çalışmaları yer alır, özellikle geliri gençlere yardımda bulunan hayır kuruluşlarına gidenlerinde.

Kaynakça
 H.A. Lüthy, S. Kuthy, Albert Anker (1980) (Almanca)
 S. Kuthy, T. Bhattacharya-Stettler, Albert Anker, Ölgemälde und Ölstudien (1995) (Almanca)

Dış bağlantılar

 albert-anker.ch Kişisel sitesi
 Albert Anker tabloları

19. yüzyıl İsviçreli ressamları
20. yüzyıl İsviçreli ressamları
1831 doğumlular
1910 yılında ölenler

Albert Anker


You Know Who er den danske popgruppe You Know Whos debutalbum fra 1997. Albummet solgte 30.000 eksemplarer.

You Know Who indeholdt singlerne "Guantanamera" og "The Greatest Gift". Førstnævnte toppede Tjeklisten som #6 og tilbragte syv uger på listen og nåede #2 på samme liste, og var på denne i ni uger. "Love Takes Two" nåede også #2 og var på Tjeklisten i ti uger.

Spor
 "Good & Evil" - 4:12
 "It's Not Too Late" - 3:59
 "The Greatest Gift" - 3:55
 "Find Her" - 4:34
 "Masquerade" - 4:30
 "Why Didn't You Listen" - 4:26
 "Two Wrongs (...Can't Make A Right)" - 3:54
 "Mission Of Love" - 3:55
 "Love Takes Two" - 5:33
 "Spooky" - 3:46
 "Guantanamera" - 3:54

Referencer

Album fra Danmark
Album fra 1997

You Know Who (album)


Djerba ([], ), tunesisch-arabisch [], ist eine flache Insel an der Ostküste Tunesiens im Golf von Gabès. Mit 514 km² ist sie die größte Insel Nordafrikas. Hauptort ist Houmt Souk. Unter den knapp 164.000 Inselbewohnern zum Zensus 2014, meist Arab-Berbern, befindet sich seit vielen Jahrhunderten eine jüdische Gemeinde. Mit dem Festland ist die Insel durch den Römerdamm verbunden.

Geschichte
Laut einer Legende ist Djerba die Insel der Lotophagen, auf die Odysseus auf seiner Irrfahrt durch das Mittelmeer gelangte.

Die Insel, die bis zum dritten Jahrhundert v. Chr. Meninx genannt worden ist, war Standort dreier wichtiger Städte. Eine von ihnen, deren heutiger Name Būrgū ist, liegt in der Nähe von Midoun im Zentrum der Insel. Eine andere Stadt an der südöstlichen Küste in der Gegend der heutigen archäologischen Ausgrabungsstätte Meninx war laut Plinius dem Älteren zweitwichtigster Ort für Purpurherstellung neben dem phönizischen Tyros im heutigen Libanon. Eine dritte wichtige Stadt war das altertümliche Haribus. In römischen und byzantinischen Zeiten war die Insel dicht bevölkert und importierte wahrscheinlich den Großteil der Getreide, die vom Volk konsumiert wurden. Die Insel erscheint auch auf der Peutingerschen Tafel aus dem 4. Jahrhundert.

Im Mittelalter war Djerba von den Ibaditen besetzt, die die Insel für sich beanspruchten. Die christlichen Gemeinschaften von Sizilien und Aragon fochten diese Beanspruchung an. Überreste aus dieser Zeit sind in mehreren kleinen Moscheen aus dem zwölften Jahrhundert zu finden, sowie in zwei umfangreichen Festungsanlagen.

Die Insel stand zweimal unter der Herrschaft des sizilianischen Königreiches, von 1135 bis 1158 und von 1284 bis 1333. In der zweiten Herrschaftsperiode war die Insel ein feudales Herrschaftsgebiet, mit den folgenden Herren von Djerba: 1284 – 1305 Roger І, 1305 – 1307 und 1307 – 1310 Roger ІІ, 1310 Charles, 1310 Francis-Roger ІІІ; ebenfalls gab es zwei königliche Herrscher, deren Herrschaftszeiten sich mit denen der Herren von Djerba teilweise überschneiden: 1305 – 1308 Simon de Montelieu, 1308 – 1315 Ramon Muntaner.

1503 übernahmen die korsarischen Brüder Arudsch (Oruç) und Khair ad-Din Barbarossa die Insel und verwandelten sie in ihre Hauptbasis im Mittelmeer, so dass Djerba fortan unter osmanischer Kontrolle stand. Spanien erlebte eine desaströse Niederlage bei dem Versuch einer Eroberung im November 1510. Im Jahre 1513 endete das dreijährige Exil der Fregosi-Familie und sie kehrten von Rom nach Genua zurück. Ottaviano wurde zum Dogen gewählt und sein Bruder, Erzbischof und späterer Kardinal Federigo Fregoso wurde als Armeesführer eingesetzt, um die Republik gegen innere Gefährdungen zu verteidigen (Revolten der Adorni und Fieschi), sowie auch äußere Gefahren, vor allem gegen die Unterdrückung durch Barbaresken-Korsaren. Cortogoli, ein Korsar aus Tunis, blockierte die Küste mit einer Flottille und hatte innerhalb weniger Tage achtzehn Kaufleute gefangen genommen. Federigo überraschte Cortogoli mit der genuesischen Flotte vor Bizerta, in der auch Andrea Doria diente. Kurz darauf besetzte er die Insel und kehrte mit großer Beute nach Genua zurück.

Spanische Flotten kehrten 1520 nach Djerba zurück und konnten dieses Mal erfolgreich die Insel besetzen. Sie war zweimal von Spanien besetzt, und zwar von 1521 bis 1524 und von 1551 bis 1560.

Am 14. Mai 1560 besiegte die osmanische Flotte unter dem Kommando von Piale Pascha und Turgut Reis die "Heilige Liga" von König Philip ІІ von Spanien in der Seeschlacht von Djerba. Von diesem Moment an fiel Djerba bis 1881 unter die osmanische Herrschaft.

Anschließend gehörte Djerba zum kolonialistischen Protektorat Frankreichs, aus dem die heutige Republik Tunesien entstand.

Archäologische Feldforschungen auf Djerba, die zwischen 1995 und 2000 ausgeführt unter der Schirmherrschaft der University of Pennsylvania, der American Academy in Rom und dem Tunesischen Institut National du Patrimoine, haben 400 archäologische Ausgrabungsstätten entdeckt, unter anderem viele punische und römische Villen.

Am 11. April 2002 wurde ein Anschlag auf Touristen, die die El-Ghriba-Synagoge besuchten, verübt. Dabei fuhr ein Lastwagen, der mit 5000 Litern Flüssiggas beladen war, gegen die Synagoge und explodierte. Infolge des Anschlags starben 19 Touristen (14 davon aus Deutschland); weitere ca. 30 Personen wurden zum Teil schwer verletzt.

Tourismus

Djerba ist ein populäres Reiseziel. Besonders an der Ostküste sind in den letzten Jahrzehnten zahlreiche Touristenanlagen entstanden, vor allem für preisbewusste Pauschaltouristen, welche u. a. die Wassersportmöglichkeiten schätzen. Vor allem der nordöstliche Küstenstreifen hat lange Sandstrände. Besonders beliebt sind die "Piratenfahrten" mit altertümlich aussehenden Booten auf die sechs Kilometer lange Flamingo-Halbinsel.

Die Fähren zwischen der Insel (Ajim) und dem Festland (Jorf) fahren die 2,5 Kilometer Seestrecke in der Hochsaison regelmäßig. Acht Kilometer westlich von Houmt Souk liegt der internationale Flugplatz. Ein befahrbarer 6,5 Kilometer langer Damm verbindet die Insel südlich mit dem Festland. Er ist etwa in der Mitte durchbrochen, um den Wasseraustausch mit der Lagune sicherzustellen. Auf dem Damm verläuft parallel zur Straße eine Pipeline, mit der Trinkwasser aus der Gegend von Medenine auf die Insel transportiert wird. Ohne diese Wasserversorgung wäre der intensive Tourismus auf der Insel nicht denkbar. 80 Prozent des Wassers dienen der Versorgung der Touristen, nur 20 Prozent werden von der einheimischen Bevölkerung genutzt.

Der Römerweg bei Al-Kantara ist eines der Relikte römischer Bauwerke auf dem Eiland.

Sehenswürdigkeiten

Synagogen
Eine der ältesten und bekanntesten Synagogen der Welt, die el-Ghriba-Synagoge, befindet sich einige Kilometer südwestlich von Houmt Souk. Die Hara-Seghira-Synagoge wurde in den 1930er Jahren errichtet.

Unterirdische Moschee
Etwa drei Kilometer hinter Sedouikech, zwischen dem Kilometer-Stein 32 und 33 auf dem Weg nach El Kantara, befindet sich auf der rechten Seite
eine Unterirdische Moschee. Die in einem Olivenhain gelegene Anlage ist etwas schwierig zu finden, da sie nicht ausgeschildert ist. Sie ist frei zugänglich.

Römerdamm

Nach Süden hin ist die Insel mit einem etwa sieben Kilometer langen und gut zehn Meter breiten Damm mit dem Festland verbunden. Der Damm geht auf die römische Zeit, eventuell sogar schon auf die punische Zeit zurück. Später wurde der Damm vom Meer überflutet. Während der Auseinandersetzungen Draguts mit den Spaniern wurde er um 1551 aus Sicherheitsgründen durchbrochen. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde er wiederhergestellt. Entlang des Damms erfolgt auch die Trinkwasserversorgung der Insel über eine Pipeline.

Houmt Souk

Houmt Souk hat etwa 65.000 Einwohner und ist der Hauptort von Djerba. Der Ort hat eine lange Handelstradition. Hiervon zeugen mehrere alte Karawansereien. Schon die Römer gründeten hier einen Ort namens Griba. In Houmt Souk befinden sich viele touristische Einkaufsmöglichkeiten, die Verwaltung der Insel und ein kleiner Fischereihafen. Sehenswert ist die Festung Bordj-el-Kebir (eine Piratenfestung) und das Volkskundemuseum.

Kastell
Die malerische Ruine einer 1289 durch den spanischen Eroberer Roger de Loria erbauten Festung, die auf einer Landzunge etwa zehn Kilometer von El Kantara entfernt liegt. Im 15. Jahrhundert wurde die Festung erweitert. Heute ist der Ort nur mit geländegängigen Fahrzeugen bei Ebbe zu erreichen.

Meninx
Meninx ist eine archäologische Stätte an der südöstlichen Küste in der Nähe des Römerdammes. Es handelt sich um eine antike Stadt, die von den Phöniziern gegründet wurde. Die Ausdehnung beträgt etwa zwei Kilometer mal 0,8 Kilometer – evtl. liegt auch ein Teil unter dem Meeresspiegel. Genauere Daten hierzu fehlen, da gründliche Ausgrabungen noch nicht stattgefunden haben. In römischer Zeit war es die Hauptstadt der Insel und besaß Thermen, ein Amphitheater, Theater, Basilika und eventuell auch ein Forum.

Midoun
Midoun ist die zentrale Stadt auf Djerba. Jeden Freitag findet ein Markt statt, und es gibt viele alte Basarläden sowie moderne Warenhäuser, in denen das Handeln entfällt.

Guellala
In Guellala werden die berühmten tunesischen Keramikwaren hergestellt. Gegen ein kleines Entgelt können Touristen den Einheimischen dabei zusehen.

Djerbahood

Im Dorf Erriadh entstand 2014 das Streetartprojekt Djerbahood, bei dem 150 Künstler insgesamt 250 Wandkunstwerke gestaltet haben.

