Luigi Antinori (* um 1697 in Bologna; † vor 6. März 1734 in Florenz) war ein italienischer Opernsänger (Tenor).

Er war einer der besten Tenöre seiner Zeit. Seine Stimme war klar und durchdringend und er verfügte über eine exzellente Technik.

Antinori kam 1725 nach London, wo er u. a. in dem von Georg Friedrich Händel für die Royal Academy of Music zusammengestellten Pasticcio L'Elpidia, ovvero Li rivali generosi (Musik größtenteils von Leonardo Vinci) sang. Diese Partie hatte zuvor Francesco Borosini gesungen.

In der nachfolgenden Opernsaison sang er dann den Lelio in Händels Oper Publio Cornelio Scipione und den Leonato in Alessandro.
Bis 1734 trat er noch in Venedig, Livorno, Reggio Emilia, Genua und Florenz auf. Am 6. März 1734 berichtet der Impresario des Teatro della Pergola in Florenz, Luca Casimiro degli Albizzi, in einem Brief von seinem Tod.

Literatur
 Charles Burney: A general history of music. Vol. 4. London 1789, S. 303–305 ().
 Karl-Josef Kutsch, Leo Riemens: Großes Sängerlexikon. Band 1: Aarden–Castles. 4. Auflage. Saur, München 2003, ISBN 3-598-11598-9, S. 123 f., .

Einzelnachweise

Opernsänger
Tenor
Historische Person (Italien)
Geboren im 17. Jahrhundert
Gestorben 1734
Mann

Luigi Antinori


An Poa shumushuensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jisaburo Ohwi. An Poa shumushuensis in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa shumushuensis


The least weasel (Mustela nivalis), little weasel, common weasel, or simply weasel is the smallest member of the genus Mustela, family Mustelidae and order Carnivora. It is native to Eurasia, North America and North Africa, and has been introduced to New Zealand, Malta, Crete, the Azores, and São Tomé. It is classified as least concern by the IUCN, due to its wide distribution and large population throughout the Northern Hemisphere.

The least weasel varies greatly in size over its range. The body is slender and elongated, and the legs and tail are relatively short. The colour varies geographically, as does the pelage type and length of tail. The dorsal surface, flanks, limbs and tail of the animal are usually some shade of brown while the underparts are white. The line delineating the boundary between the two colours is usually straight. At high altitudes and in the northern part of its range, the coat becomes pure white in winter. Eighteen subspecies are recognised.

Small rodents form the largest part of the least weasel's diet, but it also kills and eats rabbits, other mammals, and occasionally birds, birds' eggs, fish and frogs. Males mark their territories with olfactory signals and have exclusive home ranges which may intersect with or include several female ranges. Least weasels use pre-existing holes to sleep, store food and raise their young. Breeding takes place in the spring and summer, and there is a single litter of about six kits which are reared exclusively by the female. Due to its small size and fierce nature, the least weasel plays an important part in the mythology and legend of various cultures.

Taxonomy and evolution
The least weasel was given its scientific name Mustela nivalis by Carl Linnaeus in his 12th edition of Systema Naturae in 1766. The type locality was Västerbotten in Sweden. As an animal with a very wide distribution, the morphology of the least weasel varies geographically. The species was reviewed by Reichstein in 1957 and again by van Zyll de Jong in 1992 and Reig in 1997. Youngman (1982) placed it in the subgenus Mustela while Abramov (1999) considered it should be included in the subgenus Gale. Based on skull characteristics, Reig (1997) proposed that the taxon should be split into four species, M. subpalmata, M. rixosa, M. vulgaris and M. eskimo. Abrimov and Baryshinikov (2000) disagreed, recognising only M. subpalmata (the Egyptian weasel) as a separate species. However, Rodrigues et al. (2016) recognized M. subpalmata as a distinct population of nivalis rather than a distinct species.

Within the genus Mustela, the least weasel is a relatively unspecialised form, as evidenced by its pedomorphic skull, which occurs even in large subspecies. Its direct ancestor was Mustela praenivalis, which lived in Europe during the Middle Pleistocene and Villafranchian. M. praenivalis itself was probably preceded by M. pliocaenica of the Pliocene. The modern species probably arose during the Late Pleistocene. The least weasel is the product of a process begun 5–7 million years ago, when northern forests were replaced by open grassland, thus prompting an explosive evolution of small, burrowing rodents. The weasel's ancestors were larger than the current form, and underwent a reduction in size to exploit the new food source. The least weasel thrived during the Ice Age, as its small size and long body allowed it to easily operate beneath snow, as well as hunt in burrows. It probably crossed to North America through the Bering land bridge 200,000 years ago.

Subspecies
The least weasel has a high geographic variation, a fact which has historically led to numerous disagreements among biologists studying its systematics. The least weasel's subspecies are divided into three categories:

 The pygmaea–rixosa group (small least weasels): Tiny weasels with short tails, pedomorphic skulls, and pelts that turn pure white in winter. They inhabit northern European Russia, Siberia, the Russian Far East, Finland, the northern Scandinavian Peninsula, Mongolia, northeastern China, Japan and North America.
 The boccamela group (large least weasels): Very large weasels with large skulls, relatively long tails and lighter coloured pelts. Locally, they either do not turn white or only partially change colour in winter. They inhabit Transcaucasia, from western Kazakhstan to Semirechye and in the flat deserts of Middle Asia. They are also found in Morocco, Algeria, and Tunisia.
 The nivalis group (medium-sized least weasels): Medium-sized weasels, with tails of moderate length, representing a transitional form between the former two groups. They inhabit the middle and southern regions of European Russia, Crimea, the Ciscaucasus, western Kazakhstan, the southern and middle Urals and the montane parts of Middle Asia, except the Köpet Dag.

Description

The least weasel has a thin, greatly elongated and extremely flexible body with a small, yet elongated, blunt-muzzled head which is no thicker than the neck. The eyes are small in relation to their head size and are bulging and dark colored. The legs and tail are relatively short, the latter constituting less than half the body length. The feet have sharp, dark-coloured claws, and the soles are heavily haired. The skull, especially that of the small rixosa group, has an infantile appearance when compared with that of other members of the genus Mustela (in particular, the stoat and kolonok). This is expressed in the relatively large size of the cranium and shortened facial region. The skull is, overall, similar to that of the stoat, but smaller, though the skulls of large male weasels tend to overlap in size with those of small female stoats. There are usually four pairs of nipples but these are only visible in females.

The weasel has a stronger bite force than a lion, tiger, hyena, or even a bear, relative to body size. A combination of shorter jaws, powerful muscles, and the placement of its teeth allows the weasel to have tremendous power when it snaps its jaws shut.

The baculum is short, , with a thick, straight shaft. Fat is deposited along the spine, kidneys, gut mesentries and around the limbs. The least weasel has muscular anal glands under the tail, which measure , and contain sulphurous volatiles, including thietanes and dithiacyclopentanes. The smell and chemical composition of these chemicals are distinct from those of the stoat. The least weasel moves by jumping, the distance between the tracks of the fore and hind limbs being .

Dimensions vary geographically, to an extent rarely found among other mammals. Least weasels of the boccamela group, for example, may outweigh the smaller races by almost four times. In some large subspecies, the male may be 1.5 times longer than the female. Variations in tail length are also variable, constituting 13 to 30 percent of the length of the body. Average body length in males is , while females average . The tail measures  in males and  in females. Males weigh , while females weigh .

The winter fur is dense, but short and closely fitting. In northern subspecies, the fur is soft and silky, but coarse in southern forms. The summer fur is very short, sparser and rougher. The upper parts in the summer fur are dark, but vary geographically from dark-tawny or dark-chocolate to light pale tawny or sandy. The lower parts, including the lower jaw and inner sides of the legs, are white. There is often a brown spot at the corner of the mouth. The dividing line between the dark upper and light lower parts is usually straight but sometimes forms an irregular line. The tail is brown, and sometimes the tip is a little darker but it is never black. In the northern part of its range and at high altitudes, the least weasel changes colour in the winter, the coat becoming pure white and exhibiting a few black hairs in rare circumstances.

Behaviour and ecology

Reproduction and development
The least weasel mates in April–July and there is a 34- to 37-day gestation period. In the Northern Hemisphere, the average litter size consists of 6 kits and these reach sexual maturity in 3 to 4 months. Males may mate during their first year of life, though this is usually unsuccessful. They are fecund in February–October, though the early stages of spermatogenesis do occur throughout the winter months. Anestrus in females lasts from September until February.

The female raises its kits without help from the male. They are  in weight at birth. Newborn kits are born pink, naked, blind and deaf, but gain a white coat of downy fur at the age of 4 days. At 10 days, the margin between the dark upper parts and light under parts becomes visible. The milk teeth erupt at 2 to 3 weeks of age, at which point the young start to eat solid food, though lactation can last 12 weeks. The eyes and ears open at 3 to 4 weeks of age, and by 8 weeks, killing behaviour is developed. The family breaks up after 9 to 12 weeks. There is a single litter each year and least weasels can live for 7 or 8 years.

Territorial and social behaviours

The least weasel has a typical mustelid territorial pattern, consisting of exclusive male ranges encompassing multiple female ranges. The population density of each territory depends greatly on food supply and reproductive success, thus the social structure and population density of any given territory is unstable and flexible. Like the stoat, the male least weasel extends its range during spring or during food shortages. Its scent marking behaviour is similar to that of the stoat; it uses faeces, urine and anal and dermal gland secretions, the latter two of which are deposited by anal dragging and body rubbing. The least weasel does not dig its own den, but nests in the abandoned burrow of another species such as a mole or rat. The burrow entrance measures about  across and leads to the nest chamber located up to  below ground. The nest chamber (which is used for sleeping, rearing kits and storing food) measures  in diameter, and is lined with straw and the skins of the weasel's prey.

The least weasel has four basic vocalisations; a guttural hiss emitted when alarmed, which is interspersed with short screaming barks and shrieks when provoked. When defensive, it emits a shrill wail or squeal. During encounters between males and females or between a mother and kits, the least weasel emits a high-pitched trilling. The least weasel's way of expressing aggression is similar to that of the stoat. Dominant weasels exhibit lunges and shrieks during aggressive encounters, while subdominant weasels will emit submissive squeals.

Diet

The least weasel feeds predominantly on mouse-like rodents, including mice, hamsters, gerbils and others. It usually does not attack adult hamsters and rats. Frogs, fish, small birds and bird eggs are rarely eaten. It can deal with adult pikas and gerbils, but usually cannot overcome brown rats and sousliks. Exceptional cases are known of least weasels killing prey far larger than themselves, such as capercaillie, hazel hen and hares. In England, a favoured prey item is the field vole (Microtus agrestis). These have fluctuations in population size, and in years of abundance may form up to 54% of the weasel's diet. In years of scarcity, birds form a greater proportion of the diet and female least weasels may fail to breed.

Despite its small size, the least weasel is a fierce hunter, capable of killing a rabbit five to 10 times its own weight. Although they are commonly taken, the rabbits are usually young specimens, and become an important food source during the spring, when small rodents are scarce and rabbit kits are plentiful. Male least weasels take a higher proportion of rabbits than females, as well as an overall greater variety of prey. This is linked to the fact that being larger, and having vaster territorial ranges than females, males have more opportunities to hunt a greater diversity of prey.

The least weasel forages undercover, to avoid being seen by foxes and birds of prey. It is adapted for pursuing its prey down tunnels, though it may also bolt prey from a burrow and kill it in the open. The least weasel kills small prey, such as voles, with a bite to the occipital region of the skull or the neck, dislocating the cervical vertebrae. Large prey typically dies of blood loss or circulatory shock. When food is abundant, only a small portion of the prey is eaten, usually the brain. The average daily food intake is , which is equivalent to 30–35% of the animal's body weight.

Predators and competitors

The least weasel is small enough to be preyed upon by a range of other predators. Least weasel remains have been found in the excrement of red foxes, sables, steppe and forest polecat, stoats, eagle owls and buzzards. The owls most efficient at capturing least weasels are barn, barred, and great horned owls. Other birds of prey threatening to the least weasel include broad-winged and rough-legged buzzards. Some snake species may prey on the least weasel, including the black rat snake and copperhead. Aside from its smaller size, the least weasel is more vulnerable to predation than the stoat because it lacks a black predator deflection mark on the tail.