Klima und Vegetation
Die Inselvegetation ist geprägt von Palm-, Granatapfel- und Olivenbäumen sowie Feigenkakteen mit ihren stacheligen Früchten. Mit Hilfe künstlicher Bewässerung erfolgt intensiver Gartenbau. Das Klima ist mild und sonnig. Bei mehr als 3000 Sonnenstunden jährlich und 200 mm Jahresniederschlag liegt die mittlere Temperatur im Winter bei 13,6 °C, im Sommer bei 26 °C. Von daher eignen sich die Strände hervorragend für Badeurlaube.

Einzelnachweise

Weblinks

 Historisches Kartenblatt von 1933
 Historisches Kartenblatt, östlichster Teil

Insel (Tunesien)
Insel (Afrika)
Insel (Mittelmeer)

Djerba


Stefan Blunier (* 11. August 1964 in Bern) ist ein Schweizer Dirigent und Pianist. Er war 2008 bis 2016 Generalmusikdirektor der Bundesstadt Bonn und Chefdirigent des Beethoven Orchesters Bonn und der Oper Bonn.

Leben
Blunier studierte zunächst in seiner Heimatstadt an der Hochschule der Künste Bern und ab 1984 an der Folkwang-Hochschule in Essen, u. a. bei Reinhard Peters, die Fächer Horn, Klavier, Komposition und Dirigieren. Schon während des Studiums war Blunier international konzertierend tätig und beteiligte sich an Rundfunkproduktionen. Mit Auszeichnungen in wichtigen Dirigierwettbewerben, 1990 in Besançon und 1992 in Kopenhagen, begann eine weltweite Karriere als Dirigent.

Zunächst als zweiter Kapellmeister und Korrepetitor am Staatstheater Mainz angestellt, fand Blunier 1992 an das Theater Augsburg, wo er die Stelle des ersten Kapellmeisters bekleidete. 1995 wechselte er für sechs Jahre an das Nationaltheater Mannheim, wo er ebenfalls erster Kapellmeister wurde. Im Jahr 2001 folgte eine Anstellung als Generalmusikdirektor des Staatstheaters Darmstadt. Von 2008 bis 2016 war Blunier Generalmusikdirektor der Bundesstadt Bonn, was ihn zum Chefdirigenten sowohl des Beethoven Orchesters Bonn als auch der Oper Bonn machte.

Gastdirigate führten ihn u. a. an einige deutsche Rundfunksinfonieorchester, in die Bayerische Staatsoper und die Deutsche Oper Berlin, an das Gewandhausorchester Leipzig und die English National Opera in London sowie weitere Orchester und Opernhäuser in mehr als zehn Ländern. Er ist zudem "Premier Chef Invité" des Orchestre national de Belgique in Brüssel.

Blunier ist verheiratet und hat einen Sohn.

Auszeichnungen
Unter der Leitung von Blunier hat das Beethoven Orchester Bonn seit 2009 fünf Mal den ECHO Klassik verliehen bekommen, so 2009 und 2011 in der Kategorie "Klassik für Kinder" für das von Blunier mitinitiierte konzertpädagogische Projekt "Bobbys Klassik". Zudem wurden Blunier und sein Orchester 2011 und 2012 in der Kategorie "Operneinspielung des Jahres" für die Wiederaufnahme des Golem von Eugen d'Albert und der Oper Irrelohe von Franz Schreker ausgezeichnet.

Repertoire
Bluniers Repertoire wird als vielseitig, mit "programmatischen Vorlieben für die Moderne und die unbekannteren Kompositionen der Spätromantik" beschrieben. Ein wichtiges Thema ist ihm u. a. die Förderung und Präsentation selten gespielter Kompositionen, insbesondere seltener Opern, die er in ein klassisches Repertoire einbettet, um sie dem Zuhörer näherzubringen. Um diesem Ziel nachzukommen, führt Blunier das Publikum vor jedem Konzert in das Programm ein.

Aufnahmen
Bluniers Diskografie bei den Labels cpo, Sony und Dabringhaus & Grimm umfasst Produktionen von Komponisten wie Eugen d'Albert, Anton Bruckner, Franz Liszt, Franz Schreker und Arnold Schönberg.

Einzelnachweise

Dirigent
Pianist
Generalmusikdirektor
Generalmusikdirektor (Darmstadt)
Echo-Klassik-Preisträger
Schweizer
Geboren 1964
Mann

Stefan Blunier


Roberto Firmino Barbosa de Oliveira (Maceió, Alagoas, 2 de octubre de 1991) es un futbolista brasileño que juega como delantero en el Al-Ahli Saudí F. C. de la Liga Profesional Saudí.

Trayectoria

Figueirense
Tras iniciarse en la academia del Clube de Regatas Brasil, llegó con 17 años al Figueirense. Roberto Firmino debutó con el Figueirense el 24 de octubre de 2009, cuando se encontraba en el Campeonato Brasileño de Serie B. Anotó 43 tantos en 36 encuentros en la Serie B de 2010 y el club logró ascender a la máxima división brasileña, teniendo a Firmino como una de sus promesas.

TSG 1899 Hoffenheim

El club alemán Hoffenheim se interesó en él a partir de su rendimiento en el videojuego Football Manager a través de su ojeador Lutz Pfannenstiel. El 13 de diciembre de 2010, Firmino firmó por cuatro años y medio por el conjunto de la Bundesliga a cambio de 4 millones de euros. En la 1. Bundesliga 2013-14, Firmino fue elegido como el "Jugador Revelación de la temporada" al anotar 34 goles (89 en todas las competiciones). Tras casi cinco temporadas en el equipo alemán, Firmino dejó el Hoffenheim como unos de los mayores goleadores y con mayor cantidad de presencias en la historia del club (110 goles en 153 encuentros).

Liverpool

En el verano de 2015, durante su transcurso de la Copa América Chile 2015, se confirma su traspaso al Liverpool FC por una cantidad de 40 millones de euros. El 21 de noviembre marcó su primer gol en la victoria a domicilio ante el Manchester City por 1 a 4. En el mes de enero llegarían sus primeros dobletes, ante Arsenal y Norwich City, justo cuando Jürgen Klopp le empezó a utilizar como delantero centro. Finalmente, acabó la temporada 2015-16 como máximo goleador del equipo en la Premier League (10 tantos). También fue titular en la final de la Liga Europa, que acabó en derrota ante el Sevilla.

En la campaña 2017-18 mejoró ostensiblemente sus registros goleadores al anotar 27 goles (15 en Premier League) y 17 asistencias. Firmino formó una línea ofensiva letal junto a Mohamed Salah y Sadio Mané, que llevaron al equipo a disputar la final de la Liga de Campeones ante el Real Madrid (que perdieron por 1 a 3). Los tres atacantes acabaron igualados a diez tantos en la segunda posición de máximos goleadores de la Liga de Campeones.

La temporada 2018-19 terminó siendo subcampeón de la Premier League, en la que anotó 12 goles y dio 6 asistencias en 34 partidos, siendo el tercer goleador del club en la Premier League. Anotó un hat-trick en la victoria 5-1 contra el Arsenal en un partido correspondiente a la Premier League. El 18 de septiembre anotó el gol de la victoria en el minuto 90+1 contra el PSG (3-2) en la fase de grupos de la Liga de Campeones de la UEFA y el 9 de abril marcó un gol y dio una asistencia en la victoria 2-0 contra el FC Porto, esta vez en los cuartos de final de la misma competición.

El 1 de junio ganó su primer título con el Liverpool en la victoria 2-0 contra el Tottenham Hotspur, partido en el que jugó 58 minutos y en el que se consagraría como campeón de la Liga de Campeones de la UEFA en la cual jugó un total 12 partidos en los que marcó 4 goles. Fue sustituido por Divock Origi, quien marcaría el 2-0.

Posteriormente, el 14 de agosto, el Liverpool también conquistó la Supercopa de Europa al derrotar al Chelsea en la tanda de penaltis.

El 21 de diciembre de 2019, marcó el único gol de la final de la Copa Mundial de Clubes contra el Flamengo en la prórroga, siendo decisivo para ganar el tercer título del año para su equipo y el cuarto en su cuenta personal.

Posteriormente, en junio de 2020, el Liverpool se proclamó campeón de la Premier League por primera vez en 30 años.

En 2023, Firmino decidió no renovar su contrato con el Liverpool, por lo que se convirtió en agente libre al terminar la temporada.

Al-Ahli
En una transferencia gratuita, Firmino firmó con el Al-Ahli de la liga de Arabia Saudita.

Selección nacional

Selección de Brasil sub-20
Fue incluido por Ney Franco en la lista preliminar de 30 jugadores para disputar la Copa Mundial de Fútbol Sub-20 de 2011 con la selección de fútbol sub-20 de Brasil, pero finalmente no fue convocado por decisión del Hoffenheim.

Selección absoluta
Fue llamado por Dunga el 23 de octubre de 2014 para unos partidos amistosos ante  y . Debutó el 12 de noviembre saliendo en el minuto 73 de partido ante los turcos. El 18 de noviembre fue titular ante Austria, jugando los 90 minutos e incluso logrando su primer gol.

Días antes de su debut con la selección brasileña, la Asociación de Fútbol de Japón lo había convencido de jugar para Japón para partido de eliminatorias de la Copa Asiática de Futbol, aprovechando los orígenes del jugador, sin embargo, tras el llamado del DT Dunga, Firmino canceló su compromiso de jugar para el conjunto nipón, dejando así de un lado la posibilidad de un día jugar para el país asiático, ya que debutaria con el "scratch du oro".

Posteriormente, disputó la Copa América 2015 celebrada en Chile. A lo largo del torneo marcó un gol en cuatro partidos.

En la Copa Mundial de Fútbol de 2018 disputada en Rusia fue uno de los delanteros de la  que acabó eliminada en los cuartos de final. En el partido por los octavos de final contra  ingresó en el segundo tiempo y marcó el segundo gol para la victoria de  por 2 a 0.

En 2019, ganó su primer título con la , la Copa América.

Participaciones en Copa América

Participaciones en Eliminatorias al Mundial

Participaciones en Copas del Mundo

Goles internacionales

Estadísticas

Clubes
 Actualizado al último partido disputado el .

<center>Fuentes: Véase "Enlaces externos"
</center>

Palmarés

Campeonatos nacionales

Campeonatos internacionales

(*) Incluyendo la selección.

Distinciones individuales

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en Premier League
 Ficha en LFCHistory
 Ficha en Liverpool FC
 Ficha en Besoccer

Nacidos en Maceió
Delanteros de fútbol
Futbolistas de Alagoas
Futbolistas del Figueirense Futebol Clube
Futbolistas del TSG 1899 Hoffenheim en los años 2010
Futbolistas del Liverpool Football Club en los años 2010
Futbolistas del Liverpool Football Club en los años 2020
Futbolistas del Al-Ahli Saudi Football Club
Futbolistas de Brasil en la Copa América 2015
Futbolistas de Brasil en la Copa Mundial de 2018
Futbolistas de Brasil en la Copa América 2019
Futbolistas de Brasil en la Copa América 2021
Futbolistas FA Premier League

Roberto Firmino


Once a Warrior - Always a Warrior er en dokumentarfilm instrueret af Louis Gretlund, Frederik Lauridsen efter manuskript af Louis Gretlund, Frederik Lauridsen.

Handling
Filmen er et portræt af manden Tony Lundberg, der har dedikeret hele sit liv til Bruce Lee og kampkunst. Filmen fortæller om den ekstreme idoldyrkelses op og nedture.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2012

Dokumentarfilm fra Danmark

Once a Warrior - Always a Warrior


Buji ile ateşlemeli motorlar, piston üst ölü noktaya geldiğinde azami gücü elde etmek için yakıt-hava karışımının buji kıvılcımı ile ateşlendiği motorlardır. Çevrimlerine göre sabit hacim çevrimli motorlardır.

Benzin, LPG, doğalgaz yakıtlı olabilirler.

Ateşleme sistemleri distribütörlü (Klasik Sistem) veya Transistörlü (Elektronik Sistem); yakıt sistemleri karbüratörlü, enjeksiyonlu ya da doğrudan püskürtmeli enjeksiyonlu olabilir.

Notlar

Ateşleme tipine göre motorlar

Buji ile ateşlemeli motorlar


Düvenci, Çorum ilinin Merkez ilçesine bağlı bir beldedir. Çoruma mesafesi 23 km'dir.

Tarihçe
Daha önceleri Büyükdüvenci adıyla bir köy iken, 2 Kasım 1991 tarihinde "Düvenci" adıyla belediye statüsü alarak beldeye dönüştü.

Kaynakça

Çorum merkez belde ve köyleri

Düvenci, Çorum


11873 Kokuseibi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11873 Kokuseibi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kushiro de Masanori Matsuyama și Kazuro Watanabe. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,25 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 7,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

11873 Kokuseibi


قرومة بلدية بولاية البويرة.

أعلام
 عمر سحنون

انظر أيضا
 محمد بن آجروم
 الآجرومية
 زاوية سيدي سالم بن مخلوف

مواضيع ذات صلة
 بلديات ولاية البويرة
 دوائر ولاية البويرة

مراجع

قرومة

قرومة


Tulburarea de anxietate socială (sau fobia socială) este o problemă de sănătate mentală cronică care presupune o anxietate și o teamă irațională față de situații și activități în care individul crede că este observat, evaluat și/sau judecat de către alte persoane și că se va face de râs sau va fi umilit.

Anxietatea socială este una dintre cele mai des întâlnite probleme de sănătate mentală și afectează aproximativ 13% din populație.

Simptome

În general, persoanele cu anxietate socială:
 prezinta o teamă intensă de a nu se face de râs în fața altora;
 se îngrijorează legat de cum se vor simți și cum se vor comportă în fața altora;
 se tem că ceilalți îi vor judeca sau "își vor da seama" cum sunt cu adevărat;
 resimt o teamă intensă în preajma altor persoane, mai ales în preajma persoanelor pe care le consideră importante sau a persoanelor necunoscute;
 încearcă să evite locurile în care sunt mulți oameni;
 au dificultăți în a-și face prieteni sau a menține relații sociale;
 au simptome fizice (tahicardie, transpirații, înroșirea feței, disconfort abdominal, încordare musculară și tremurături etc.) în anumite contexte sociale în care se simt anxioși.

Anxietatea socială afectează gândirea, dispoziția și comportamentul. Totodată, comportamentele disfuncționale mențin tulburarea și creează la rândul lor o serie de probleme: abandon școlar sau pierderea locului de muncă, dificultăți în a începe și a mentine o relație intimă, dificultăți în dezvoltarea unei cariere profesionale etc.

Gânduri, emoții și comportamente în anxietatea socială
Pe baza experienței timpurii, persoanele cu anxietate socială dezvoltă o serie de credințe legate de sine și de ceilalți; aceste credințe pot fi împărțite în trei categorii:
 standarde excesiv de înalte pentru performanța socială;
 credințe privind consecințele unui anumit comportament social;
 credințe legate de sine.
Aceste credințe determină persoana să interpreteze situațiile sociale (întâlniri, mers la restaurant, susținut un interviu etc.) ca fiind "periculoase", și să prezică eșecul în context social.

Încă dinainte de intrarea într-o situație socială, persoanele cu acest tip de anxietate prezintă îngrijorări și stări de teamă cu privire la modul în care se vor comporta sau/și vor fi percepute de ceilalți. Scenariile negative pot să apară chiar cu câteva zile înaintea situației sociale, crescând anxietatea (anxietate anticipatorie) și determinând persoana să devină foarte atentă la ce se întâmplă în corpul ei precum și la modul în care este percepută de ceilalți (anxietate hipervigilentă).

Persoanele cu anxietate socială prezintă o serie de comportamente de evitare și asigurare, care scad pe moment anxietatea, însă mențin, pe termen lung, credințele disfuncționale (evită să vorbească în public, evită situațiile în care pot fi în centrul atenției, evită să intre în contact cu persoane noi/necunoscute etc.). Evitarea situațiilor sociale conduce, totodată, la scăderea abilităților sociale, prin absența exersării acestora (abilități de comunicare, asertivitate, ascultare activă, stabilirea contactului vizual etc.).

Cauze
Ca multe alte tulburări de sănătate mentală, anxietatea socială este rezultatul unei interacțiuni complexe între factori sociali, biologici și psihologici.

Cauze sociale sau de mediu
Unii cercetători și psihologi consideră că anxietatea socială este de fapt un comportament învățat, cu alte cuvinte se poate dezvolta în urma observării și interacțiunii cu persoane care au această problemă. Ar putea exista o asociere între părinții care sunt supraprotectivi, care încearcă să controleze totul și anxietatea socială. De multe ori astfel de părinți nu-și dau seama de problema copilului lor pentru că ei înșiși au această problemă și li se pare a fi ceva normal.

De asemenea, se pare că anumite evenimente critice din copilărie îi pot predispune pe oameni să dezvolte fobie socială. De exemplu, unele studii au arătat că 40–50% din persoanele cu fobie socială își pot aduce aminte de unul sau mai multe evenimente sociale traumatice – de exemplu să fii umilit în public, să fii tachinat sau agresat de colegi, să fii abandonat de persoane importante. Alte studii au găsit o legătură între prezența unor evenimente negative majore precum divorțul părinților, violență în familie, probleme psihice ale părinților, abuzuri fizice sau sexuale și riscul de a dezvolta o tulburare de anxietate sau depresie în general.

Cauze psihologice
Printre factorii psihologici se numără existența unei traume emoționale sau psihologice avută în copilărie sau lipsa unei relații de atașament corespunzătoare în primii ani de viață.

O trăsătură de personalitate cu impact în dezvoltarea fobiei sociale este neuroticismul. Termenul se referă la tendința unor indivizi de a se îngrijora frecvent, de a reacționa cu ușurință cu emoții negative în situații stresante (se enervează, se sperie, plâng ușor) sau de a se simți vulnerabili în fața stresului. Persoanele cu nivel ridicat de neuroticism sunt mai vulnerabile să dezvolte de-a lungul vieții probleme de anxietate și depresie în general și au mai multe acuze somatice în perioade de stres.

Cauze biologice
Unele persoane sunt mai predispuse să dezvolte fobie socială. Este foarte probabil ca acest lucru să fie determinat de niște mecanisme genetice. Mai multe studii familiale au raportat că există un risc de 2–3 ori mai mare ca persoanele cu rude diagnosticate cu fobie socială să dezvolte și ele această tulburare (într-un studiu din The American Journal of Psychiatry din 1998 acest risc a fost apreciat ca fiind de 10 ori mai mare când e vorba de forma generalizată). În plus, studiile realizate pe gemeni indică rate de heritabilitate de 30–50%.

Cercetătorii explorează ideea că anumite substanțe chimice ale corpului uman ar putea juca un rol în tulburarea anxietății sociale. De exemplu, un dezechilibru în creier al neurotransmițătorului chimic serotonină ar putea fi un factor. Printre alte lucruri, serotonina este implicată în reglarea dispoziției și a emoțiilor. Indivizii care suferă de fobie socială tind să producă prea multă serotonină, potrivit unui studiu al cercetătorilor de la Universitatea Uppsala. De fapt, cu cât cantitatea de serotonină produsă este mai mare, cu atât devin mai anxioși în situații sociale.

La nivel cerebral, tulburările de anxietate au fost asociate cu un dezechilibru în cuplarea funcțională dintre amigdală (o structură nervoasă cheie implicată în declanșarea reacțiilor de frică) și cortexul prefrontal (o regiune cerebrală cu rol major în relgarea emoțiilor și comportamentelor). Simplu spus, persoanele cu tulburări de anxietate prezintă o hiperactivare a amigdalei care este slab controlată de cortexul prefrontal, ceea ce le predispune spre reacții exagerate și persistente de frică.

Diagnostic
Neliniștea sau teama de situații sociale nu trebuie interpretată automat ca un diagnostic clinic. De fapt, în intervalul de vârstă 14–24 de ani cam 20% dintre bărbați și aproximativ 30% dintre femei prezintă diverse temeri, destul de puternice legate de situațiile sociale. Diagnosticul de fobie socială este pus numai dacă comportamentul de evitare interferează cu rutina normală a persoanei sau cu activitățile de zi cu zi, dacă există o suferință marcantă în legătură frica.

Există o fobie socială circumscrisă anumitor situații sau se poate vorbi de o fobie socială generalizată (frica si evitarea apare în legătură cu aproape toate situațiile în care persoana poate fi evaluată de către alte persoane).

O anumită timiditate este catalogată ca fiind fobie socială atunci când:
 frica este persistentă și intensă;
 expunerea la o situație socială produce invariabil o reacție de frică puternică;
 individul evită situațiile sociale pe care le consideră periculoase sau le îndură cu un distres semnificativ;
 individul este conștient că frica sa este irațională și excesivă;
 frica împiedică funcționarea individului în viața de zi cu zi.

Tratament
Fobia socială nu este o problemă tranzitorie. Datele din studii clinice și comunitare au arătat că fobia socială are o evoluție cronică, cu simptome ce pot persista pe o perioadă de peste 20 de ani dacă nu este tratată corespunzător. Ca în toate tulburările de anxietate, există două tipuri de tratamente bine validate – care se aplică independent sau în combinație: psihoterapie și medicație.

Psihoterapia cognitiv-comportamentală
Psihoterapia cognitiv-comportamentală (prescurtată adesea CBT, din engleză cognitive-behavioral therapy) se bazează pe nenumărate studii clinice care arată că problemele psihologice de tip anxietate și depresie pot fi corectate prin modificarea modului în care oamenii gândesc și a modului în care aceștia acționează.

Una din tehnicile utilizate în cadrul CBT este tehnica expunerii. Aceasta presupune expunerea într-un mediu sigur și controlat, la situațiile sociale care provoacă anxietate. La fel ca și în cazul altor tipuri de fobii, expunerea în acest caz implică confruntarea gradată și repetată cu situațiile problematice pe un fond de relaxare. La început această confruntare se face în imaginar, iar pe măsură ce anxietatea dispare se face trecerea în mediul real.

Psihoterapia cognitiv-comportamentală are un grad crescut de eficiență în tratamentul anxietății sociale, conform studiilor clinice. Mai mult, cercetările au demonstrat menținerea efectelor pozitive obținute în terapie și după cinci ani de la finalizarea intervenției.

Tratament medicamentos
Pentru tratamentul anxietății sociale sunt utilizate trei tipuri de medicamente: antidepresivele, benzodiazepinele și beta-blocantele. Cu toate acestea, datorită faptului că anxietatea socială este de obicei o boală cronică, efectul acestor medicamente este unul de scurtă durată, iar întreruperea tratamentului aduce cu sine reapariția problemelor. Tocmai de aceea avantajul psihoterapiei în raport cu medicația este durabilitatea în timp a rezultatelor obținute și absența efectelor secundare.