In areas where the least weasel is sympatric with the stoat, the two species compete with each other for rodent prey. The weasel manages to avoid too much competition by living in more upland areas, feeding on smaller prey and being capable of entering smaller holes. It actively avoids encounters with stoats, though female weasels are less likely to stop foraging in the presence of stoats, perhaps because their smaller size allows them to quickly escape into holes.

Diseases and parasites
Ectoparasites known to infest weasels include the louse Trichodectes mustelae and the mites Demodex and Psoregates mustela. The species may catch fleas from the nests and burrows of its prey. Flea species known to infest weasels include Ctenophthalmus bisoctodentatus and Palaeopsylla m. minor, which they get from moles, P. s. soricis, which they get from shrews, Nosopsyllus fasciatus, which they get from rodents and Dasypsyllus gallinulae which they get from birds.

Helminths known to infest weasels include the trematode Alaria, the nematodes Capillaria, Filaroides and Trichinella and the cestode Taenia. Least weasels are commonly infected with the nematode Skrjabingylus nasicola, adults of which are found in the nasal sinuses and can damage the skull. There is no evidence that this has serious detrimental effects on even heavily infested animals.

Distribution and habitat

The least weasel has a circumboreal, Holarctic distribution, encompassing much of Europe and North Africa, Asia and parts of northern North America, where it occurs mainly in places where the ermines are not found. It has been introduced in New Zealand, Malta, Crete, the Azore Islands and also São Tomé off West Africa. It is found throughout Europe (but not Ireland) and on many islands, including the Azores, Great Britain, and all major Mediterranean islands. It also occurs on Honshu and Hokkaido Islands in Japan and on Kunashir, Iturup, and Sakhalin Islands in Russia.

The least weasel occupies a similar type of habitat as the stoat, but it frequents wet places less often. It can be found in fields, open woodland, bushy or rocky areas, parks and gardens, and at altitudes of up to about .

Conservation status
The least weasel has a very wide circumboreal range and a large total population and is therefore listed by the International Union for Conservation of Nature as being of "least concern". Its chosen habitat is in areas of coarse vegetation and in some regions its numbers may be decreasing because of changes in agricultural practices, but altogether its population trend is thought to be steady. It is relatively common in Eurasia but less abundant in North America and is thought to be rare in the southeastern United States. It is subject to considerable variations in numbers in areas where its main rodent prey is liable to large population fluctuations. In years of rodent population booms, the least weasel numbers may rise by up to ten-fold, only to slump again as prey becomes scarce again in the following years.

In folklore and mythology

Macedonian and Greek culture

The Ancient Macedonians believed that to see a least weasel was a good omen. In some districts of Macedon, women who suffered from headaches after having washed their heads in water drawn overnight would assume that a weasel had previously used the water as a mirror, but they would refrain from mentioning the animal's name for fear that it would destroy their clothes.

Similarly, a popular superstition in southern Greece had it that the least weasel had previously been a bride, who was transformed into a bitter animal which would destroy the wedding dresses of other brides out of jealousy. According to Pliny the Elder, the least weasel was the only animal that was capable of killing the basilisk:

To this dreadful monster the effluvium of the weasel is fatal, a thing that has been tried with success, for kings have often desired to see its body when killed; so true is it that it has pleased Nature that there should be nothing without its antidote. The animal is thrown into the hole of the basilisk, which is easily known from the soil around it being infected. The weasel destroys the basilisk by its odour, but dies itself in this struggle of nature against its own self.

Ojibwe and Inuit culture
The Ojibwe believed that the least weasel could kill the dreaded wendigo by rushing up its anus.

In Inuit mythology, the least weasel is credited with both great wisdom and courage, and whenever a mythical Inuit hero wished to accomplish a valorous task, he would generally change himself into a least weasel.

See also
 Smallest organisms

References

Bibliography

Further reading

External links

 Smithsonian Institution – North American Mammals: Mustela nivalis

Weasel, least
Weasel, least
Weasel, least
Weasel, least
Holarctic fauna
Weasel, least
Least concern biota of Asia
Least concern biota of Europe
Least concern biota of North America
Mammals described in 1766
Taxa named by Carl Linnaeus
Weasels
Fur trade

Least weasel


Friedrich von Reden ist der Name folgender Personen:

* Friedrich Otto Burchard von Reden (1769–1836), deutscher Berghauptmann

Friedrich von Reden


Olivier Lopez, né le 13 mars 1974, est un metteur en scène, auteur, et directeur de la compagnie La Cité Théâtre (anciennement ACTEA), implantée à Caen.

Biographie
Olivier Lopez naît le 13 mars 1974. En 1994, à l'âge de vingt ans, Olivier Lopez entame des études d'ingénieur à l'École supérieure d'ingénieurs des travaux de la construction de Caen (ESITC). En 1997, il change de voie et choisit de se tourner vers le théâtre. Entre 1997 et 2000, il effectue de nombreux stages et laboratoires de formations, auprès de Levent Beskardes, Carlo Boso, Antonio Fava, Gilles Defacque et Shiro Daïmon.

En 2001, il reprend la direction d'ACTEA. Il renommera la compagnie « La Cité Théâtre », qu'il dirige toujours en 2023.

En 2003, il entre à la Fondation Marcel Hicter, et est diplômé en Management de projet culturel en 2007.

Il est également le directeur pédagogique du dispositif des « comédiens-stagiaires », formation professionnelle de l'acteur créée au sein de sa compagnie en 2001. Y seront formés notamment Thomas Jolly et Julie Lerat-Gersant (Cie La Piccola Familia), Sophie Lebrun et Martin Legros (Coll. La Cohue) ou encore Fabrice Adde.

La Cité Théâtre de Caen (ex ACTEA) dirigée par Olivier Lopez, est à l'origine du festival En Attendant l'Éclaircie, dédié à la jeune création théâtrale en Normandie.

En 2018, il participe au festival off d'Avignon avec la pièce Bienvenue en Corée du Nord qui décontenance le public.

En 2019, il devient artiste associé au Théâtre des Halles d'Avignon.

Écritures et mises en scène
Depuis 2000, il a mis en scène et/ou écrit plusieurs pièces. Initialement intéressé par le jeu masqué, le clown et l'écriture plateau, son travail évolue progressivement vers les écritures littéraires et cinématographiques.

 2000 : Un certain Monsieur Plume, d'Henri Michaux.
 2001 : Ferdinand l'impossible, de Julie Douard.
 2003 : Les mots sans soucis, de Julie Douard.
 2004 : La Belle échappée (belle) (auteur).
 2006 : La Ménagerie de Verre, de Tennessee Williams.
 2008 : Eldorado, de Marius von Mayenburg
 2009 : Petit Navire, de Normand Chaurette.
 2010 : La Griffe, de Howard Barker.
 2011 : Pauline Couic (co-écriture avec Marie-Laure Baudain).
 2013 : Les Clownesses (co-écriture avec Marie-Laure Baudain, Alexandre Chatelin, Laura Deforge et Adélaïde Langlois).
 2014 : 14 Juillet co-auteur avec Fabrice Adde.
 2017 : Bienvenue en Corée du Nord(co-écriture avec Marie-Laure Baudain, Alexandre Chatelin, Laura Deforge et Adélaïde Langlois).
 2020 : Rabudôru, poupée d'amour (auteur, publication chez Esse-que Éditions).
 2021 : L'Âge des Possibles, adaptation du scénario d'Anne-Louise Trividic et Pascale Ferran.
 2022 : Augustin Mal n'est pas un assassin, de Julie Douard (éditions P.O.L), interprété par François Bureloup (mise en scène).
 2023 : L'Avare, de Molière, adaptation.

Notes et références

Liens externes

 La Cité-Théâtre, organisme

Naissance en mars 1974
Metteur en scène français
Directeur français de théâtre

Olivier Lopez


Welteislehre (Verdensislære), også kaldet Glazial-Kosmogonie er et ikke-anerkendt kosmologisk koncept udtænkt af den østrigske ingeniør og opfinder Hanns Hörbiger i begyndelsen af det 20. århundrede.

Ifølge Hörbigers teori er is den grundlæggende substans i alle kosmiske processer. Planeter, måner og en "global æter" (også bestående af is) har fastlagt universets udvikling. Således skulle bl.a. Månen og Mælkevejen bestå af is. Udover at være en teori om universets bestanddele og geologiske og meteorologiske fænomener, var Hörbigers Welteislehre også grundlag for en mere filosofisk "kosmoteknisk verdensanskuelse".

Hörbigers teori var ikke funderet på traditionel videnskabelig metode, men er derimod baseret på en åbenbaring, som Hörbiger fik i 1894.

Historie og baggrund

Europa var i slutningen af 1800-tallet præget af den hurtige teknologiske og videnskabelige udvikling, der havde fundet sted siden industrialiseringen og troen på fremskridt og videnskab. Perioden var dog også præget af fremkomsten af adskillige teorier, der ikke opfyldte kravene vil videnskabelig metode, og flere af disse teorier fandt udtryk i form af kosmologiske og/eller holistiske anskuelser, der var i direkte modstrid med udviklingen af moderne videnskab, og var drevet af en frygt for, at den materialistiske, abstrakte videnskab ville lede til kulturelt forfald.

Teorien om den kosmiske is opstod i 1894, da Hörbiger observerede Månen. Hörbiger var optaget af Månens klare lys og dens grove overflade, og det slog ham, at dette måtte være en følge af is. Kort derefter havde han en drøm, hvor han svævede i rummet, hvor han så et pendul svinge, mens det blev længere og længere, indtil det brast. "Jeg vidste, at Newton havde taget fejl, og at Solens tyngdekraft ophører tre gange afstanden fra Neptun" konkluderede Hörbiger. Han bearbejdede sine teorier sammen med amatørastronomen og skolelæreren Philipp Fauth, som han havde mødt i 1898, og offentliggjorde tankerne i 1912 som Glazial-Kosmogonie. Fauth havde tidligre fremstillet et stort (men noget upræcist) kort over Månen og havde adskillige følgere, hvilket gav Hörbigers ideer en vis respekt.

Hörbigers teori gjorde ikke væsentligt indtryk, da den blev offentliggjort, men efter afslutningen af 1. verdenskrig besluttede Hörbiger sig for at promovere teorien som en ny "kosmisk sandhed" ikke alene overfor videnskabsfolk og personer tilknyttet universiteterne, men tillige for den brede offentlighed. Hörbiger mente, at hvis "masserne" accepterede teorien, ville masserne lægge pres på de etablerede akademiske kredse til at accepterede teorien. Der blev ikke sparet på bestræbelserne på at udbrede teorien. Der blev oprettet "kosmotekniske" selskaber, der holdt offentlige foredrag, der tiltrak mange tilhørere, der blev produceret film og radioprogrammer om den kosmiske is, og der blev udgivet tidsskrifter og romaner om den kosmiske is. Omvendt deltog tilhængere som tilhørere til andre foredrag om teorier, der ikke passede i Höbirgers teorier, og forstyrrede disse gennem tilråb om den ortodokse astronomis mangelfuldhed i forhold til Hörbigers teorier.

Teorien blev oprindelig kaldt "Glazial-Kosmogonie" men fik i løbet af 1920'erne det mere germansk klingende navn Welteislehre, ofte blot forkortet til WEL.

Der blev oprettet to organisationer i Wien, der beskæftigede sig med idéerne, Kosmotechnische Gesellschaft og Hörbiger Institute. Den første blev etableret i 1921 af en gruppe entusiastiske tilhængere af idéen, der omfattede ingeniører, læger, embedsmænd m.fl. De fleste var bekendte af Hörbiger og havde deltaget i flere af hans forelæsninger. Blandt Hörbigers tilhængere var den østrigske forfatter Egon Friedell, der forklarede teorien om den kosmiske is i en bog fra 1930 Kulturgeschichte der Neuzeit.

I Det Tredje Rige
Blandt de tidligere tilhængere af Hörbigers ideer var Houston Stewart Chamberlain, en af de førende teoretikere bag den tidlige udvikling af Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, det tyske Nazi-parti i 1923.