Fobia socială și timiditatea

Fobia socială nu este sinonimă cu timiditatea. Persoanelor timide nu le este teamă că vor fi umilite sau puse într-o situație penibilă, iar timiditatea nu le împiedică să își desfășoare în mod normal activitățile zilnice. Potrivit unui studiu efectuat de cercetători ai Institutului Național pentru Sănătate Mintală din Maryland (Statele Unite) și publicat în revista de specialitate Pediatrics, fobia socială apare și în absența timidității, iar timiditatea apare și fără fobie socială. Mai mult, cele două apar mai degrabă izolat decât împreună.

Timiditatea este definită ca "inhibiție comportamentală" și ține de temperamentul individului. Atunci când întâlnesc situații sau persoane noi, persoanele timide sunt uneori reticente, neliniștite sau "rușinoase", însă pot trece de sentimentul de discomfort și se adaptează bine mediului.
Fobia socială, pe de altă  parte, este o tulburare de anxietate care produce dizabilitate, deoarece afectează viața persoanei pe plan social, profesional etc. O persoană cu anxietate socială va suporta cu greu situații în care anticipează că va fi evaluat, chiar în viața de zi cu zi. În consecință, pentru a evita emoțiile intens negative pe care le resimte în situații sociale, va evita pe cât posibil și va găsi justificări pentru neimplicarea sa.

Note

Fobii

Fobie socială


Valerijonas ist ein männlicher Vorname. Er ist die litauische Variante des ursprünglich lateinischen Valerius.

Personen
Valerijonas Kubilius (* 1939), Politiker, Bürgermeister von Kretinga
Valerijonas Šadreika (1938–1991), Verwaltungsjurist, Rechtsanwalt, Politiker, Mitglied von Seimas
Valerijonas Valickas, Beamter, Leiter von Zollamt Litauens

Siehe auch
Valerijus

Männlicher Vorname
Litauischer Vorname

Valerijonas


The year 1846 in architecture involved some significant architectural events and new buildings.

Events
 December 23 – The Nizamat Imambara, in Murshidabad, India built by Nawab Siraj ud-Daulah, having been partially burnt down in 1842, is completely destroyed in another fire.

Buildings and structures

Buildings opened

 January 16 – Shree Govindajee Temple in Imphal, Manipur, commissioned by Raja Nara Singh.
 March 7 – Grace Church (Manhattan), New York City, United States, designed by James Renwick, Jr., is consecrated.
 May 12 – Our Lady of Lebanon Maronite Cathedral (Brooklyn) holds its first service.
 May 21 – Trinity Church (Manhattan) in Wall Street, New York City, designed by Richard Upjohn, is consecrated.
 July 30 – Albert Dock in Liverpool, England, officially opened by Prince Albert, husband of Queen Victoria.
 August 4 – Dublin Kingsbridge railway station in Ireland, designed by Sancton Wood.
 August 31 – St Giles' Catholic Church, Cheadle in England, designed by Augustus Pugin, is consecrated.
 September 1 – Pasig River Light, the first lighthouse erected in the Philippines, is lit.
 September 22 – Lancaster Castle railway station in England, designed by William Tite.
 December 24 – Needham, Stowmarket and Thurston railway stations in Suffolk, England, designed by Frederick Barnes (station buildings completed 1847/9).

Buildings completed

 June — Grace Church, Providence, Rhode Island, designed by Richard Upjohn, is completed (except for the spire, which was not finished until 1860).
 Macau Government House, built as a private home by Macanese architect Thomaz de Aquino.
 Murney Tower, Kingston, Ontario, Canada.
 Newstead House, Brisbane, Australia.
 Notre-Dame de Bon-Port, Nantes, France, designed by Seheult and Joseph-Fleury Chenantais.
 Llandinam Bridge in Montgomeryshire, Wales, designed by Thomas Penson.

Awards
 Grand Prix de Rome, architecture: Alfred-Nicolas Normand.

Births
 September 4 – Daniel Burnham, American architect and urban designer (died 1912)
 James E. Ware, American architect, originator of the "dumbbell plan" for New York City tenements (died 1918)

Deaths
 January 22 – Louis Baltard, French architect and engraver (born 1764)

References

Architecture
Years in architecture
19th-century architecture

1846 in architecture


98 (ثمانية وتسعين) هو عدد طبيعي يلي العدد 97 ويسبق العدد 99.

في الرياضيات

مراجع

أعداد صحيحة

98 (عدد)


În mecanica cerească, longitudinea nodului ascendent este un element orbital care permite definirea orbitei unui corp în jurul unui alt corp. Pentru un corp aflat pe orbită în jurul Soarelui (sau în jurul Pământului), este vorba de unghiul dintre direcția punctului vernal (notat cu γ în figură) și linia nodurilor, măsurat în planul de referință (în general planul eclipticii) și în sens direct. Această valoare mai este denumită și ascensia dreaptă a nodului ascendent. În mod curent este notată cu litera grecească omega majusculă, Ω.

Bibliografie
 R. G. Aitken, The Binary Stars, New York, Semi-Centennial Publications of the University of California, 1918, pp. 40, 72, 137.
 J. B. Tatum, Celestial Mechanics, capitolul 17, Visual Binary Stars

Vezi și
 Elemente orbitale:
 Anomalie medie
 Argumentul periheliului
 Semiaxa majoră
 Excentricitate orbitală
 Înclinație orbitală
 Echinocțiu

Orbite
Mecanică cerească

Longitudinea nodului ascendent


Savvas Gentsoglou (Aleksandropoli, 19. rujna 1990.) je grčki nogometaš koji trenutačno igra za grčku Lamiju na poziciji obrambenog veznog igrača.

Karijera
U Hajduk je došao na početku kolovoza 2016. godine, na posudbu iz Barija uz mogućnost otkupa ugovora na kraju sezone. Debitirao je u sezoni 2016./17. u utakmici 5. kola protiv Osijeka, a na terenu je proveo prvih 66 minuta ogleda. Nakon završetka sezone i mjesec dana špekuliranja oko ostanka ili odlaska, krajem lipnja 2017. godine Hajduk je objavio da je potpisao dvogodišnji ugovor s Gentsoglouom, nakon što je potonji raskinuo ugovor s Barijem koji mu je istjecao u ljeto 2018. godine. Prvi pogodak za Hajduk postiže u gostujućoj utakmici drugog kola u sezoni 2017./18. protiv zaprešićkog Intera, u remiju od 2:2 postigao je prvi pogodak za vodstvo Hajduka.

Dana 16. srpnja 2018. godine službeno je objavljeno da je Savvas sporazumno raskinuo ugovor s Hajdukom te je potpisao dvogodišnji ugovor s ciparskim velikanom APOEL-om.

Izvori

Vanjske poveznice
Profil na Transfermarktu
Profil na Soccerwayu

Grčki nogometaši
Nogometaši AEK Atene
Nogometaši APOEL-a
Nogometaši A.S. Barija
Nogometaši Hajduka
Nogometaši Livorna
Nogometaši Sampdorije
Aktivni nogometaši koje treba ažurirati

Savvas Gentsoglou


The Circle of Life četvrti je studijski album njemačkog power metal sastava Freedom Call. Album je objavljen 21. ožujka 2005. godine, a objavila ga je diskografska kuća Steamhammer.

Popis pjesama

Osoblje
Freedom Call
Chris Bay – vokali, gitara, produkcija, inženjer zvuka
Dan Zimmermann – bubnjevi, prateći vokali, produkcija
Ilker Ersin – bas-gitara, prateći vokali
Cédric "Cede" Dupont – gitara, prateći vokali
Nils Neumann – klavijature
Dodatni glazbenici
Mitch Schmitt – zborski vokali
Oliver Hartmann – zborski vokali
Janie Dixon – zborski vokali
Ostalo osoblje
Phillip Colodetti – miksanje, mastering
Anna Obereigner – omot albuma, dizajn
Anna Maria Belloni – fotografija
Dirk Schlächter – inženjer zvuka (bubnjeva)
Sascha Paeth – miksanje, mastering

Izvori

Albumi sastava Freedom Call
Albumi iz 2005.

The Circle of Life


Die als Himing-Klasse, auch Typ Himing oder Typ Fossum benannte Baureihe von Trockenfrachtern wurde ab 1953 von der Kieler Lindenau-Werft gebaut.

Geschichte
Anfang der 1950er Jahre kam durch Vermittlung des Verkaufsdirektors der Deutschen Werft, Hamburg eine Geschäftsbeziehung zwischen der Kieler Lindenau-Werft einerseits und der Firma Salvesen & Odd in Oslo sowie dem Schiffbauingenieur Nils P. Pran von Skibskonsulenten andererseits zustande. Aus dieser Verbindung entstand der Entwurf zum 1953 für die Reedereigemeinschaft Leopold Liovensjöld, Anders Jahre, Frederik Höyer und Knut A. Knutsen gebauten Singledecker Fossum, der als konstruktive Grundlage der ab 1956 gebauten Himing-Baureihe gilt. Nach dem Typschiff Himing entstanden bis 1958 neun Schwesterschiffe, wobei sich 1959 noch zwei konstruktiv gleiche, aber etwas größere Folgebauten anschlossen.

Einzelheiten
Die Schiffe der Baureihe sind als Trockenstückgutschiffe mit weit achtern angeordnetem Deckshaus und zwei Laderäumen ausgelegt. In der Hauptsache wurden sie im Transport von Stückgütern, Holz und Massengütern eingesetzt. Die Laderäume der Schiffe besaßen je zwei Luken, die mit MacGregor-Lukendeckeln verschlossen und mit einem Herft getrennt wurden. Bis auf die beiden Ausnahmen Fossum und Fossheim waren alle Schiffe mit je einem Zwischendeck im Laderaum versehen, was die Nutzung als Wechselschiff ermöglichte. Die Schiffe besaßen drei "H"-Masten mit insgesamt acht Ladebäumen von jeweils 3/5 Tonnen Hubvermögen.

Der Antrieb der Fossum bestand aus einem Sechszylinder MAN Viertakt-Dieselmotor mit einer Leistungen von 1200 PS. Die restlichen Schiffe erhielten MAN Achtzylindermotoren mit 1600 bzw. 1680 PS. Der Motor wirkte über ein Getriebe auf den Festpropeller und ermöglichte abhängig von der Motorisierung eine Geschwindigkeit von etwa 11 bis 13 Knoten. Weiterhin standen drei Hilfsdiesel zur Verfügung.

Die Schiffe (Auswahl)

Literatur

Einzelnachweise

Frachtschiffstyp
Lindenau Werft

Himing-Klasse


Das Obere Schloss steht in der Marktgemeinde Mitwitz im oberfränkischen Landkreis Kronach in Bayern. Im späten Mittelalter erbaut, erhielt es sein heutiges Aussehen um 1713. Das Schloss ist von einer weitläufigen Parkanlage umgeben. Das Ensemble steht unter Denkmalschutz.

Geografische Lage
Das Obere Schloss in Mitwitz liegt am Hang des Jakobsbergs, etwa 300 Meter südöstlich des Wasserschlosses (Unteres Schloss) an der Steinach. Das knapp 2,8 Hektar große Gelände mit Schloss und Park liegt rund 80 Meter höher als das Untere Schloss im Tal und schließt unmittelbar an den Kirchhof der Jakobskirche an.

Baubeschreibung
Als während des Dreißigjährigen Krieges 1631 bis 1634 die Auseinandersetzungen zwischen dem katholischen Kronach und dem evangelischen Mitwitz auch zu Brandschatzungen in der Marktgemeinde führten, fiel auch das Obere Schloss den Flammen zum Opfer. Vom Ursprungsbau blieben nur der Keller mit den Grundmauern und Reste des Erdgeschosses mit seinen Kreuzgratgewölben übrig. Das genaue Baujahr des Ursprungsbaus lässt sich urkundlich nicht nachweisen, ist aber aufgrund der Art des Gewölbes im späten Mittelalter (14.–15. Jahrhundert) anzusiedeln.