Efter Hörbigers død i 1931 konkluderede tilhængerne af Welteislehrung, at der i den politiske situation i Tyskland ville være en fordel at bringe teorien i overensstemmelse med nationalsocialismens idéer, hvorved teorien ville kunne opnå en bred anerkendelse. Welteislehre var allerede på dette tidspunkt med succes blevet fremhævet som en germansk antitese til den "jødiske" relativitetsteori. WEL-bevægelsen blev således mere pro-nazistisk og knyttede is-teorien sammen med de nordiske forfædre fra det kolde og isfyldte nord. Heinrich Himmler, en af de prominente leder i nazi-partiet, var stærk tilhænger af Welteislehre og fastslog, at hvis teorien blev justeret i overensstemmelse med nyere forskning, så kunne den anses som videnskabeligt arbejde.

Adolf Hitler var en entusiastisk tilhænger af WEL og inddrog teorien i nazipartiets officielle kosmologi. Han hævdede, at Hörbiger ikke var accepteret, fordi "realiteten er, at mennesker ikke ønsker at vide." Teorien om verdensislæren var planlagt at indgå et det planetarium, som Hitler planlagde at bygge ved bjerget Pöstling i Linz, hvor grundplanet skulle udgøres af Ptolemys univers, ovenpå Kopernicus' teori og på øverste etage Hörbigers teori.

Efter Nazi-Tysklands annektering af Østrig i marts 1938 blev Kosmotechnische Gesellschaft nedlagt af nazisterne og selskabets midler beslaglagt. Hörbiger Institute, der var en mindre sammenslutning, der indsamlede penge til forskning, fik lov til at beholde Hörbigers videnskabelige materiale, herunder et bibliotek og en større samling af tegninger indenfor astronomi, meteorologi og geologi, der var relateret til Hörbigers teori. Nazisterne ønskede også at lukke instituttet, men Hörbigers søn Alfred og instituttets formand fik dette afværget ved at få nedsat en Nazi-kommission. Det lykkedes dem at få fastslået, at materialet tilhørte dem, hvilket forhindrede, at arkiverne blev flyttet til Berlin og indlemmet i Himmlers organisation 'Ahnenerbe' ('Anernes Arv').

Efter udbruddet af 2. verdenskrig lykkedes det Alfred Hörbiger at fortsætte udgivelsen af instituttets tidsskrift Proceedings på trods af, at det ikke var muligt at sende tidsskriftet til de udenlandske abonnenter og bidragsydere. Det tyske propagandaministerium meddelte instituttet, at udgivelserne udgjorde højforræderi, og pålagde instituttet at stoppe udgivelserne. Alfred Hörbiger døde i august 1945 kort efter instituttets samling af Hanns Hörbigers opfindelser var blevet ødelagt og lokalerne overtaget af sovjetiske tropper.

Efter krigen
Efter 2. verdenskrig faldt antallet af tilhængere og bevægelsen mistede sin betydning. Der var dog fortsat tilhængere i særlig Tyskland og England i flere år. Bevægelsen var stadig aktiv i 1950'erne, hvor den udgav en pamflet, hvori var anført, at "bevis for teorien afventer den første succesfulde rejse til en anden klode, hvilket Instituttet afventer i spænding".

Teoriens indhold
Ifølge Hörbigers teori blev solsystemet skabt, da en gigantisk stjerne blev ramt af en mindre, død vandfyldt stjerne. Sammenstødet skabte en kæmpe eksplosion, der sendte fragmenter af den mindre stjerne ud i det interstellare rum, hvor vandet kondenserede til gigantiske isblokke. Der blev skabt en ring af sådanne isblokke, der kan ses som Mælkevejen, ligesom der blev dannet et antal solsystemer ligesom vort eget, men med langt flere planeter end i vort solsystem.

Det interplanetare rum er fyldt op med hydrogen i gasform, hvilket får planeterne til langsomt at søge indad i en spiralbevægelse sammen med de øvrige isblokke. De ydre planeter er større end de indre, da de ydre har optaget større mængder is end de indre planeter. Man kan se isblokke i form af meteorer, og når disse kolliderer med Jorden, opstår haglstorme over store arealer. Når meteorerne rammer Solen, opstår solpletter og "fin is", der dækker de inderste planeter.

Hörbiger hævdede også, at Jorden havde flere satellitter, forinden Jorden indfangede Månen. Disse tidligere satellitter havde været selvstændige planeter med egne kredsløb, men over tid blev de i en spiralbevægelse trukket mod Jorden, indtil de opløstes og resterne blev herefter en del af Jorden. Sporene efter disse sammenstød skulle være synlige i de forskellige geologiske aflejringer, der kan betragtes på Jorden. Det sidste store sammenstød med den "Tertiære" eller "Cenozoiske måne" og indfangningen af den nuværende måne huskes gennem menneskets overleveringer af myter og legender. Sidstnævnte var detaljeret beskrevet af Hörbigers engelske tilhænger Hans Schindler Bellamy, der forklarede om sine erindringer, hvor han som barn ofte drømte om en stor måne, der i en spiralbevægelse kom nærmere og nærmere indtil den sprang, Da Bellamy studerede Månens overflade gennem et teleskop konstaterede han, at Månens overflade lignede det han havde drømt. Han redegjorde for den mytologiske baggrund i bøger som Moons, Myths, and Man, In the Beginning God og i The Book of Revelation is History. Tilhængere af Hörbigers teorier mente, at den nuværende Måne er den sjette siden Jordens skabelse og at en ny kollision er uundgåelig. Tilhængere har henvist til Syndfloden og Atlantis' forsvinden som resultater af sammenstød med tidligere måner.

Hörbiger mødte kritik i samtiden og besvarede kritikken på forskellig vis. Når det blev hævdet, at hans antagelser ikke var matematisk mulige, svarede han, at "Beregninger kan forlede dig." Når det blev påpeget, at der var fotografisk dokumentation for, at Mælkevejen bestod af millioner af stjerner, svarede han, at fotografierne var forfalskninger, der var fremstillet af "reaktionære" astronomer. Da det blev påpeget, at overfladetemperaturen på Månen var blevet målt til mere end 100 °C om dagen på Månen, skrev han til raketeksperten Willy Ley: "Enter tror du på mig og lærer det, eller også vil du blive betragtet som fjenden."

Selvom Hörbigers ideer har meget til fælles med Immanuel Velikovskijs idéer, men det vidensabelige miljø modtog dog Hörbigers idéer mere afslappet.

Noter

Eksterne henvisninger
 Glazial-Kosmogonie, Hörbigers og Fauths værk fra 1925
 Arkiveret hjemmeside http://welteislehre.com/ med artikler m.v. om Hörbigers teorier

Pseudovidenskab
Astronomiens historie

Welteislehre


Jupiter Apple And Bibmo Presents: Bitter (também conhecido como Bitter ) é um álbum colaborativo entre os músicos Júpiter Maçã e Bibiana "Bibmo" Morena, que era sua colega de quarto na época. Foi lançado em fevereiro de 2007 pela gravadora independente Monstro Discos como prelúdio para o então próximo álbum do músico Uma Tarde na Fruteira, programado para ser lançado ainda naquele ano pela gravadora espanhola Elefant Records. Sua sonoridade crua e despojada que contrasta com os lançamentos anteriores de Júpiter Maçã foi influenciada por nomes como David Bowie, The Rolling Stones, The Stooges, Bob Dylan e The Kinks.

A faixa "Exactly" foi regravada de seu álbum anterior, Hisscivilization.

Lista de faixas

Ficha Técnica

 Júpiter Maçã – vocais, guitarra , violão, teclados, percussão, produção
 Bibiana "Bibmo" Morena – vocais, guitarra, violão
 Lucas Hanke – guitarra, baixo
 Ray-Z – guitarra
 Ed Dolzan – bateria, percussão
 André Brasil – produção

Referências

Álbuns em colaboração
Álbuns de 2007
Álbuns de Júpiter Maçã
Álbuns de folk rock
Álbuns de rock psicodélico
Álbuns de rock progressivo


An Kniphofia thodei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Gilbert Baker. An Kniphofia thodei in nahilalakip ha genus nga Kniphofia, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kniphofia

Kniphofia thodei


Andreas Haisch (* 3. August 1901 in Westerheim; † 4. September 1969 in Kaufbeuren) war Landrat des ehemaligen Landkreises Mindelheim, Mitglied des bayerischen Landtages und Träger des Bayerischen Verdienstordens.

Andreas Haisch wuchs als fünftes von elf Kindern des Bauernehepaares Martin und Anna-Maria Haisch in Westerheim auf. Er studierte Land- und Volkswirtschaft, blieb jedoch Landwirt. Von 1929 bis 1933 versah er das Amt des Bezirksgeschäftsführers im Christlichen Bauernverein und war Geschäftsführer der Kreisbauernschaft Augsburg, Außenstelle Krumbach, der Kreisbauernschaften Nördlingen, Leitmeritz (Sudetenland) und Fürstenfeldbruck. Im Jahre 1946 wechselte er als Leiter zum Ernährungsamt Kempten. Zwei Jahre später wurde er Direktor im Bayerischen Bauernverband, Bezirksverband Schwaben. Bei der Wahl zum Bayerischen Landtag am 26. November 1950 errang Haisch das Direktmandat im Stimmkreis Füssen-Marktoberdorf und bei den folgenden Wahlen im Stimmkreis Kaufbeuren-Mindelheim. Aufgrund seines Berufsstandes und seiner Kenntnisse wurde er zum Vorsitzenden des Ausschusses für Ernährung und Landwirtschaft bestellt. Von 1955 bis 1967 bekleidete er das Amt des Landrats im Landkreis Mindelheim. In seine Amtszeit fielen der Neubau des Landratsamtes und des Kreiskrankenhauses Mindelheim. Für seine besonderen Verdienste um die Landwirtschaft erhielt er die Goldene Staatsmedaille und den Bayerischen Verdienstorden. Noch während seiner Zeit als Landtagsabgeordneter verstarb Andreas Haisch an den Folgen eines Verkehrsunfalls in Kaufbeuren und wurde in Mindelheim bestattet.

Sein Sohn Hermann Haisch war von 1978 bis 2006 Landrat des Landkreises Unterallgäu.

Veröffentlichungen
Andreas Haisch war Herausgeber des Buches Landkreis Unterallgäu, Selbstverlag des Landratsamtes Mindelheim, 1968, 775 Seiten

Literatur

Deutscher
Politiker (20. Jahrhundert)
CSU-Mitglied
Träger des Bayerischen Verdienstordens
Landrat (Landkreis Mindelheim)
Landtagsabgeordneter (Bayern)
Geboren 1901
Gestorben 1969
Mann

Andreas Haisch


An Hygrochloa in uska genus han Liliopsida. An Hygrochloa in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hygrochloa

Hygrochloa


Hawes & Curtis er en britisk kæde af skjortebutikker, der blev grundlagt i 1913. I 2019 drev den 29 butikker i Storbritannien: de to lå i Jermyn Street i London.

Blandt dens berømte kunder er prins Philip, Cary Grant, hertugen af Windsor, Earl Mountbatten'  Frank Sinatra, Fred Astaire  og Donald Sinden.

Historie
Virksomheden blev grundlagt af de to skræddere Ralph Hawes og George Frederic "Freddie" Curtis, som åbnede deres første butik i Piccadilly Arcade på hjørnet af Jermyn Street, i London i 1913.

Den 1. december 1922 modtog Hawes & Curtis Hosier royal warrant af  prinsen af Wales (senere kong Edvard 8. og hertugen af af Windsor). I juli 1938 tildelte kong George 6. virksomheden endnu en royal warrant, og i 1948 modtog Hawes & Curtis Tailors den tredje. Denne royal warrant varede gennem hele kongens regeringstid. I 1957 tildelte hertugen af Edinburgh også Hawes & Curtis en royal warrant, som varede til 1985.

Erhvervsmanden Touker Suleyman  erhvervede virksomheden via Low Profile Holdings i 2002 for det symbolske beløb på £1.