Erst 1713 wurde das Schloss nach dem Entwurf von Carlo Domenico Lucchese auf den alten Mauern im Stil des Barocks neu aufgebaut. Der mit seiner Eingangsseite nach Nordwesten ausgerichtete dreigeschossige Bau ohne Seitenflügel weist eine siebenachsige Fassade mit angedeutetem dreiachsigen Mittelrisalit auf. Über dem Haupteingang ruht auf vier Säulen ein mächtiger Balkon, der so eine offene Anfahrtshalle bildet. Statt des üblichen Dreieckgiebels ist dem Scheinrisalit ein Mauerband mit dem Doppelwappen der Würtzburger aufgesetzt, das nur leicht über das Walmdach herausragt und so die Breite des Gebäudes betont.

Auf der linken Seite des Schlosses wurde das ursprüngliche, heute noch sichtbare Mauerwerk des Erdgeschosses dazu benutzt, im ersten Obergeschoss einen Wintergarten aufzusetzen, der, wie auch die in Zartrosa und Weiß gehaltene Außengestaltung, den leichten, italienischen Stil des Gebäudes betont.

Geschichte
Wahrscheinlich waren die ersten Besitzer des Oberen Schlosses bis 1425 die Herren von Schaumberg, danach die Herren von Rosenau. Den Neubau 1713 ließ Johann Ludwig von Würtzburg errichten. Mit Reichsrat Ludwig Freiherr von Würtzburg erlosch 1922 die Adelslinie. Auf dem Kirchhof der Jakobskirche (Kirchplatz 2) dokumentieren 23 Grabmäler die Familiengeschichte der Würtzburger. Annie von Würtzburg, Tochter von Ludwig, war mit Theodor II von Cramer-Klett verheiratet. Der Besitz ging nach Ludwigs Tod an die angeheiratete Familie, die das Anwesen noch heute besitzt.

Park
Im Park mit altem Baumbestand ließ Ludwig Freiherr von Würtzburg für seinen 1915 im Ersten Weltkrieg gefallenen Sohn Edmund eine Grabkapelle errichten. In deren Nähe liegen die Baronessen Regina und Anne-Marie von Cramer-Klett begraben.

Literatur

 Fritz Mahnke: Schlösser und Burgen im Umkreis der Fränkischen Krone, 1. Band. 3. Auflage. Druck- und Verlagsanstalt Neue Presse GmbH, Coburg 1974, S. 96–99.

Weblinks

 Internetseite des Marktes Mitwitz
 Oberes Schloss
 Steinerner Löwe
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Mitwitz Oberes Schloss
Mitwitz
Bauwerk in Mitwitz
Baudenkmal in Mitwitz
Erbaut in den 1710er Jahren

Oberes Schloss (Mitwitz)


Onthophagus konsarnensis é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 2008 por Masumoto, Ochi & Hanboonsong.

Referências

Ligações externas

konsarnensis
Coleópteros descritos em 2008

Onthophagus konsarnensis


Richard P. Binzel (n. 1958, Washington Court House, Ohio) este un astronom, profesor de planetologie la Massachusetts Institute of Technology (MIT). Este inventatorul Scării Torino, o metodă pentru clasificarea riscului de impact legat de obiecte din apropierea Pământului, cum sunt asteroizii și cometele.

Împreună cu Schelte J. Bus, este autorul unei clasificări spectrale a asteroizilor, Clasificarea SMASS, denumită așa de la Small Main-Belt Asteroid Spectroscopic Survey, pentru 1.447 de asteroizi.

Premii
Binzel a primit Premiul Harold Clayton Urey de la Societatea Americană de Astronomie în 1991. A primit și Premiul MacVicar pentru calitatea cursurilor sale susținute la MIT în 1994.

Onoruri
Asteroidul 2873 Binzel a primit numele în onoarea lui Richard P. Binzel.

Note

Legături externe

Astronomi americani
Astronomi din secolul al XX-lea
Astronomi din secolul al XXI-lea
Descoperitori de asteroizi
Nașteri în 1958
Eponime ale asteroizilor

Richard P. Binzel


Adenogramma, biljni rod u porodici Molluginaceae, dio reda klinčićolke. Postoji dvanaest vrsta, sve endemi na jugu JAR-a.

Posljednja vrsta iz ovog roda otkrivena je 2011., to je  A. natans iz provincije Western Cape.

Vrste
 Adenogramma asparagoides Adamson
 Adenogramma capillaris (Eckl. & Zeyh.) Druce
 Adenogramma congesta Adamson
 Adenogramma glomerata (L.f.) Druce
 Adenogramma lichtensteiniana (Schult.) Druce
 Adenogramma littoralis Adamson
 Adenogramma mollugo Rchb.
 Adenogramma natans J.C.Manning & Goldblatt
 Adenogramma physocalyx Fenzl
 Adenogramma rigida (Bartl.) Sond.
 Adenogramma sylvatica (Eckl. & Zeyh.) Fenzl
 Adenogramma teretifolia (Thunb.) Adamson

Izvori

Molluginaceae

Adenogramma


Koroncó é um município da Hungria, situado no condado de Győr-Moson-Sopron. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 2.074 habitantes.

Localidades de Győr-Moson-Sopron

Koroncó


Die Estnische Badmintonmeisterschaft 1987 fand im Mai 1987 in Tallinn statt. Es war die 23. Austragung der Titelkämpfe.

Medaillengewinner

Weblinks
Statistiken zum estnischen Badminton

1987
Badminton 1987
Badmintonwettbewerb in Tallinn

Estnische Badmintonmeisterschaft 1987


Mødrehjælpen er en dansk dokumentarfilm fra 1942 instrueret af Carl Th. Dreyer efter eget manuskript.

Handling
Filmen fremstiller Mødrehjælpen som organisation og dens funktion i forhold til at hjælpe og beskytte mødre. Man følger en ugift mor fra hendes første besøg hos Mødrehjælpen, til hun igen har fået arbejde og kan forsørge sit barn.

Medvirkende

 Hjørdis Jacobsen, Erna, en ung mor

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1942

Mødrehjælpen (dokumentarfilm)


Gradina, tvrđava kod zaseoka Kostanića na brdu Gradini kod Drvenika, predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Istočno od zaseoka Kostanić na brdu zvanom Gradina smješten je fortificirani sklop koji se sastoji od ruševnog obrambenog zida s nizom puškarnica koji slijedi topografske karakteristike brda i višekatne kule s nizom puškarnica na sjeveru. Na ovom je lokalitetu prisutan kontinuitet života od prapovijesti, a pronađeni su ostaci prapovijesne i antičke keramike. Utvrda se spominje već u XV. stoljeću, u posjedu humskih knezova Vlatkovića, a godine 1686. Turci su je osvojili i zapalili. U podnožju tvrđave sačuvani su arheološki ostaci crkve sv. Kuzme i Damjana.

Zaštita
Pod oznakom Z-5924 zavedena je pod vrstom "nepokretna kulturna baština - pojedinačna", pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "vojne i obrambene građevine".

Izvori

Zaštićene vojne i obrambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Utvrde u Hrvatskoj
Gradac

Utvrda na Gradini kod Drvenika


Afroaster, biljni rod iz porodice glavočika kojemu pripada 18 priznatih vrsta raširenih po Africi, od DR Konga, na jug do Južnoafričke Republike.

Rod je opisan 2012., a tipična je vrsta A. tansaniensis, koja je izdvojena iz roda Aster, u novi rod Afroaster.

Vrste
 Afroaster ananthocladus (Hilliard & B.L.Burtt) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster bowiei (Harv.) J.C.Manning & Goldblatt; kritično ugrožena, možda izumrla
 Afroaster chimanimaniensis (W.Lippert) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster comptonii (W.Lippert) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster confertifolius (Hilliard & B.L.Burtt) J.C.Manning & Goldblatt; rijetka
 Afroaster erucifolius (Thell.) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster hispidus (Thunb.) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster laevigatus (Sond.) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster lydenburgensis (W.Lippert) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster milanjiensis (S.Moore) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster nubimontis (W.Lippert) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster peglerae (Bolus) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster perfoliatus (Oliv.) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster pleiocephalus (Harv.) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster pseudobakerianus (W.Lippert) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster serrulatus (Harv.) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster tansaniensis (W.Lippert) J.C.Manning & Goldblatt
 Afroaster zuluensis (W.Lippert) J.C.Manning & Goldblatt

Izvori

Astereae

Afroaster


Walter St John,  baronnet (mai 1622 - ), de Lydiard Tregoze, Wiltshire, et de Battersea, est un député anglais.

Biographie
Il est le sixième fils de John St John (1er baronnet) de Lydiate Tregoze et hérite du titre de baronnet à la mort de son neveu John St John,  baronnet (c. 1637-1657), le fils et héritier d'Oliver, le fils et héritier présomptif de John,  baronnet.

Il est député du Wiltshire (1656-1658 et 1659); pour Wootton Bassett (1660-1679); et encore pour le Wiltshire (1679-1681 et 1690-1695). Il est célèbre pour « la piété et les vertus morales ».

En 1700, il signe un acte de fiducie qui conduit à la formation d'une école qui devient plus tard la Sir Walter St John's School de Battersea .

Il meurt dans sa  année le 3 juillet 1708 et est enterré le 9 juillet à Battersea. À sa mort, le titre de baronnet passe à un petit-fils Henry St John qui est créé vicomte en 1716.

Famille

Il épouse, en 1651 ou avant, Johanna St John, une fille d'Oliver St John, du comté de Longthorpe Northampton, Lord Chief Justice of the Common Pleas (1648-1660) et sa première épouse Johanna, fille et héritière de James Altham. Johanna est décédée trois ans avant Walter. Ils ont treize enfants, mais sept d'entre eux n'ont pas survécu jusqu'à l'âge adulte. Sa fille, Anne St.John, épouse Thomas Cholmondeley, (deux fois député de Cheshire), (b. 1627).

Références

Baronnet
Décès en juillet 1708
Naissance en 1622

Walter St John (3e baronnet)


Sangre y mierda es el cuarto álbum de estudio de la banda de punk vasca Gatillazo.

El disco fue publicado a principios de marzo de 2011, y es la primera grabación en la que participa el guitarrista Ángel.

Lista de canciones
 ¡Esto es vida!
 Treinta y tres
 El caos perfecto
 Un poco de respeto
 No love
 Guerra social
 Hasta aquí hemos llegao
 Dos sabores
 Vistiendo al muñeco
 Mucha muerte
 Básicamente mierda
 No quiero Dios
 Sangre y mierda
 Hoy palmamos

Personal
 Voz: Evaristo
 Guitarra: Txiki
 Guitarra: Ángel
 Bajo: Butonbiko
 Batería: Tripi

Referencias

Enlaces externos

 Ficha del álbum en Zona-zero.net
 Página oficial del grupo

Álbumes de Gatillazo
Álbumes de 2011
Álbumes de Maldito Records
Álbumes de punk

Sangre y mierda


Little Hocking é um lugar designado pelo censo localizado no condado de Washington no estado estadounidense de Ohio. No Censo de 2010 tinha uma população de 263 habitantes e uma densidade populacional de 237,81 pessoas por km².

Geografia
Little Hocking encontra-se localizado nas coordenadas . Segundo o Departamento do Censo dos Estados Unidos, Little Hocking tem uma superfície total de 1.11 km², da qual 1.07 km² correspondem a terra firme e (2.81%) 0.03 km² é água.

Demografia
Segundo o censo de 2010, tinha 263 pessoas residindo em Little Hocking. A densidade populacional era de 237,81 hab./km². Dos 263 habitantes, Little Hocking estava composto pelo 96.96% brancos, 0.76% eram afroamericanos, 0% eram amerindios, 0% eram asiáticos, 0% eram insulares do Pacífico, 0% eram de outras raças e o 2.28% pertenciam a duas ou mais raças. Do total da população 0% eram hispanos ou latinos de qualquer raça.

Referências

Ligações externas

Regiões censitárias do Ohio
Localidades do condado de Washington (Ohio)

Little Hocking (Ohio)


|}

Linia 1 de tramvai din Antwerpen este o linie de tramvai din Antwerpen, Belgia, prevăzută a intra în circulație începând din anul 2019, al cărei traseu va începe din stația situată în fața Palatului de Justiție din Piața Bolivar și va continua, via de Leien și Noorderlaan, până la cazarma S.B. Housmans din  cartierul Luchtbal, situată pe strada Havana.

Istoric
Linia 1 nu va fi o linie de tramvai nouă. Între 2 septembrie 1902 și 14 iulie 1965 a existat o linie de tramvai numerotată "1", care conecta Gara Antwerpen-Zuid din Piața Bolivar cu Gara Antwerpen-Dokken en -Stapelplaatsen situată în Noorderplaats.

Pe traseul fostei linii, între Bolivarplaats și Rooseveltplaats, circulă acum tramvaiul , iar între stațiile "Bres" și "Rooseveltplaats" rulează și tramvaiul . Autobuzele 1 și 13 ale De Lijn urmează traseul fostei linii de tramvai 1, dar circulă mai departe prin Eilandje, respectiv Hoboken și Hemiksem.

Traseu și stații
Traseul liniei va porni din Piața Bolivar și va ajunge pe Havanastraat via Amerikalei - Britselei - Frankrijklei - Italiëlei - Noorderplaats - Kempenstraat - Noorderlaan.

Stațiile

Noua linie 1 (din anul 2019)
După realizarea extensiilor liniilor prevăzute în planurile Brabo II/Noorderlijn, noul tramvai 1 ar trebui să circule între Bolivarplaats și cartierul Luchtbal, realizând astfel o legătură nord-sud foarte importantă pentru rețeaua de tramvai din Antwerpen. Traseul acestei noi linii va îngloba total ruta deservită de vechiul tramvai 1 între Bolivarplaats și Noorderplaats.

Exploatarea liniei
Linia 1 va fi exploatată, ca și celelalte linii de tramvai din Antwerpen, de compania flamandă de transport public De Lijn.

Simbolul liniei
Simbolul acestei linii, prezent pe afișajul tramvaielor, era în trecut cifra "1" scrisă cu culoare neagră pe un cartuș rectangular de culoare albă.

Referințe

Vezi și
 De Lijn

Tramvaiul din Antwerpen
Antwerpen

Linia 1 de tramvai din Antwerpen


Süleymaniye, Eskişehir ilinin Beylikova ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Koyun eski adı Erten dir işlerin ertelendiğinden gelmektedir.
Koye ilk Osmanlı rus  savasından sonra koye goç eden  Kafkas göçmenleri (Karaçay) lar  gelmiştir burada 101 hane yasamlarını surdururken birkaç hane Ermeni ve 2 hane Rum  vardır Ermeni ailelerle Kafkasgöçmenleri arasında sürtüşme ve anlaşmazlık sonucu Ermeni aileler mahallesi terkeder  giderken su içilen pınarın basına zehir fıçısını delip bırakır sudan için hayvanlar insanlar olmeye baslar olumler artar  Çaresizlikten   terk koyu terk ederler .Çifteler Belpınar mahallesini kurarlar. 1916 - 1925 yılları arası köy hememn hemen boştur. Cumhuriyetin ilk yıllarında çıkarılan bir yasayla  Göçebeler yerleştirilir .  1930 lu yıllarda Mihallıççık Dinek'ten vekomşu köy Dumluca 'dan 1950 lerde ise Mihallıççık Mahmuthisar mahallesinden Süleymaniye'ye yerleşenler olur . 1940 lı yıllarda Göçebelerin tamamı Beylıkahır'a göç eder  Meyvecilik ve sebze yetiştiriciği çevre köylere göre daha gelişkin canlı ve hareketli bir mahalledir

Coğrafya
Eskişehir iline 83 km, Beylikova ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Beylikova'nın mahalleleri

Süleymaniye, Beylikova


Invitații trebuie onorați este un film românesc din 1978 regizat de Adrian Sârbu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1978 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1978

Invitații trebuie onorați


اكزافييه ماليسه هو لاعب كرة مضرب بلجيكي.

روابط إضافية

مراجع

أبطال الجراند سلام في زوجي كرة المضرب
أبطال بطولة فرنسا المفتوحة
أشخاص على قيد الحياة
أعلام كرة مضرب من فلوريدا
بلجيكيون مغتربون في الولايات المتحدة
رياضيون من ساراسوتا
رياضيون من كورتريك
قضايا منشطات في كرة المضرب
لاعبو كرة مضرب أولمبيون من بلجيكا
لاعبو كرة مضرب بلجيكيون
لاعبو كرة مضرب شاركوا في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 2004
مواليد 1980
مواليد في كورتريك

اكزافييه ماليسه


توجيه المبنى و يقصد به التوجيه المناسب للمبنى بالنسبة للجهات الأساسية (شمال جنوب شرق غرب). موقع المبنى في المنطقة المعنية يجب أن يأخذ بعين الاعتبار شكل وارتفاع المباني المحيطة بها بالنسبة لمسار الشمس في الشتاء والصيف ، من أجل تحديد المناطق المظلة و المشمسة. في ألمناخات المعتدلة التوجيه المفضل هو باتجاه شرق غرب، أسطح زجاجية باتجاه الجنوب وجدران كاملة في المناطق الشمالية. في الأحوال الجوية الأخرى يمكن أن يكون مفيد توجيه مختلف عن اتجاه محور حرارة الهيليوم.

تصميم وتوزيع المساحات الداخلية سوف تتبع نفس المنطق من أجل ضمان الراحة الحرارية . بصفة عامة ، ينبغي أن تكون بجهة الشمال جميع البيئات التي لا تحتاج إلى إضاءة خاصة ، مثل سلالم، ممرات، وخدمات، أما البيئات التي تحتاج إلى ضوء النهار ينبغي أن تكون في الواجهة الجنوبية. غرف النوم ينبغي أن تكون مواجهة إلى جنوب شرق أو جنوب غرب، المطبخ عموما إلى جهة الشرق لأن الشمس أقل حرارة في الصباح. المدخل ينبغي ان يكون مصمم لعدم السماح بدخول الهواء البارد في كل مرة يفتح الباب، والتحذير هو عدم تعريض المدخل إلى الرياح الباردة الشتوية. في هذا الصدد من الضرورة حماية الجدار الشمالية من شدة الرياح.

وصلات خارجية

أبنية اقتصادية في صرف الطاقة
تدفئة وتكييف
تصميم بيئي

توجيه المبنى


US Open 1968 var den 88. udgave af US Open gennem tiden men den første udgave af mesterskabet i tennissportens åbne æra. Turneringen var den fjerde grand slam-turnering i 1968 og blev spillet på græsbaner i West Side Tennis Club i Forest Hills, New York City, USA i perioden 29. august - 10. september 1968. Det var første gang i mesterskabets historie, at amatører og professionelle spillede side om side, og det var ligeledes første gang, at der blev spillet om egentlige præmiepenge, og den samlede præmiesum androg $ 100.000.

Herresinglemesterskabet blev vundet af Arthur Ashe, som i finalen besejrede Tom Okker med 14-12, 5-7, 6-3, 3-6, 6-3, og som dermed blev den første amerikanske vinder af titlen siden Tony Trabert i 1955. Ashe var imidlertid renlivet amatør uden ret til at modtage pengepræmier, så han gik glip af førstepræmien på $ 14.000.

Damesingletitlen og 1.-præmien på $ 6.000 blev vundet af Virginia Wade, som dermed vandt den første grand slam-titel i sin karriere. Det var første og eneste gang, at hun vandt US Open-mesterskabet, og det var første gang siden 1930 at turneringen fik en britisk vinder. I finalen vandt Wade med 6-4, 6-2 over den forsvarende mester, Billie Jean King.

I herredoubleturneringen gik sejren til værtslandets Bob Lutz og Stan Smith, som begge vandt den første grand slam-titel i deres karrierer. I finalen besejrede de Arthur Ashe og Andrés Gimeno med 11-9, 6-1, 7-5. Endelig gik damedoubletitlen til Maria Bueno og Margaret Court, der vandt over Rosie Casals og Billie Jean King i finalen med 4-6, 9-7, 8-6. Dermed vandt Bueno titlen for fjerde og sidste gang, og det var samtidig den 11. og sidste grand slam-titel i alt i damedouble i hendes karriere. For Courts vedkommende var sejren hendes anden US Open-titel i damedouble, efter at hun første gang havde vundet i New York City i 1964 sammen med Robyn Ebbern, og det var hendes 10. grand slam-titel i damedouble i karrieren.

Præmier

Den samlede præmiesum for US Open 1968 androg $ 100.000.

Resultater

Vindere og finalister

Der blev afviklet fire mesterskabsrækker, og finaleresultaterne for disse mesterskaber er angivet nedenfor.

Nedenfor er resultaterne fra ottendedelsfinalerne og frem i singlerækkerne samt fra kvartfinalerne og frem i doublerækkerne angivet. For komplette resultater henvises til de uddybende artikler.

Herresingle

Herresinglemesterskabet havde deltagelse af 96 spillere og blev vundet af femteseedede Arthur Ashe, som i finalen besejrede 8.-seedede Tom Okker med 14-12, 5-7, 6-3, 3-6, 6-3, og som dermed blev den første amerikanske vinder af titlen siden Tony Trabert i 1955. Finalen var oprindeligt programsat til fredag den 8. september men blev først spillet lørdag den 9. september, fordi hele fredagsprogrammet blev aflyst på grund af regnvejr.

US Open-titlen var Ashes første af de tre grand slam-titler i herresingle, som amerikaneren vandt i løbet af sin karriere, og det skulle vise sig at blive den eneste gang, han sejrede i US Open-mesterskabet i herresingle. Tom Okker var til gengæld den første hollandske spiller i en grand slam-finale i herresingle, og finalepladsen blev hollænderens bedste grand slam-resultat i single i karrieren.

Arthur Ashe var renlivet amatør uden ret til at modtage pengepræmier, så han gik glip af førstepræmien på $ 14.000 og måtte i stedet nøjes med en per diem-udbetaling på i alt $ 280 – $ 20 pr. turneringsdag plus to træningsdage – og eftersom han spillede på USA's Davis Cup-hold, blev hans hotelophold i New York City betalt af USLTA. Okker var under de nye internationale regler registreret som ikke-professionel med ret til at modtage præmiepenge, og han sikrede sig de $ 14.000, da han dagen efter finalen vandt et opgør om førstepræmien mod Ken Rosewall, der var den eneste af de professionelle spillere, der formåede at spille sig frem til semifinalerne.

Damesingle

Turneringen havde deltagelse af 64 spillere, og mesterskabet og 1.-præmien på $ 6.000 blev vundet af Virginia Wade, som dermed vandt den første af sine tre grand slam-titler. Det var første og eneste gang i sin karriere, at hun vandt US Open-mesterskabet, og det var første gang siden 1930 at turneringen fik en britisk vinder. I finalen vandt Wade med 6-4, 6-2 over den forsvarende mester, Billie Jean King.