Referencer

Eksterne henvisninger

Beklædningsvirksomheder fra Storbritannien
Tøjmærker
Etableret i 1913

Hawes & Curtis


Santiago Cafiero (San Isidro, 1979) é um cientista político e político argentino. Desde setembro de 2021, ocupa o cargo de Ministro das Relações Exteriores da Argentina.

Em dezembro de 2019, assumiu o posto de Chefe de Gabinete do presidente Alberto Fernández, cuja campanha vitoriosa chefiou. Ficou no cargo até setembro de 2021, quando Fernández promoveu uma reforma ministerial após a derrota dos candidatos do governo nas eleições primárias legislativas daquele mês. Cafiero, questionado publicamente pela vice-presidenta Cristina Kirchner, foi então remanejado para a chancelaria.

Antes de se tornar ministro, foi vereador de San Isidro de 2009 a 2013 e ocupou diversos cargos durante toda a gestão de Daniel Scioli como governador da província de Buenos Aires.

É neto do dirigente peronista Antonio Cafiero. Graduou-se em Ciência Política pela Universidade de Buenos Aires.

Políticos da Argentina
Ministros das Relações Exteriores da Argentina

Santiago Cafiero


Le château Cramirat (ou de Cramirat) est un château templier du  situé dans le village de Sergeac, en Dordogne (Nouvelle-Aquitaine), dans le Sud-Ouest de la France. Classé monument historique national français, le château est situé au cœur de la vallée de la Vézère, classée au patrimoine mondial de l'UNESCO connue sous le nom de Vallée de l'Homme.

Histoire
Le château a été construit  par des chevaliers de l'ordre des Templiers. Il servait de commanderie centrale de l'ordre dans la région et était la résidence du grand maître de l'ordre en Périgord noir (Sarladais) jusqu'à la purgé de l'ordre en 1307. En 1316, le commandant de Sergeac, Guillaume de Crémirac, rétablit la communauté locale autour de la région et rebaptise le château château de Crémirac.

Au Moyen Âge, le château était un centre administratif et culturel clé de la région, et était l'un des principaux points de départ du chemin de pèlerinage de Saint-Jacques-de-Compostelle, devenant par la suite un hospice pour pèlerins.

Bien avant les Templiers, le site était un habitat préhistorique prospère, comme en témoigne la riche concentration d'abris sous roche archéologiques de type Cro-Magnon disséminés dans la région. La richesse des découvertes faites dans la région suggère une activité humaine paléolithique exceptionnellement avancée remontant à environ c. 30 000 avant Jésus-Christ.

Le château a été affecté par les guerres de Religion françaises du , ainsi que l'église voisine, tous deux fortifiés.

À la fin du  et jusque dans les années 1970, le lieu servait de centre communautaire pour les locaux.

Inscrit partiellement au titre des monuments historiques en 1964, il est finalement inscrit en totalité en 2022.

Aujourd'hui, le château est une propriété privée.

Localisation
Le château Cramirat est entouré de sites emblématiques d'une immense importance historique, comme le Castel Merle, la Roque Saint-Christophe, les grottes de Lascaux et l'abri de la Madeleine, qui offrent un aperçu de l'évolution de la civilisation à travers d'anciennes peintures rupestres, les figurines, et les abris sous roche.

La propriété elle-même est situé à proximité d'une église du  appelée église Saint-Pantaléon (auparavant, église Sainte-Marie), qui est reconnue comme étant une église templière, et d'une croix de pierre du , la croix des Templiers qui marque une des routes du Pèlerinage Camino vers Saint-Jacques-de-Compostelle.

Architecture
Le château a gardé sa structure romane originale à deux étages, avec une tour arrondie à mâchicoulis surplombant une cour fortifiée.

Galerie

Références

Ordre du Temple
Cramirat
Monument historique inscrit en 2022

Château Cramirat


La Liga Nacional de Samoa es la máxima categoría de fútbol de Samoa, está compuesta por 12 equipos que se enfrentan todos contra todos en sistema de liga. El campeón clasifica a la fase preliminar de la Liga de Campeones de la OFC.

Se disputa desde 1979. Se formó como estimulante para esparcir el fútbol en el país. La mayoría de los equipos son de Apia, la capital samoana, por lo que gran parte de los partidos de la liga se juegan allí. De esta liga surgen los principales jugadores de la Selección de Fútbol de Samoa. Desmond Fa'aiuaso, Pasi Schwalger y Junior Michael son algunos de los mejores jugadores de la actualidad que surgieron de esta liga.

Sistema de disputa
Los 12 equipos que la componen se enfrentan entre sí todos contra todos en 2 rondas. El equipo que más puntos consigue se corona campeón samoano y recibe una bonificación monetaria. En ciertos casos, cuando otros equipos, además de los 12 presentes en la liga, exigen su participación, la federación decide que el equipo que finalice en el último puesto perderá el derecho de jugar el año siguiente en la liga, y es remplazado por un equipo que no haya jugado en la temporada anterior.

Historia
La primera temporada de la Primera División fue en 1979 y su primer campeón fue el Vaivase-Tai FC.

Equipos participantes

Temporada 2022

Palmarés

Títulos por club

Clasificación histórica
Actualizado el 7 de Julio de 2022.Tabla elaborada desde 2014-15 cuando pasó a llarmase Upolu Premier League hasta la terminada temporada 2021. En verde los equipos en que juegan en la Liga Nacional 2022, en azul los que juegan la Primera División 2022 y en amarillo los que juegan la Segunda División 2022.

Véase también
 Copa de Samoa
 Selección de fútbol de Samoa

Referencias

Notas

Enlaces externos
Tabla de Posiciones en la página de la FIFA

Liga Nacional de Samoa


Amarante  belediyesi, Portekiz'in Norte bölgesine bağlı Tâmega altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 40 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

Dış bağlantılar
 Amarante fotoğrafları

Tâmega'nın belediyeleri

Amarante (Portekiz)


Boston Corner ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Boston Corner (Indiana)
 Boston Corner (New York)

Boston Corner


Le groupe Bloc enseignant de Concertation nationale (en espagnol: Bloque Magisterial de Concertación Nacional), est un groupe parlementaire de gauche du Congrès de la République péruvien. Formé en , il rassemble plusieurs députés dissidents de Pérou libre. Le groupe est classé comme soutenant le gouvernement, mais pouvant être une force déstabilisante.

Historique

Fondation

Le , dix députés du groupe parlementaire de Pérou libre annoncent leur démission en raison d'un désaccord sur l'élection des nouveaux juges de la Cour constitutionnelle, sans discussion préalable. Néanmoins, la députée et l'ancienne ministre Katy Ugarte réfute la démission à la suite de cet évènement, mais évoque un accord de groupe qui avait été préparé de longue date, et dont une conférence de presse était prévue le même jour. Selon l'élue, « ils nous ont devancés » (évoquant les médias, ayant divulgué l'information et les lettres de démission).

Le 14 mai, les dix députés démissionnaires, de « l'aile enseignante » du parti Pérou libre, annoncent la création du groupe du « Bloc enseignant de Concertation nationale » (Bloque Magisterial de Concertación Nacional).

Composition

Le 17 mai, tandis que la formation du groupe n'est pas confirmée par le Congrès, malgré la demande, le journaliste dEl Comercio Martin Hidalgo révèle que le groupe pourrait être finalement composé de 6 membres contre 10 annoncés dans les démissionnaires, pour des raisons administratives.

Le principal problème rencontré est la présence de quatre parlementaires qui sont toujours enregistrées officiellement au sein du parti Pérou libre dans le , c'est-à-dire l'institution régulant les partis et les élections nationales et différents scrutins.

Comme le stipule l'article 37 du règlement du Congrès de la République, « en aucun cas les membres du Congrès qui appartiennent à un même parti ne peuvent constituer un groupe parlementaire distinct », empêchant ces mêmes quatre parlementaires de rejoindre le nouveau groupe. Les personnes concernées sont le troisième porte-parole du groupe Edgar Tello et 3 autres membres, Francis Paredes, Paul Gutiérrez et Lucinda Vásquez.

Le groupe pourrait être donc être officialisé par la présidence du Congrès avec seulement six membres.

Positionnement

Le groupe peut-être désigné comme de gauche, puisque les membres sont issus d'une aile de Pérou libre. La principale divergence quant au parti soutenant Pedro Castillo, c'est que les enseignants souhaitent évoluer au sein des commissions et souhaitent présider la commission de l'Éducation.

Cette présidence de la commission de l'Éducation est le principal point de divergence entre Pérou libre et l'aile enseignante, car au début de la législature en juillet 2021, la présidence de la commission avait été donné au parti Rénovation populaire, classé à droite, en raison des mauvaises négociations des dirigeants de Pérou libre,  et Guido Bellido.

Néanmoins, le groupe ne va pas rompre l'équilibre institutionnel, le groupe soutenant également Pedro Castillo, comme l'a indiqué Waldemar Cerrón, le dirigeant de Pérou libre au Congrès. Ils ne souhaitent pas la vacance présidentielle du président, sont en faveur de l'Assemblée constituante, et l'aile des enseignants ont voté par le passé en faveur des contre-réformes électorales et universitaires proposées par Pérou libre.

Ce même groupe peut néanmoins chercher à s'immiscer au sein du gouvernement et bouleverser l'équilibre créer lors du quatrième gouvernement. Cette aile enseignante avait su avoir un représentant lors du premier gouvernement, avec l'enseignant  comme ministre du Travail. De plus, Edgar Tello, l'un des porte-parole du groupe, évoque la nécessité pour le président Pedro Castillo de « décider quel parti est réellement au pouvoir », puisque Pedro Castillo est en théorie davantage lié aux enseignants.

Membres

Notes

Références

Groupe parlementaire
Politique au Pérou


Karolina Else Frederikke Petersen (født 27. september 1924 i Toftir, død 11. oktober 2006) var en færøsk socialarbejder og politiker (FrF). Petersen blev ramt af tuberkulose som 17-årig. Hun var derefter syg i ti år og i lange perioder indlagt på sanatorium i Tórshavn og i Danmark. Det var i denne livsfase, at hun fik interessen for sociale problemer og rehabiliteringsarbejde.

I 1955 blev hun gift med teologen Peter Petersen og flyttede till Hvalvík, hvor hendes man var sognepræst i 27 år. Der startede hun arbejdstræning for funktionshæmmede i præstegården. Dette arbejde voksede året efter til organisationen ALV, der uddannede handikappede og solgte deres varer. ALV drev uddannelsescenter på en nedlagt hvalfangststation og ekspedition og butik i Tórshavn. Alt under Karoline Petersens ledelse, og hun var forstander for ALV 1956–99.

Karolina Petersen fik i 1965 overtalt myndighederne til at åbne det psykiatriske plejehjem  Vistarheimið i Tórshavn, og 1976 åbnede en lignende institution i Runavík. Begge havde 10 pladser og lededes af Petersen frem til hun gik på pension i 1999.

Offentlige hverv og politik
I 1976 blev Karolina Petersen bestyrelsesformand for det nyåbnede Hotel Tórshavn i København, som tilbød logi til færøske patienter og deres pårørende under behandling i Danmark, og fortsatte på posten frem til 1986. Petersen var også gennem en årrække bestyrelsesmedlem for Landssjúkrahúsið. Hun gik i 1986 ind i Adolf Hansens nystiftede parti Framsóknarflokkurin, en udbryderfraktion fra Kristiligi Fólkaflokkurin. Petersen sad som landsstyremand i Atli Dams femte landsstyre 1988–89 for partiet. Hun fik bl.a. gennemført lovgivning om lån og støtte til bofællesskaber for handikappede, bedre indkøbsmuligheder for pensionister og etablering af handikap- og ældreråd.

Litteratur
 Dahl, Árni: «Karolina Petersen». I: Løgtingið 150 – Hátíðarrit, bind 2 (2002), s. 337. (PDF )
 Dam, Inga Poulsen: «Karoline Petersen». I: Dansk Kvindebiografisk Leksikon (2003). (Læs)

Socialministre fra Færøerne
Kommunalministre fra Færøerne
Personer fra Østerø
Politikere fra Færøerne

Karolina Petersen


St. Jerome's University, commonly shortened to St. Jerome's or SJU, is a public Roman Catholic university in Waterloo, Ontario. It is federated with the University of Waterloo. St. Jerome's, within the University of Waterloo, combines academics and a residence. Students may both reside at and take classes through St. Jerome's, live at SJU in residence but take classes elsewhere, or live in another residence but take classes at St. Jerome's.