Herredouble

Turneringen havde deltagelse af 48 par, og kampene blev spillet bedst af tre sæt, bortset fra semifinalerne og finalen, som blev spillet bedst af fem sæt. Sejren gik til værtslandets Bob Lutz og Stan Smith, som begge vandt den første grand slam-titel i deres karrierer. I finalen besejrede de Arthur Ashe og Andrés Gimeno med 11-9, 6-1, 7-5.

Damedouble

Turneringen havde deltagelse af 16 par, og titlen gik til Maria Bueno og Margaret Court, der i finalen vandt over Rosie Casals og Billie Jean King med 4-6, 9-7, 8-6. Dermed vandt Bueno US Open-mesterskabet i damedouble for fjerde og sidste gang, og det var samtidig den 11. og sidste grand slam-titel i damedouble i hendes karriere. For Courts vedkommende var sejren hendes anden US Open-titel i damedouble, efter at hun første gang havde vundet i New York City i 1964 sammen med Robyn Ebbern, og det var hendes 10. grand slam-titel i damedouble i karrieren.

Mixed double
Der blev ikke spillet noget mixed double-mesterskab i forbindelse med US Open 1968. Resultaterne fra det amerikanske mesterskab i mixed double, der blev spillet en måned tidligere i Boston ses ofte angivet som resultatet af US Open-mesterskabet i mixed double 1968.

Kilder / eksterne henvisninger
 ITF – Men's Circuit – Tournaments – US Open 1968
 ITF – Women's Circuit – Tournaments – US Open 1968
 ATP World Tour - Arthur Ashe's Historic 1968 US Open Win (9. september 2018)

Noter

1968
Tennis i 1968

US Open 1968


පොඩොල්ස්ක්(රුසියානු: Подо́льск) රුසියාවේ, මොස්කව් ඔබ්ලාස්ට් හි පොඩොල්ස්කි දිස්ත්‍රික්කයේ පරිපාලන නගරයයි. මොස්කව් ඔබ්ලාස්ට්හි විශාලත ම නගරය වන මෙය කාර්මික නගරයකි. මොස්ක්වා නදියෙහි අතු ගංගාවක් වන Pakhra නදිය අසබඩ පිහිටා ඇත.

ඉතිහාසය
18 වන සියවසේ දී, මොස්කව්හි ඩැනිලොෆ් දේවස්ථානයට අයත්ව පැවති පොඩොල් ගම්මානය ඇසුරින් පොඩොල්ස්ක් නගරය බිහි විය. 1791 දී දෙ වන කැතරින් අධිරාජිණිය එය නගරයක් වශයෙන් ප්‍රකාශයට පත් කළා ය.

රුසියානු විප්ලවයට පෙර, රුසියාවේ වඩාත් කාර්මීකරණයට ලක් වූ නගර අතර පොඩොල්ස්ක් විය. මහන මැෂින් නිපද වූ සිංගර් කර්මාන්ත ශාලාවක් ද එහි පිහිටා තිබුණි.

ව්ලැඩ්මීර් ලෙනින් කිහිප වාරයක් මෙම නගරයට පැමිණ ඇත.

සෝවියට් සමූහාණ්ඩුව පැවති සමයේ දී, මොස්කව් ඔබ්ලාස්ට් හි කාර්මික දැවන්තයෙක් විය. ඒ වන විට නගරය තුළ කර්මාන්ත ශාලා හැත්තෑවකට වැඩිය ක්‍රියාත්මක වෙමින් පැවතුණි. බොහෝ පොඩොල්ස්ක් නගර වැසියෝ මෙම කර්මාන්ත ශාලාවල සේවය කළහ.

අඩවියෙන් බැහැර පිටු
 පොඩොල්ස්ක් නගරයේ නිල වෙබ් අඩවිය
 GeoHack - Podolsk

රුසියාව

පොඩොල්ස්ක්


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 19. listopada – Jonathan Swift, irski književnik (* 1667.)

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1745.


Muzej Domovinskog rata može značiti:

 Muzej Domovinskog rata Karlovac – Turanj
 Muzej Domovinskog rata u Dubrovniku
 Muzej Domovinskog rata u Splitu

Povezani članci
 Hrvatski memorijalno-dokumentacijski centar Domovinskog rata, Zagreb
 Memorijalni centar Domovinskog rata Vukovar
 Zbirka knjižnične građe o Domovinskom ratu NSK, Zagreb

Izvori

Muzej Domovinskog rata


Domenico Natale Sarro (Trani, 24 de diciembre de 1679–Nápoles, 25 de enero de 1744) fue un compositor italiano que desarrolló su obra en la primera mitad del siglo XVIII, perteneciendo por lo tanto al periodo del barroco tardío de la historia de la música.

Biografía

La primera noticia que se tiene de Sarro fue su ingreso en el Conservatorio de San Onofrio de la puerta Capuana de Nápoles, donde fue alumno de Angelo Durante. En 1702 estrena su primera obra sacra titulada L'opera d'amore, por encargo de la Confraternidad de la Santísima Trinidad de los Pelegrinos.

En 1704 presenta su candidatura para ocupar el puesto de Maestro de Capilla de la corte napolitana, en competencia con Gaetano Veneziano, Cristoforo Caresana y Francesco Mancini. Al no poder alcanzar el puesto deseado, obtenido por Veneziano, opta y obtiene el puesto de Segundo Maestro de Capilla.

En el 6 de febrero de 1705 contrae matrimonio.

En 1706 colabora con el veneciano Tomaso Albinoni en la composición de la ópera Griselda, con libreto de Apostolo Zeno. En octubre del mismo año estrena su primera ópera Candaule, re di Lidia en el Teatro de los Florentinos de Nápoles.

En 1707, y a causa de la Guerra de Sucesión Española, Sarro y Veneziano perdieron sus respectivos puestos, siendo sustituidos por Francesco Mancini y Alessandro Scarlatti respectivamente. A partir de este suceso y hasta 1717, disminuye considerablemente su producción operística, dedicándose fundamentalmente a la composición de música sacra para la Iglesia de San Pablo de Nápoles, donde fue contratado como Maestro de Capilla.

En 1718 reanuda su producción operística consiguiendo numeroso éxitos, entre los que destacan: Armida al campo (1718), para el Teatro San Bartolomé de Nápoles; Didone abbandonata  (1724), siendo ésta la primera vez que se estrenaba una ópera con libreto del que sería el protagonista indiscutible de la escena operística en los siguientes 100 años: el poeta Pietro Metastasio.

En 1720 recupera su antiguo puesto de Segundo Maestro de Capilla en la corte napolitana, y en 1728 sucede a Geatano Greco como Maestro della Fidelissima Città de Nápoles. Por fin, el 21 de agosto de 1737, ocupó el puesto de Maestro de Capilla de la Corte, sustituyendo a Francesco Mancini.

El 4 de noviembre de 1737, el rey Carlos VII de Nápoles inauguró solemnemente el Teatro de San Carlos con la ópera de Sarro Achille in Sciro ; posteriormente, y en el mismo teatro, se estrenaron las óperas Ezio (1741) y Alessandro nell'Indie (1743), todas ellas con libreto de Metastasio.

Consideraciones musicales
Sarro fue un compositor de transición entre dos importantes generaciones de músicos napolitanos: una representada por Alessandro Scarlatti y Francesco Mancini; y la otra por Nicola Porpora, Leonardo Vinci y Leonardo Leo.

En sus primeras composiciones se observa un estilo casi contrapuntístico, en línea con Scarlatti; mientras que a partir de 1718, en sus óperas serias, combina la estructura musical y la melodía consiguiendo efectos de gran belleza. Se acercó tanto a la manera de componer de Vinci que muchos estudiosos, entre ellos Charles Burney, lo consideraron un mero imitador más que un creador.

Después de 1726, y a causa del dominio absoluto de Vinci y Hasse sobre los escenarios napolitanos, Sarro fue ocupando paulatinamente una posición de segunda fila.

Por lo que respecta sus trabajos sacros, sólo sabemos lo que indica el Dizionario Storico de Giuseppe Bertini: que fueron muy apreciados en Alemania.

Óperas
Anexo: Óperas de Domenico Natale Sarro

Bibliografía
 Giorgio Chatrian, Il fondo musicale Della Bibliotteca Capitolare di Aosta, Turín, 1985, pag. 56-57

Compositores del Barroco de Italia
Compositores de ópera de Italia
Compositores de Italia del siglo XVIII
Nacidos en Trani
Fallecidos en Nápoles

Domenico Natale Sarro


Kuća Varda Stipković u gradiću Sinju, Istarska 2, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Kuću neostilskog oblikovanja sagradio je u središtu grada poljski doseljenik Adolf Danek, a od 1924. godine kuća je u posjedu ljekarničke obitelji Varda. Istočno pročelje dvokatnice ukrašeno je dijagonalno postavljenim kamenim klesancima i terasom s klasicističkom ogradom, a otvori su ukrašeni tordiranim željeznim obrubom. Jednokatno sjeverno krilo ukrašeno je profiliranim vijencem, a dvokrilni otvor s kovanom ogradom flankiran je monumentalnim skulpturama karijatide i atlanta. Zapadno od kuće bio je vrt.

Zaštita
Pod oznakom Z-4941 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "javne građevine".

Izvori

Zaštićene javne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Hvaru

Kuća Varda Stipković


Onthophagus polyodon é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1913.

Referências

Ligações externas

polyodon
Coleópteros descritos em 1913

Onthophagus polyodon


Testere 3, Testere II filminin devam filmidir. 27 Ekim 2006 da yayınlanan üçüncü çalışmadır.İlk film ile dünya çapında 100.000.000 USD üzerinde gişe hasılatına ulaşan ve sonrasında devam filmi ile 145.000.000 USD gişe başarısını yakalayan kült gerilim serisinin 3. filmi Testere 3 hayranlarına görsel bir şölen sunmayı hedefliyor. Filmde efsane katil Jigsaw ve müridi Amanda bir yandan hasta olan Jigsaw'u acımasız oyunlarına devam edebilmesi için hayatta tutmaya çalışırken diğer yandan yeni kurbanlarının hayata bağlılıklarını akılalmaz işkence ve oyunlarla test etmeye devam ediyorlar.

Hikaye
Banyoda ölüme terk edilen Dedektif Eric Matthews , kelepçesinden kurtulmak için klozet kapağıyla ayağını kırar. Altı ay sonra, bir sonuçlanması ardından Yapboz oyunu Görevlisi tarafından keşfedilir Daniel Rigg 'ın SWAT ekibi. Kurban Troy bir bombadan kaçmak için vücudundan zincirleri sökmek zorunda kaldı. Dedektif Allison Kerry , odanın çıkışının kaynakla kapatıldığına dikkat çekerek Jigsaw'ın kurbanlarına hayatta kalma şansı verme ilkesini bozar . Video kaseti incelerken, Kerry kaçırılır ve kaburgalarına takılan bir koşum takımıyla uyanır. Anahtarı asit dolu bir beherden alıp kilidini açmasına rağmen, tuzak onu kaçınılmaz olarak öldürür.