History

Nineteenth century
Reverend Dr. Louis Funcken and his brother, Friar Eugene Funcken – both Fathers of the Resurrectionist Congregation – founded St. Jerome's College in 1865. Originally a log cabin school house on Erb's Road in St. Agatha, the school moved to Duke Street in Berlin in 1867. The building was rebuilt and renovated several times, in 1881, 1889, 1907 and 1958. The school is the oldest post-secondary institution in the community. Originally founded to serve German Roman Catholics in Waterloo County, the school initially offered only two courses of study: a four year academic program designed to prepare students for professional studies or for the priesthood, and a two-year commercial program teaching Catholic business.

Twentieth century
In 1937 Joseph Francis Ryan, a St. Jerome's College alumnus, was consecrated as Bishop of Hamilton, a diocese which included both Kitchener and Waterloo. Ryan pushed for the establishment of a Catholic liberal arts university within the diocese. In 1943, Ryan began a fund-raising campaign to finance the development of SJC, intending to bring it to university status. Ryan explained: "In the postwar years, St. Jerome's is planning a program of expansion which will bring her to the status which is her destiny as the Catholic College of the Diocese of Hamilton... As soon as conditions warrant after Victory, St. Jerome's, through an expansion program, will offer courses with university recognition." Local businesses sponsored full-page advertisements supporting SJC's efforts to become a university. By the end of 1948, fundraising contributions exceeded $2 million (). Ryan pledged only $250,000 of the funds, holding the rest until the initiation of the college's building project.

On 20 February 1947 the SJC Board of Governors approved the purchase of property at Centreville (later Kingsdale) on the eastern boundary of Kitchener. SJC initially considered making an affiliation with Western University. For unclear reasons these plans were not followed up on.

Carleton University became another option, although SJC President, Father Weiler, preferred the University of Ottawa. In April 1947 the Senate of the University of Ottawa agreed to affiliate with SJC. In 1948, SJC started offering a university arts program and began admitting women. By 1949 SJC announced plans to expand, anticipating construction the following year of a residence building and a building for administration and teaching. Construction began on the Kingsdale campus in September 1952 and was completed in 1953. Ontario Premier Leslie Frost attended the opening of the college's arts building and library on 7 September 1953. The same day SJC outlined plans for future science and business faculties. Father Cornelius Siegfried was appointed rector of SJC the same year.

In 1953, Gerald Hagey, a Lutheran, complained that "[it was] unfortunate for me, that when I became President of Waterloo College, St. Jerome's was so far ahead of the Lutherans with its building program", and later recalled, "some of the Protestant people [were complaining that] it was a shame Waterloo [College] had let St. Jerome's get ahead of them."

Due to its denominational status as a Catholic institution, SJC was ineligible for provincial funding. To get around this, a new organization called the Waterloo College Associate Faculties was founded in 1955. The board consisted of prominent businessmen from Kitchener and Waterloo, including Ira Needles, industrialist Henry C. Krug and Kitchener-Waterloo Record editor John E. Motz. In 1956, the Canada Synod of the Lutheran Church agreed to an affiliation agreement of the Associate Faculties with Waterloo College. Siegfried agreed to the same proposal the next day. On the advice of his minister for education, W. J. Dunlop, Premier Frost granted university status to SJC in March 1959. That same month Waterloo North MPP John Wintermeyer introduced a private member's bill in Ontario's Legislative Assembly establishing the University of SJC, the University of Waterloo and Waterloo Lutheran University. After four years of negotiations SJC and Waterloo College federated with the University of Waterloo on 1 July 1960.

In January 1959, the SJC board of governors voted to purchase 55 acres of land north of Waterloo College's campus, bordered by Columbia Street. The purchase was suspended in June when the University of Waterloo provided SJC with land on their 200-acre campus. A new SJC building was built on the Waterloo campus in 1960. The original Duke Street location became known as SJC High School while the University of Waterloo affiliate became the University of St. Jerome's College. SJC High School closed in 1990.

In 1993, the men's residence building was named after Father John Finn, the dean and registrar in 1960.

In 1998 St. Jerome's College changed its name to St. Jerome's University.

Twenty-first century
In April 2015 construction began on a $47 million campus project, adding a seven-storey student residence and a two-storey academic building.

Programs

St. Jerome's University offers undergraduate courses in the faculties of Arts, in 12 scholastic disciplines, and in 4 interdisciplinary areas (Italian Studies, Legal Studies, Medieval Studies, and Sexuality, Marriage, and Family Studies). St. Jerome's has a "Master of Catholic Thought" program aimed primarily at Catholic social leaders. In 2008, the St. Jerome's Centre for Responsible Citizenship was launched to support community-based learning, international service learning, community development research, and public education. Beyond Borders is the name of the international service learning program at SJU.

Scholarships and bursaries

The Government of Canada sponsors an Aboriginal Bursaries Search Tool that lists over 680 scholarships, bursaries, and other incentives offered by governments, universities, and industry to support Aboriginal post-secondary participation. St. Jerome's University scholarships for Aboriginal, First Nations and Métis students include: Sundance Aboriginal Student Award

Notable alumni

References

Sources

Further reading

External links

 Association of Universities and Colleges of Canada profile

Catholic universities and colleges in Canada
1865 establishments in Canada
University of Waterloo buildings

St. Jerome's University


سان فرناندو هي مدينة واقعة في مقاطعة قادس، في إسبانيا في منطقة أندلسيا ذاتية الحكم. ويبلغ عدد سكانها 97.500 نسمة. وتغطي 32 كم²، وذات كثافة سكانية تقدر بـ 2923.2 نسمة في كم². إحداثيات المدينة: 28º '36 شمالا، 12º '6 غربا، وتقع على ارتفاع 8 متر و14 كيلومترا من مدينة قادس. هي مسقط رأس مغني الفلامينكو الشهير كامارون ديلا إيسلا وعمدة باريس آن هيدالغو.

توأمة
لسان فرناندو (قادس) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 مونتيني لو بريتانيو
 بادالونا

أعلام

 آن هيدالغو
 ديفيد بارال
 خوسيه إنريكي فاريلا
 لويس بيرنجوير
 كامارون ديلا إيسلا
 كايتانو فالديز إي فلوريس
 أبراهام ماثيو

مراجع

أماكن مأهولة في قادس
بلديات قادس
مدن الأندلس
مدن ساحلية في إسبانيا

سان فرناندو (قادس)


Novias - Madrinas - 15 años es una película documental argentina dirigida por Pablo Levy y Diego Levy sobre su propio guion que se estrenó el 23 de febrero de 2012 y que tuvo como protagonistas a José Antonio Espido, Héctor Alberto Pasalaqua, Moisés Khabie, Elías Levy, Pablo Sayago y Andrés Calabria.

Sinopsis
Documental sobre la vida cotidiana de una sedería cuya clientela está constituida principalmente por mujeres que van a comprar telas para sus vestidos de novia, de madrina o para su fiesta de quince años, su dueño y sus empleados, que el algunos casos llevan 30 años en el lugar, en un barrio comercial de Buenos Aires, el Once, donde se encuentran muchos negocios dedicados a la venta de productos textiles y de ropa, muchos de ellos pertenecientes a la colectividad judía.

Reparto
 José Antonio Espido ... Él mismo
 Héctor Alberto Pasalaqua ... Él mismo
 Moisés Khabie ... Él mismo
 Elías Levy ... Él mismo
 Pablo Sayago ... Él mismo
 Andrés Calabria ... Él mismo

Comentario
Para la crónica de La Nación es una muy buena película en la cual los directores pintan, en un pequeño gran largometraje -honesto, modesto y entrañable- de una hora de duración, la vida -un modo de vida- de y en una sedería del barrio de Once de propiedad de sus padres, un mundo que se entiende, se conoce y se siente cercano. Los directores van presentando a cada empleado, que cuentan un poco de su vida, algo del trabajo, otro poco "del arte de la venta" y en algunos momentos hay interacción con los clientes (que son casi todas clientas). Finalmente aparece el dueño, Elías, alias "el Negro" cuyo carácter para entonces ya ha sido descrito y entrevisto: cascarrabias, gruñón, comprometido con su local, y para entonces hemos atesorado esas entrevistas que nos permiten imaginar los relatos que se nos cuentan, como si fueran a cobrar vida y movimiento ante nosotros: la historia de amor del viudo, el triunfo millonario en el casino en Europa del jugador, el coleccionismo "para evitar el psicólogo" del filatelista, el público con el que parece soñar el cantor. El filme relata un mundo cotidiano que a la vez parece estar en vías de extinción: los comercios de la ciudad de Buenos Aires atendidos por sus dueños y con empleados que ya llevan décadas trabajando. Empleados articulados, curtidos, no sin orgullo profesional y hasta con cierto amor por un local al que llegan mayormente señoras y chicas a comprar telas, con el plan de lucir espléndidas como novias, madrinas o quinceañeras.

Notas

Enlaces externos
 Información sobre Novias - Madrinas - 15 años en el sitio del cine nacional
 Entrevista a los directores
 Los códigos del Once, desde adentro. Entrevista a los directores por Emanuel Respighi del 2-3-2012.

Documentales de Argentina
Películas dirigidas por Diego Levy

Novias - Madrinas - 15 años


NGC 261 este o nebuloasă difuză situată în Micul Nor al lui Magellan, în constelația Tucanul. A fost descoperită în 5 septembrie 1826 de către James Dunlop. De asemenea, a fost observată încă o dată în 20 septembrie 1835 de către John Herschel.

Note

Vezi și
 NGC 260
 NGC 262

Legături externe
 NGC 261 pe WikiSky
 NGC 261 pe spider.seds.org

Nebuloase difuze
Obiecte NGC
Constelația Tucanul
Obiecte astronomice descoperite în 1826
Obiecte astronomice descoperite de James Dunlop

NGC 261


Hagener Hochschulviertel, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Hagen kentine bağlı idari bölge. Yüzölçümü 3,5 km²'dir. 31 Mayıs 2004 tarihi itibarıyla semt nüfusu 12.832 olarak tespit edilmiştir.

Hagen'in semtleri

Hagener Hochschulviertel


«Seasons of Wither» es una canción de la banda de Hard rock estadounidense Aerosmith.
La canción fue escrita por el cantante Steven Tyler. Fue lanzada en 1974 en el segundo álbum de la banda Get Your Wings.

Información de la canción
Según Tyler la canción fue inspirada por el Massachusetts paisaje de invierno. La lírica de la canción también habla de una relación. Esta es una de las canciones favoritas de Steven Tyler de Aerosmith. La canción es destacada por guitarras acústicas, voz lenta, y un ritmo fuerte.

Canciones de 1973
Canciones de Aerosmith
Canciones en inglés
Canciones de hard rock

Seasons of Wither


Ognjeslav Utješinović Ostrožinski, prema nekim izvorima "Utješenović", (Ostrožin kraj Gline, 21. kolovoza 1817. – Zagreb, 8. lipnja 1890.), bio je hrvatski pjesnik i političar, srpske narodnosti. Godine 1866. napisao je domoljubnu pjesmu "Uskrsnuće Jelačića bana" u kojoj koristi sintagmu "Ustaj bane, ustaj naša diko!".

Životopis
Ognjeslav Utješinović Ostrožinski objavio je u Slavenskom jugu (27. listopada – 5. studenoga 1848. godine) nacrt za federalizaciju Austrougarske Monarhije pod naslovom Osnova za savezno preporodjenje cesarovine austrijske po načelu ustavne slobode i narodne nravstvene jednakosti. Utješinović je tu pisao o 10 nacija unutar Monarhije koje bi trebale imati svoje federalne jedinice.

Austroslavizam je zamišljao kao suradnju slavenskih naroda srednje Europe u okviru Habsburške Monarhije, koja je tada bila pod dominacijom njemačkih elita. Ideja je izrasla u krugovima čeških liberala, kao alternativa proruskom panslavizmu.