Lynn Denlon çalıştığı hastaneden kaçırılır ve yatalak John Kramer'a getirilir. Onun çırağı Amanda Young , Lynn'in boynuna John'un kalp atış hızı monitörüne bağlı beş av tüfeği mermisi ile donanmış bir tasma kilitler ve menzil dışına çıkarsa veya John ölürse patlayacak. Amanda, Lynn'e başka bir denek oyununu tamamlayana kadar onu hayatta tutması talimatını verir; Oğlu Dylan'ın sarhoş bir araba kazasında ölümünden sonra intikamla tüketilen kederli bir baba olan kurban Jeff , olaya karışanlarla yüzleşmek için terk edilmiş et paketleme fabrikasının etrafında bir dizi testten geçmek zorundadır .

Jeff'in ilk testi onu bir et dondurucusuna götürür ve burada kazanın tek tanığı olan ve mahkemede ifade vermeyi reddeden Danica Scott'ı bulur ; çırılçıplak soyulur ve üzerine buz gibi su püskürtmeye başlayan metal bir çerçevenin içine zincirlenir. Jeff, Danica'yı kendisine yardım etmeye ikna ettikten sonra anahtarı alır, ancak bunu yapamadan Danica donarak ölür. Bir sonraki testinde, kazanın mahkemedeki duruşmasına başkanlık eden Yargıç Halden , boyundan bir fıçının dibine zincirlenir. Çürüyen domuz leşleri, çukuru yavaşça dolduran bir öğütücüye bırakılır. Jeff, bir anahtarı almak için oğlunun hatıralarını bir yakma fırınında yakarak onu kurtarır. Üçüncü testi Timothy Young'ı içeriyor, uzuvlarını ve kafasını bükecek bir makineye bağlı olan Dylan'ı yanlışlıkla öldüren sürücü. Anahtar, kapalı bir av tüfeğinin tetiğine bağlıdır ve Jeff onu aldıktan sonra patlar ve yanlışlıkla Halden'ı öldürür. Jeff, makine boynunu kırdığında Timothy'yi zamanında kurtaramaz.

Lynn, John'un beynindeki baskıyı hafifletmek için doğaçlama bir ameliyat yapmak zorunda kalır. Ameliyat başarılı olur ve Lynn, John'u Amanda'ya tasmayı çıkarmasını emretmeye ikna eder. Ancak, Amanda, John ile olan etkileşimlerini kıskanan Lynn'in hayatını reddeder ve tehdit eder. John, felsefesine artık inanmadığını ve tuzaklarını Troy ve Kerry'ye yönlendirdiğini itiraf eden Amanda'ya yalvarır. John'un uyarılarını dinlemeyi reddeden Amanda, Jeff geldiğinde Lynn'i vurur. Lynn'in kocası olduğu ortaya çıkan Jeff, testlerinden sonra John tarafından sağlanan bir silahla Amanda'yı vurarak misilleme yapar. Amanda ölürken John, Lynn'in sınavının aslında kendisinin olduğunu ortaya koyuyor: John, onun amaçlarının farkındaydı ve bir katilin mirasını sürdürmesine izin vermek istemiyordu. Daha sonra Jeff'e hitap eder, Yaşadığı çileden her şeyi öğrenmişse Lynn için bir ambulans çağırmayı teklif eder ve son bir testi kabul eder: ya John'u öldürür ya da onu affeder. Yanıt olarak Jeff, John'un boğazını elektrikli testereyle keser ve oda mühürlenirken Lynn'in yakasını etkinleştirir. John ölmeden önce Jeff'e kızının,Corbett de yakalandı ve onu kurtarmak için başka bir sınava girmesi gerekiyor.

Seslendirme
Tobin Bell  ... Testere / John Kramer (Aydoğan Temel)

Shawnee Smith  ... Amanda Young (Pınar Erengil)

Angus Macfadyen  ... Jeff (Mesud Uz)

Bahar Soomekh  ... Lynn Denlon (Didem Atlıhan)

Lyriq Bent  ... Rigg (Oğuz Toydemir)

Dina Meyer ... Kerry (Selen Öztürk)

Mpho Koaho ... Tim (Sait Çataldaş)

Barry Flatman ... Yargıç Halden (Oğuz Toydemir)

Testere filmleri
Psikolojik deney filmleri
Amerika Birleşik Devletleri seri katil filmleri
Amerika Birleşik Devletleri devam filmleri
2000'lerde devam filmleri
2006 çıkışlı korku filmleri
2000'lerde İngilizce filmler

Testere III


جهاز التنفس الاصطناعي أو المُنَفِّسة  آلة مصممة لتوفير تهوية ميكانيكية عن طريق نقل الهواء القابل للتنفس إلى داخل وخارج الرئتين، بهدف توصيل أنفاس لمريض غير قادر جسديًا على التنفس، أو يتنفس بشكل غير كاف. في حين أن أجهزة التهوية الحديثة عبارة عن آلات محوسبة ومضبوطة عبر متحكم مصغّر، يمكن أيضًا تأمين تهوية للمرضى باستخدام قناع ذو صمام بسيط يعمل يدويًا عن طريق ضغط المحفظة. تُستخدم أجهزة التهوية الصناعية بشكل أساسي في طب العناية المركزة والرعاية المنزلية وطب الطوارئ (وحدات قائمة بذاتها) وفي طب التخدير (عنصر في جهاز التخدير).

أحيانًا ما تُطلق على أجهزة التهوية «المنفاس Respirator»، مصطلح نابع من الأجهزة شائعة الاستخدام في الخمسينيات من القرن العشرين (وخاصة «منفاس الطيور»). ومع ذلك، في المصطلحات الطبية والمستشفيات الحديثة، لا يُشار إلى هذه الآلات أبدًا باسم المنافيس. في المجال الطبي الحالي، تشير كلمة «منفاس» إلى قناع الوجه الواقي.

الوظيفة
في أبسط أشكاله، يتكون جهاز التهوية بالضغط الإيجابي الحديث من خزان هواء قابل للضغط أو توربين، وإمدادات الهواء والأكسجين، ومجموعة من الصمامات والأنابيب، و«دارة المريض» التي يمكن التخلص منها أو إعادة استخدامها. يُضغَط خزان الهواء هوائيًا عدة مرات في الدقيقة لإيصال هواء الغرفة، أو في معظم الحالات، خليط هواء/أكسجين للمريض. إذا استُخدم التوربين، فإنه يدفع الهواء عبر جهاز التهوية، مع صمام تدفق يضبط الضغط لتلبية المعايير الخاصة بالمريض. عندما يُحرر الضغط الزائد، سيزفر المريض بشكل منفعل بسبب مرونة الرئتين، ويُطلق هواء الزفير عادة من خلال صمام أحادي الاتجاه داخل دارة المريض يسمى مشعب المريض.

يمكن أن تكون أجهزة التهوية مجهّزة أيضًا بأنظمة مراقبة وإنذار لمقاييس المريض (مثل الضغط والحجم والتدفق) ووظيفة التهوية (مثل تسرب الهواء وفشل الطاقة والفشل الميكانيكي) والبطاريات الاحتياطية وخزانات الأكسجين والتحكم عن بعد. غالبًا ما يُستبدل النظام الهوائي في الوقت الحاضر بمحرك توربيني يُتحكم فيه بواسطة الكمبيوتر.

يُتحكم في أجهزة التهوية الحديثة إلكترونيًا بواسطة نظام مدمج صغير للسماح بالتكيف الدقيق لخصائص الضغط والتدفق حسب احتياجات المريض الفردية. تعمل إعدادات التهوية المضبوطة بدقة أيضًا على جعل التهوية أكثر تحملاً وراحة للمريض. في كندا والولايات المتحدة، يكون المعالجون التنفسيون مسؤولين عن ضبط هذه الإعدادات، في حين أن تقنيي الطب الحيوي مسؤولون عن الصيانة. في المملكة المتحدة وأوروبا، يُراقب تفاعل المريض مع جهاز التهوية الصناعية من قبل ممرضات الرعاية الحرجة.

تتكون دارة المريض عادة من ثلاثة أنابيب بلاستيكية متينة وخفيفة الوزن تقريبًا، مفصولة وظيفيًا (مثل أنبوب لاستنشاق الهواء، وآخر لضغط المريض، والأخير لهواء الزفير). يمكن تحديد في ما إذا كان طرف الدارة الخاص بالمريض باضع أم لا حسب نوع التهوية المطلوب.

تستخدم الطرق غير الغازية، مثل ضغط مجرى الهواء الإيجابي المستمر (CPAP) والتهوية غير الغازية، للمرضى الذين يحتاجون إلى جهاز تهوية فقط أثناء النوم والراحة، عن طريق استخدام قناع أنفي بشكل رئيسي. تتطلب الطرق الغازية إجراء التنبيب، في حال الاعتماد طويل الأمد على جهاز التهوية الصناعية باستخدام التهوية عبر قنية فتح الرغامى، إذ أنها أكثر راحة وعملية للرعاية طويلة الأجل مقارنة بالتهوية عبر الحنجرة أو التنبيب الأنفي.

نظام أساسي للحياة
نظرًا لأن الفشل التنفسي يمكن أن يؤدي إلى الوفاة، تُصنّف أنظمة التهوية الميكانيكية على أنها أنظمة أساسية للحياة، ويجب اتخاذ الاحتياطات اللازمة لضمان موثوقيتها إلى حد كبير، بما في ذلك تزويدها بالطاقة.

لذلك صُمّمت أجهزة التهوية الميكانيكية بعناية إذ لا يمكن لأي ثغرة واحدة أن تعرض المريض للخطر. يمكن أن تحوي آليات دعم احتياطي يدوي للتمكن من استخدام التنفس اليدوي في حال غياب الطاقة (مثل جهاز التهوية الصناعية المدمج في آلة التخدير). تُزوّد أيضًا بصمامات أمان، تُفتح في الغلاف الجوي في حال غياب الطاقة لتعمل بمثابة صمام مضاد للاختناق، ويتنفس عندها المريض تلقائيًا. تُجهّز بعض الأنظمة أيضًا بخزانات الغاز المضغوط أو ضواغط الهواء أو البطاريات الاحتياطية لتأمين التهوية في حالة انقطاع التيار الكهربائي أو وجود إمدادات غاز معيبة، وتحوي أيضًا طرق التشغيل أو طلب المساعدة في حالة فشل آلياتها أو برامجها.

عمل الجهاز
تتألف المنفسة مبدئياً من خزان هواء، يزود بالهواء أو الأكسجين، ومجموعة من الصمامات والأنابيب، ووصلة قابلة للاستبدال مخصصة لوصل المريض بالجهاز. يعمل الجهاز على ضغط الهواء أو الأكسجين بحيث أنه عند تحرير الضغط يحصل شهيق الهواء إلى رئتي المريض بفعل مرونة الرئتين، ويتم الزفير عن طريق صمام أحادي الجهة يسمح للهواء بالخروج فقط من دارة تنفس المريض.

تاريخ الجهاز

المصانع الرئيسية في العالم
 Resmed (USA)
 Weinmann (Germany)
 Philips Healthcare (Netherlands)
 Carefusion (USA)
 GE Healthcare (USA)
 Medtronic (USA)
 Fisher & Paykel Healthcare (New Zealand)
 Teijin Pharma (Japan)
 MEKICS (South Korea)
 Dräger Medical (Germany)
 DeVilbiss (USA)
 Apex Medical (Taiwan)
 Air Liquide (France)
 Hamilton Medical (Switzerland)
 SLE Ltd (United Kingdom)
 eVent Medical (USA)
 Maquet (Germany)
 Siare Engineering (Italy)

مراجع

انظر أيضًا

 تنفس اصطناعي.

مواقع خارجية

 صور حصرية.. الجزيرة تتجول في أحد أكبر مصانع أجهزة التنفس الصناعي بالصين

علاج تنفسي
مضخات طبية

جهاز تنفس اصطناعي