Utješenović je umro 8. lipnja 1890. godine u Zagrebu. Pokopan je na zagrebačkom groblju Mirogoju.

Vidi još
 Srbi u Hrvatskoj
 Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija
 Ustani bane

Izvori

Hrvatski političari do 1918.
Hrvatski pjesnici
Srbi u Hrvatskoj
Životopisi, Zagreb

Ognjeslav Utješinović Ostrožinski


Cigeľka este o comună slovacă, aflată în districtul Bardejov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 583 de locuitori. Se învecinează cu , , , , , Nižný Tvarožec, Gaboltov și Petrová.

Istoric
Localitatea Cigeľka este atestată documentar din 1414.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Cigeľka


Anna Włodarczyk (Anna Bożena Włodarczyk; * 24. März 1951 in Zielona Góra) ist eine ehemalige polnische Weitspringerin.

Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1978 in Mailand wurde sie Siebte.

1980 siegte sie bei den Hallen-EM in Sindelfingen und wurde Vierte bei den Olympischen Spielen in Moskau. Beim Leichtathletik-Weltcup 1981 wurde sie Dritte, bei den Leichtathletik-Europameisterschaften 1982 in Athen Fünfte.

Dreimal wurde sie polnische Meisterin im Freien (1979, 1981, 1984) und fünfmal in der Halle (1978–1981, 1985).

Persönliche Bestleistungen
 Weitsprung: 6,96 m, 22. Juni 1984, Lublin
 Halle: 6,74 m, 2. März 1980, Sindelfingen

Weblinks
 Athletenporträt von Anna Włodarczyk bei der IAAF (englisch)

Fußnoten

Weitspringer (Polen)
Olympiateilnehmer (Polen)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1980
Pole
Geboren 1951
Frau

Anna Włodarczyk


Altın Hızma, bir Kerkük türküsüdür. Kaynak kişi Abdurrahman Kızılay'dır. Nida Tüfekçi tarafından 1970 yılında derlenmiş ve pek çok müzisyen tarafından yorumlanmıştır.

Türkünün sözleri

Altın hızma mülayim/ Seni haktan dileyim

Yaz günü temmuzda/ Sen terle ben sileyim

Gün gördüm, günler gördüm/ Seni gördüm şad'oldum

Altın hızma incidi/ Gömleği narıncıdı

Benim lal olmuş dilim/ Ne dedi yar incidi

Gün gördüm, günler gördüm/ Seni gördüm şad'oldum

Altın hızma gadağa/ Yaraşıp alt dudağa

Güzel gel görüşelim/ Men gidirem ırağa

Gün gördüm, günler gördüm/ Seni gördüm şad'oldum

Sözleriyle ilgili notlar
 altun: altın
 mülâyim: yumuşak, uygun, yavaşa
 narıncı : turuncu rengi (yöresel)
 lâl: konuşamayan, dilsiz, suskun
 irağ: ırak, uzak (ülke değil)
 hızmav= hızma: buruna takılan süs halkası
 gadağa: pürüz, engel (yöresel)
 şâd olmak: mutlu olmak, sevinmek.

Dış bağlantılar
Türkünün notalarına ve videolarına aşağıdaki adresten ulaşılabilir.
 http://www.notalar.org/videonota/turku/ALTUN_HIZMAV_MULAYIM/KERKUK/Nida_Tufekci/186.html

Türküler
1970 şarkıları
Kerkük
1970'lerde Türkçe şarkılar

Altın Hızma


A construção social de gênero é a teoria feminista na sociologia sobre a manifestação das origens culturais, mecanismos e corolários da percepção e expressão de gênero no contexto da interação social interpessoal e de grupo. Especificamente, a construção social de gênero estipula que os papeis de gênero são um "status" alcançado em um ambiente social, que categoriza as pessoas de forma implícita e explícita, motivando comportamentos sociais.

Um assunto relacionado na teoria feminista é a relação entre o status atribuído ao sexo designado (intersexo, macho ou fêmea) e suas contrapartes de status alcançadas no gênero (neutro/andrógino, masculino e feminino).

Conceitos básicos

Constructo social
O método de construcionismo social é uma teoria do conhecimento que descreve a relação entre a objetividade da realidade e a capacidade subjetiva dos sentidos e cognição humanas. Especificamente, afirma que a realidade existe como a soma de percepções e expressões sociais; e que a realidade que é percebida é a única realidade que vale a pena considerar. Isso é acompanhado pelos corolários de que qualquer realidade percebida é válida, que a realidade está sujeita à manipulação por meio do controle sobre as percepções e expressões sociais.

Alsop, Fitzsimmons e Lennon também observam que os relatos construcionistas da criação de gênero podem ser divididos em duas correntes principais:

 Teorias materialistas, que sublinham os aspectos estruturais do meio social que são responsáveis por perpetuar certos papeis de gênero;
 Teorias discursivas, que enfatizam a criação, por meio da linguagem e da cultura, de significados associados ao gênero.

Género
O género é usado como um meio de descrever a distinção entre o sexo e os aspectos socializados da feminilidade e masculinidade. De acordo com West e Zimmerman, não é um traço pessoal; é "uma característica emergente de situações sociais: tanto como resultado quanto como fundamento lógico de vários arranjos sociais e como meio de legitimar uma das divisões mais fundamentais da sociedade".

papeis de gênero
Os papeis de gênero são uma continuação do status de gênero, consistindo em outros status alcançados que estão associados a um determinado status de gênero. Em termos menos teóricos, os papeis de gênero são posições funcionais em uma dinâmica social para a qual a realização é uma parte de .

A filósofa americana Judith Butler faz uma distinção entre papeis de gênero e performatividade de gênero, que delineia entre os comportamentos sociais do indivíduo que busca expressar o comportamento que articula sua própria percepção de seu gênero; e comportamento que cria a percepção de conformidade com as expressões sociais de gênero em conjunto. Isso não significa que a participação na performatividade de gênero não corresposta à pressão para cumprir um papel de gênero, nem que o cumprimento de um papel de gênero não pode satisfazer o desejo de performatividade de gênero.

Sexualidade/orientação sexual
Diamond e Butterworth argumentam que a identidade de gênero e a identidade sexual são fluidas e nem sempre se enquadram em duas categorias essencialistas (homem ou mulher e gay/lésbica ou heterossexual); eles chegaram a essa conclusão entrevistando mulheres que fazem parte de um grupo de minoria sexual ao longo de dez anos. Uma mulher teve uma infância relativamente normal, mas por volta da adolescência questionou sua sexualidade e permaneceu estável em sue gênero e identidade sexual até que ela começou a trabalhar com homens e assumiu uma "postura" masculina e começou a questionar sua identidade de gênero. Quando "ela" se tornou um "ele", ele começou a achar os homens atraentes e, gradualmente, foi identificado como homossexual.

Ver também

 Destransição
 Estudos de género
 Heterossexismo
 Homofobia
 Pós-generismo
 Sexismo
 Transfobia
 Sociologia de gênero
 Teoria de género
 Essencialismo de gênero
 Neutralidade de gênero
 Fluidez de gênero
 Feminismo interseccional

Teoria feminista
Construtivismo
Sociologia
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Construção social de gênero


Volvo 200 serían (eða 240 og 260 Serían var sería af bílum framleidd af Volvo frá 1974 til 1993 með meira en 2.8 milljón eintök seld um allan heim. Líkt og forveri sinn Volvo 140 (1966-1974), sem hann var þróaður úr, var hann hannaður af Jan Wilsgaard.

Volvo 200 Serían var það vinsæl að hún náði yfir framleiðslu tíma arftaka sinn Volvo 700 Seríunnar (1982-1992). Volvo 760 kom í staðinn fyrir 260 sem var markaðssettur til hliðs við 240 í annan áratug. Volvo 900 Serían tók við af 700 Seríunni árið 1992 eða ári áður en 240 hætti í framleiðslu. Seinasti 240 bílinn var framleiddur 14. maí 1993, næstum því 20 árum eftir fyrsta bílinn.

Afturhjóladrifnar bifreiðar
Stallbakar

Volvo 200 Serían


Die Sportjugend Hessen ist der Jugendverband des Landessportbundes Hessen und stellt die Dachorganisation des Jugendsports in Hessen. Mit 830.000 Mitgliedern aus 7.800 Vereinen ist sie der größte Jugendverband in Hessen. Der Verband wurde am 1. Juni 1946 gegründet und ist Träger der Vereins- und Jugendhilfe nach dem Kinder- und Jugendhilfegesetz und Mitglied der Deutschen Sportjugend.

Aufgaben
Ziel der Sportjugend Hessen ist es, die Kinder- und Jugendarbeit im sportlichen Bereich zu fördern. Der Handlungsbereich teilt sich in Jugendverbandsarbeit und Jugendentwicklung im Sport auf. Außerdem wendet sich die Sportjugend Hessen mit einem Freizeitangebot an Kinder und Jugendliche und bietet jungen Erwachsenen seit 2001 das Freiwillige Soziale Jahr im Sport und den Bundesfreiwilligendienst an.

Organisation und Struktur
Der Vorstand wird durch die einzelnen hessischen Sportkreisjugenden und Verbandsjugenden in der Jugendvollversammlung von den Vertretern der 800.000 Mitglieder im Abstand von drei Jahren gewählt. Der Vorstand erstellt für jede Wahlperiode ein Arbeitsprogramm, das von den hauptamtlichen Mitarbeitern umgesetzt wird.

Die Geschäftsführung stellt das direkte Verbindungsglied zu den hauptamtlichen Mitarbeitern dar. Es werden Ansprechpartner zu verschiedenen Fragen der Jugendarbeit vermittelt. Die Themengebiete sind in Referate aufgeteilt. Sie gliedern sich in die einzelnen Themengebiete von Vereinsberatung bis hin zu Freiwilligendiensten und Integration.

Projekte und Handlungsfelder

Bildung
Die Sportjugend bietet Aus- und Fortbildungen im Bereich der Kinder- und Jugendarbeit an. Dabei stehen sowohl ein offen ausgeschriebenes Angebot sowie individuelle Bildungsangebote, die speziell auch regional durchgeführt werden können, zur Verfügung.

Freiwilligendienste
Die Sportjugend Hessen ist seit 2001 Träger des Freiwilligen Sozialen Jahres im Sport sowie seit 2011 des Bundesfreiwilligendienstes. Beide Dienste bieten Jugendlichen die Möglichkeit eines Bildungs-, Orientierungs- und Entwicklungsjahres in Form von gesellschaftlichem sozialem Engagement.
Eingesetzt werden die jungen Freiwilligen in der pädagogischen Arbeit (FSJ) oder auch in der Verwaltung und Organisation (BFD). Die Einsatzstellen für ein Freiwilliges Soziales Jahr im Sport der Sportjugend Hessen sind Sportvereine, Sportverbände sowie Sportkreise in Hessen.

Kindergarten/Schule
Um möglichst viele Kinder und Jugendliche in Hessen durch sportliche Aktivitäten zu fördern, setzt sich die Sportjugend für die Zusammenarbeit zwischen Schule/Kindergarten und Sportvereinen ein. Sie bietet unter anderem verkürzte Übungsleiter-Ausbildungen für Erzieher und Lehrer an und vergibt das Qualitätssiegel "Bewegungskindergarten Hessen".

Freizeiten
In den Sommer- und Winterferien bietet die Sportjugend Hessen Freizeiten an, die Kinder und Jugendliche direkt über die Sportjugend wahrnehmen können. Interkulturelle Begegnungen stehen dabei im Mittelpunkt.

Sport und Gesundheit
Die Sportjugend Hessen bietet Vereinen zur Bewegungs- und Gesundheitsförderung Sportsfun-, Kletter-, Soccer-, Mini- und Skatemobil an. Für Schulen gibt es zudem das Angebot eines Sportfun Teamdays.

Soziales Engagement und Integration
Die Sportjugend Hessen bietet Tagesfortbildungen für Vereine zu Themen wie "Interkulturelle Kompetenz", die interkulturelle Qualitätsstandards entwickeln, bis hin zu komplexen Programmen wie "Integration durch Sport", die Vereine bei der Integration von Migranten und benachteiligten jungen Menschen unterstützen, an.

Die Sportjugend Hessen hat ein Förderprogramm "Sport für alle Kinder" ins Leben gerufen, um Kindern aus armen Familien die Teilnahme am Vereinssport zu ermöglichen.

In Bezug auf das Thema Rechtsextremismus unterstützt die Sportjugend Hessen Vereine und Sportkreise in den Bereichen (Primär-)Prävention, Früherkennung und Intervention/Beratung. Mit Projekten wie "Mobile Interventionsteams gegen Rechtsextremismus im Sport", "Erlebniswelt Sport – Wir bieten Respekt und Anerkennung!" (R.AN.!), "Förderung von Vielfalt/gegen Diskriminierung und Rechtsextremismus" sollen einerseits Aufklärung betrieben, aber auch rechtsextremistische Vorfälle im Sport nachverfolgt und Konflikte nachbereitet werden.

Einrichtungen
Die Sportjugend Hessen unterhält eine Sport- und Bildungsstätte in Wetzlar sowie ein Sport-, Natur- und Erlebniscamp im Breitenbachtal am Edersee.

Die Sportjugendhessen hat ebenfalls einen Standort in Frankfurt am Main und in Kassel.

Weblinks
 Offizielle Website der Sportjugend Hessen
 Website über Integration durch Sport in Hessen
 Instagram-Account der Sportjugend Hessen

Einzelnachweise

Jugendverband (Deutschland)

Sportverband (Frankfurt am Main)
Jugend und Sport
Gegründet 1946

Sportjugend Hessen


As Aquarelas de Motivos Marajoaras são obras de uma coleção composta por 98 lâminas criada pelo artista plástico Manoel de Oliveira Pastana com referência na flora e a fauna amazônica, que atualmente faz parte do acervo do Museu do Estado do Pará (MEP) situuado na cidade brasileira de Belém (estado do Pará).

Em 1983 a coleção de lâminas foi tombada em nível estadual pelo governo do Pará.

História
No início do século XX, a região Amazônica ainda vivia um relativo isolamento político-econômico do restante do Brasil - situção semelhante ao contexto histórico da Independência do Brasil em 1822, que resultou na Guerra dos Cabanos (1835 e 1840) na então Província do Grão-Pará - devido à distância dos grandes centros brasileiros (que primeiramente foram povoados) e às dificuldades de navegação costeira no estado do Maranhão. Estas dificuldades somadas à falta de conhecimento, gerou para a região uma imagem negativa de um lugar selvagem e insalubre onde o progresso não seria possível. Tal cenário provocou nos intelectuais da região, como Theodoro Braga e Emílio Goeldi, a necessidade de mostrar o lado bom da região através de produções pictóricas e literárias. Emílio Goeldi interessou-se pela construção de um museu, cujas obras foram iniciadas em 1895, planejando a arquitetura de diversos aspectos.

Neste contexto, também surgiu um artista que tomou como tema a Amazônia, chamado Manoel de Oliveira Pastana. Natural da cidade paraense de Castanhal, situada a 75 km da capital do estado do Pará. Com poucos recursos, mudou-se para Belém ainda adolescente, onde trabalhou principalmente como estivador e pintor de placas e, teve a oportunidade de estudar com os mestres Theodoro Braga e Francisco Estrada.

Manoel Pastana, após ficar viúvo, foi contratado pela Marinha do Brasil para desenhar máquinas, quando passou a pintar retratos e paisagens tendo referência na flora e na fauna da Amazônia, além de uma série de desenhos da cerâmica indígena arqueológica e de objetos de arte decorativa.

Os trabalhos, apesar de seu local de origem, apresentam afinidades com a produção francesa do Art Nouveau e ainda compartilham dos ideais modernistas da Semana de 1922.

Em 1935, Manoel Pastana foi convidado a trabalhar na Casa da Moeda Brasileira, situada na cidade do Rio de Janeiro, onde permaneceu até 1941. Nese período desenhou moedas, notas, selos, apólices, dentre outros trabalhos, os quais tem pouco registro museológico.

Manoel Pastana produzir arte até falecer em 25 de abril de 1984, na cidade do Rio de Janeiro.

Tombamento
A coleção de lâminas (formada por 98 itens) foi tombada pelo Departamento de Patrimônio Histórico Artístico e Cultural do estado do Pará (DPHAC) em 25 de março de 1983.

Veja também
 Cultura e turismo de Belém (Pará)

Patrimônio histórico do Pará
Patrimônio tombado pelo DPHAC

98 Aquarelas de Motivos Marajoaras


Tusind-meter-blikket (Engelsk: 1000-yard-stare) er et begreb der beskriver det tomme, blanke og fjerne blik på en kamptræt soldat.

Oprindelse
Udtrykket blev populært efter Life magazine publicerede maleriet Marines Call It That 2,000 Yard Stare, malet af slagmaleren og krigskorrespondenten fra 2. verdenskrig Thomas Lea. Billedet havde dog ikke denne titel da det blev offentliggjort i 1945. Billedet, som er malet i 1944, er et portræt af en amerikansk marineinfanterist der havde deltaget i slaget ved Peleliu - det hænger nu i United States Army Center of Military History i Fort Lesley J. McNair i Washington, D.C. Lea udtalte om motivet for sit billede:

Tidligere korporal Joe Houle mindedes sit første møde med sin deling i vietnamkrigen i 1965: "Det var som om alt liv var blevet suget ud af deres øjne", senere erfarede han at betegnelsen for blikket var Tusind-meter-blikket. Houle fortsatte, "Da jeg mistede den første ven, følte jeg også at det var bedst at distancere mig."

Referencer

Eksterne henvisninger
 milhist.net: Maleriet

Militære udtryk
Psykologi

Tusind-meter-blikket


Placa Filipinelor este o placă tectonică cuprinzând litosfera oceanică aflată sub , la est de arhipelagul filipinez (mărginit de mările Sulawesi, Sulu, Chinei de Sud și de Oceanul Pacific). Împreună cu placa Eurasiatică și cu cea Indo-Australiană provoacă numeroase cutremure în Arhipelagul Indonezian, acesta aflându-se în zona de subducție a celor trei plăci tectonice.

Plăci tectonice
Tectonica plăcilor

Placa Filipinelor


Aleea Personalităților din Timișoara este un muzeu în aer liber, situat în Parcul Central "Anton Scudier", unde sunt expuse 24 de busturi de bronz: de la Carol Robert de Anjou, care și-a stabilit capitala la Timișoara, la comandanți de oști, primari care au contribuit la dezvoltarea orașului, precum și medici, ingineri, scriitori, muzicieni și artiști plastici.

Descriere
Inițiativa creării a început cu o dezbatere publică la începutul anului 2009 privind propunerile. Inițial erau avute în vedere 100 de personalități, iar în final a fost aprobată prin HCL 132 din 24 martie 2009 o listă cu 54 de poziții. Se prevedea ca busturile să aibă înălțimea de 80 cm și să fie amplasate pe socluri de 1,70 m. Primele 8 busturi urmau să fie ale lui Stan Vidrighin, Sever Bocu , Carol Küttel, János Török, Eugeniu de Savoya, Claudius Florimund Mercy, Aurel Cosma și Béla Bartók. Primele 7 urmau să fie realizate, iar al optulea achiziționat de la Fundația Triade. Cu primele șapte busturi aleea a fost inaugurată în 3 august 2009, de Ziua Timișoarei. Ulterior au fost dezvelite încă 16 busturi, în mai multe etape.

În 2015 a fost finalizată prima porțiune, cuprinzând 24 de busturi.

Busturile de pe alee
Ordinea amplasării busturilor pe alee, respectiv a descrierii de mai jos este cea din figura alăturată.

1 Sever Bocu (1874–1951)
A fost contabil, ziarist, redactor la ziarul Tribuna din Arad, unul dintre fruntașii Partidului Național Român, ulterior ai Partidului Național Țărănesc, deputat de Timiș-Torontal, apoi ministru în guvernul lui Iuliu Maniu. A fost guvernator al județului Timiș-Torontal între 1938–1940.

Bustul său a fost realizat de Eugen Florin Bârzu (n. 1968) și dezvelit la 3 august 2009.

2 Aurel Cosma (1867–1931)
Avocat, membru al Marelui Sfat Național Român, a fost primul prefect al județului Timiș-Torontal după alipirea Banatului la România. După ce în 28 iulie 1919 ultimii militari sârbi au părăsit teritoriul revenit statului român, generalul francez De Tournadre l-a instalat ca prefect al județului nou constituit, unde a organizat administrația românească.

Bustul său a fost realizat de Rudolf Kocsis (n. 1963) și dezvelit la 3 august 2009.

3 Eugeniu de Savoya (1663–1736)
A fost conducătorul armatei habsburgice care la 18 octombrie 1716 a eliberat Timișoara de sub turci. În urma eliberării începe reconstrucția și dezvoltarea orașului drept capitală a Banatului. Prin colonizarea Banatului, Timișoara cunoaște o evoluție rapidă și o dezvoltare modernă, de factură europeană.

Bustul său a fost realizat de Linda Saskia Menczel (n. 1972) și dezvelit la 3 august 2009.

4 Claudius Florimund Mercy (1666–1734)
A fost primul guvernator al Banatului după eliberarea de sub turci. A fost autorul reconstrucției Timișoarei. A conceput planul de sistematizare a orașului, a demarat lucrările de fortificare, regularizarea cursului Begăi, a reorganizat transporturile, comerțul si poșta, a încurajat agricultura și a pus bazele unei industrii înfloritoare întru-n cartier nou creat — Fabric.

Bustul său a fost realizat de Dumitru Șerban) și dezvelit la 3 august 2009.

5 Carol Telbisz (1853–1914)
Provenit din comunitatea bulgară din Banat, timp de trei decenii (1885–1914) a fost cel mai longeviv si cel mai important primar al Timișoarei din toate timpurile. Sub administrația sa, la sfârșitul secolului XIX s-a decis demolarea vechilor fortificații din Timișoara, după ce în prealabil s-a realizat un plan urbanistic după modelul metropolelor occidentale. A reușit sa ridice urbea la un nivel la care nimeni nu se aștepta.

Bustul său a fost realizat de Laurențiu Balca și dezvelit la 3 august 2011.

6 Iancu de Hunedoara (1387–1456)
Ban al Severinului din 1438, voievod al Transilvaniei între 1441-1456, mare comandant militar, tatăl regelui Matia Corvin. Iancu de Hunedoara a transformat Timișoara într-o tabără militară permanentă unde își forma oștirea înainte de a pleca în campaniile antiotomane de la sud de Dunăre. Între 1443–1447 a reconstruit vechiul castel al Timișoarei, ridicat de Carol Robert de Anjou.

Bustul său a fost realizat de Remus Irimescu (n. 1967) și dezvelit la 3 august 2011.

7 Deliu Petroiu (1922–2008)
Absolvent al Literelor, a participat la înființarea celebrului Cerc Literar de la Sibiu. A fost fondator al facultății de Filologie, profesor universitar, membru de onoare al Uniunii Scriitorilor din România, critic de artă și animator al activității literare și de arte plastice din Timișoara.

Bustul său a fost realizat de Aurel Gheorghe Ardeleanu și dezvelit la 3 august 2012.

8 Ion Românu (1918–1980)
A fost muzician, interpret (vioară) și dirijor. A organizat corul Combinatului Siderurgic Reșița, cu care a câștigat de 5 ori locul I pe țară. A fost profesor la Colegiul de Artă Ion Vidu și dirijor al Filarmonicii Banatul. Din 1957 a fost directorul Filarmonicii, unde a coordonat instituția timp de 23 de ani.

Bustul său a fost realizat de Aurel Gheorghe Ardeleanu și dezvelit la 2 august 2013.

9 Pius Brânzeu (1911–2002)
A fost un medic chirurg, profesor și rector al Institutului de Medicină Timișoara, președinte al Societății Române de Flebologie. A fost membru activ al Academiei Romane. A fost, de asemenea, pictor, scriitor și jucător de șah. A organizat clubul de șah medicina Timișoara și a fost președinte de onoare al Federației Române de Șah.

Bustul său a fost realizat de Aurel Gheorghe Ardeleanu și dezvelit la 3 august 2015.

10 Eduard (Edouard) Pamfil (1912–1994)
A fost medic psihiatru, profesor la Universitățile de Medicină din Cluj și Timișoara, creatorul psihiatriei antropologice românești.

Bustul său a fost realizat de Luigi Ștefan Varga (n. 1951) și dezvelit la 2 august 2013.

11 Gheorghe Tohăneanu (1925–2008)
A fost filolog, traducător din latină și greacă, cu o operă vastă. A fost profesor universitar la Universitatea de Vest din Timișoara.

Bustul său a fost realizat de Aurel Gheorghe Ardeleanu și dezvelit la 1 august 2014.

12 Nicolae Boboc (1920–1999)
A fost compozitor, muzicolog, dirijor și artist emerit. A înființat Filarmonica din Arad, al cărui director a fost timp de 11 ani. Apoi a fost prim-dirijor la Filarmonica Banatul din Timișoara și la Opera din Timișoara. A fost director al Filarmonicii și al Operei.

Bustul său a fost realizat de Aurel Gheorghe Ardeleanu și dezvelit la 1 august 2014.

13 Anghel Dumbrăveanu (1933–2013)
Poet, prozator, eseist și traducător, a lăsat literaturii române peste 50 de volume de beletristică, unele traduse în mai multe limbi de circulație internațională, lucru care i-a adus numeroase premii naționale și internaționale.

Bustul său a fost realizat de Aurel Gheorghe Ardeleanu și dezvelit la 3 august 2015.

14 Carol Robert de Anjou (1288–1342)
Rege al Ungariei, întemeietor al dinastiei angevine. Între 1315–1323 și-a stabilit capitala la Timișoara, unde a construit un castel și a fortificat-o. În 1316 Carol Robert de Anjou se mută împreună cu regina Maria-Ecaterina, principesă de Teschen, în noul palat. La 19 decembrie 1317 Maria-Ecaterina s-a stins din viață și a fost înmormântată în biserica Sfânta Ecaterina din Timișoara.

Bustul său a fost realizat de  și dezvelit la 9 mai 2015.

15 Ormós Zsigmond (1813–1894)
A fost comite suprem al comitatului Timiș-Torontal (1871–1889), prefect al Timișoarei (1875–1889). Academician, jurist, scriitor, istoric, colecționar de artă și mecena. A fost președinte-fondator al Societății de Arheologie și Istorie din Ungaria de Sud (Banat). Și-a donat prin testament Muzeului de Artă colecția sa de pictură, grafică și artă decorativă italiană, flamandă, germană, austriacă, maghiară și bănățeană.

Bustul său a fost realizat de Béla Szakáts și dezvelit la 9 mai 2014.

16 Corneliu Miklosi (1887–1963)
Inginer, director al Societății de Tramvaie Comunale Electrice și al Uzinei Electrice Comunale. În 1938 a inventat instalația de sudat șinele de tramvai la locul de montaj. În 1942 a introdus primele troleibuze. A fost profesor la Politehnică (1947–1962), academician (din 1955), fondatorul școlii românești de sudură și formatorul personalului Institutului de Sudură și Încercări de Materiale (ISIM) din Timișoara.

Bustul său, donat de filiala Timișoara a Academiei Române a fost realizat de Ina Popescu și dezvelit la 5 martie 2012.

17 Dositej Obradović (1740–1811)
Născut la Ciacova, în Banat, a fost un ieromonah, scriitor și diplomat sârb. Iluminist, a influențat puternic cultura sârbă prin scrierile sale. A călătorit și a trăit în multe țări. O perioadă a predat la Iași. Spre sfârșitul vieții s-a stabilit în Serbia, unde a înființat "Marea Școală" din Belgrad, care avea să devină Universitatea din Belgrad.

Bustul său, donat de Uniunea Sârbilor din România, a fost realizat de Nikola Koka Janković (n. 1926) și dezvelit la 12 noiembrie 2011.

18 Ioachim Miloia (1897–1940)
Cărturar erudit, format la Roma în istoria artelor, litere și filozofie, a fost un etnograf, istoric de artă și director al Arhivelor Statului și al Muzeului Banatului (1928–1940). A înființat Biblioteca Timișoarei, revista "Analele Banatului", a sprijinit activitatea asociației culturale ASTRA, a întreprins numeroase săpături arheologice, a pictat și a restaurat pictura în numeroase biserici din Banat.

Bustul său, donație a familiei Miloia, a fost realizat de Gheorghe Groza (1899–1930) și dezvelit la 3 august 2011.

19 Romul Ladea (1901–1970)
A fost un sculptor, profesor la Universitatea din Cluj și, din 1933, la Școala de Arte Decorative Timișoara. Maestru emerit al artei, a fost unul dintre continuatorii sculpturii figurative moderne, fiind considerat fondatorul școlii românești de sculptură modernă.

Bustul său a fost realizat de Péter Jecza și dezvelit la 3 august 2011.

20 Virgil Birou (1903–1968)
A fost un scriitor și publicist, promotor al romanului realist. A fost președinte al Societății Scriitorilor Români din Banat, membru al Uniunii Scriitorilor din România. În 1941 a organizat la București prima expozitie a cărții, artelor plastice și grafice din Banat.

Bustul său, donație a familiei Birou, a fost realizat de Romul Ladea și dezvelit la 3 august 2010.

21 Béla Bartók (1881–1945)
A fost un compozitor, pianist, muzicolog și folclorist de origine maghiară. În colaborare cu compozitorul Kodály Zoltán a realizat o culegere de muzică folclorică maghiară, românească, sârbească, croată, turcească și nord-africană, în 12 volume. A compus 153 piese pentru pian și șase cvartete de coarde.

Bustul său a fost realizat de Péter Jecza în 1973 și dezvelit la 30 noiembrie 2009.

22 János Török (1843–1892)
Primar al Timișoarei, în 1884 a introdus tramvaiele electrice și iluminatul public electric, făcând din Timișoara primul oraș din Europa iluminat public în acest fel. A fost promotorul construirii podurilor metalice. În timpul său în Timișoara a început o perioada de progres economic și cultural.

Bustul său a fost realizat de Béla Szakáts și dezvelit la 3 august 2009.

23 Carol Küttel (1818–1875)
Primar al Timișoarei în două perioade, a introdus tramvaiul cu cai. A pavat străzile și a construit liceul Lenau, teatrul și hoteluri. A extins clădirile spitalului și primăriei și a înființat brigada de pompieri voluntari. A redus implicarea militară a orașului.

Bustul său a fost realizat de Luigi Ștefan Varga (n. 1951) și dezvelit la 3 august 2009.

24 Stan Vidrighin (1876–1956)
A făcut parte din Marele Sfat Național Român și a fost primul primar al Timișoarei după unirea Banatului cu România (3 august 1919). Inginer, a realizat rețelele de utilități în Timișoara: electricitate, apă și canalizare și a reorganizat transportul în comun în regii autonome ale primăriei. A fost unul dintre fondatorii Școalei Politehnice din Timișoara și rector al ei.

Bustul său a fost realizat de Ștefan Alexandru Călărășanu (1947–2013) și dezvelit la 3 august 2009.

Note

Legături externe

Cultura în Timișoara
Parcuri din Timișoara

Aleea Personalităților din Timișoara


Oster-Ohrstedt (Danca: Øster Ørsted, Frizce: Aaster Uurst), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 11.29 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 670 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Otto Schimmer tarafından yürütülmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 www.amt-vioel.de

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Oster-Ohrstedt


رافان سيبيدي ، من مواليد 12 مارس 1984 ، لاعب كرة قدم مالي.

كان يلعب مع نادي مولودية باتنة وهو الآن يلعب مع نادي أولمبيك أسفي المغربي.

شارك مع منتخب بلاده في أولمبياد أثينا 2004.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية ماليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الجزائر
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في المغرب
لاعبو كرة قدم رجالية ماليون
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون ماليون مغتربون في الجزائر
رياضيون ماليون مغتربون في المغرب
رياضيون من باماكو
لاعبو أولمبيك آسفي
لاعبو الملعب المالي
لاعبو سنتر ساليف كيتا
لاعبو شباب باتنة
لاعبو كرة قدم أولمبيون من مالي
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2004
لاعبو كرة قدم ماليون
لاعبو كرة قدم ماليون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في الجزائر
لاعبو كرة قدم مغتربون في المغرب
لاعبو مولودية الجزائر
لاعبو نادي دجوليبا
ماليون في القرن 21
ماليون مغتربون في الجزائر
مواليد 1404 هـ
مواليد 1984
مواليد في باماكو
لاعبو كرة قدم من باماكو

رافان سيديبي


An Carex manhartii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bryson. An Carex manhartii in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex manhartii


Olaylar

Doğumlar
 5 Mayıs - Ban Kulin, Bosna Banlığı hükümdarı (ö. 1204)
 tarihi bilinmeyen
 Melik Salih İsmail Zengi, Haleb ve Şam atabeyi (ö. 1181)

Ölümler
 10 Şubat - III. Baudouin, Kudüs Kralı (d. 1130)
 tarihi bilinmeyen
 Antakyalı Konstans, Antakya Prensesi (d. 1127)

1163


Green-Eyed Lady es una canción de rock psicodélico de los años 1970 de la banda Sugarloaf. Fue escrita por los miembros de la banda Jerry Corbetta y Dave Riordan, y se publicó como primer sencillo y posteriormente en su álbum debut Sugarloaf. Alcanzó el número tres en el Billboard Hot 100 en 1970 y el número uno durante dos semanas en la revista canadiense RPM. De acuerdo a la clasificación de Last.fm sigue siendo la canción más popular de la banda, siendo incluida en decenas de discos recopilatorios.

Crítica
El sencillo recibió críticas generalmente positivas.

La canción en el cine
La canción aparece en la película de 1997 Home Alone 3.

Otras versiones
La canción ha sido interpretada por Pat Travers y por My Sister's Machine.

Referencias

Sencillos de 1970

Green-Eyed Lady


Als Magnesiumphosphate werden in der Lebensmitteltechnik zusammenfassend
 Magnesiumdihydrogenphosphat (Mg(H2PO4)2, Monomagnesiumphosphat)
 Magnesiumhydrogenphosphat (MgHPO4, Dimagnesiumphosphat) und
 Magnesiumphosphat (Mg3(PO4)2, Trimagnesiumphosphat) bezeichnet.
Sie sind in der Europäischen Union als Lebensmittelzusatzstoffe unter der gemeinsamen Nummer E 343 zugelassen.

Weblinks

Einzelnachweise

Stoffgruppe
 Magnesiumphosphate
 Magnesiumphosphate
Lebensmittelzusatzstoff (EU)

Magnesiumphosphate


Litlesotra est une île dans le landskap Sunnhordland du comté de Vestland. Elle appartient administrativement à Øygarden.

Géographie

Rocheuse et couverte d'une légère végétation, partie est de l'île de Sotra dont elle est reliée par le pont Sotra, elle s'étend sur environ  de longueur pour une largeur approximative de .

Peuplée d'environ  habitants, sa principale localité est Straume.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des îles de Hordaland

Liens externes

 Fiche descriptive

Île de Vestland

Litlesotra


තුඩුගල ඇල්ල ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ කළුතර දිස්ත්‍රික්කයේ තුඩුගල ප්‍රදේශයේ පිහිටා තිබේ. උස ප්‍රමාණය අනූව මෙම දියඇල්ල මෙරට 268වන උසම දියඇල්ල ලෙස සැළකේ.

මේවාද බලන්න
 ශ්‍රී ලංකාවේ දියඇලි

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ දිය ඇලි

තුඩුගල ඇල්ල


Dennis Siver (Russisk: Дмитрий Сивер, født 13. januar 1979 i Omsk, Russiske SFSR i Sovjetunionen) er en russisk-tysk MMA-udøver, som har konkurret i organisationen Ultimate Fighting Championship (UFC). Han kæmper på nuværende tidspunkt i fjervægts-klassen i Absolute Championship Berkut. Hans største sejr er over veteranen, B.J. Penn, som han slog via en tæt dommerafgørelse, den 25. juni, 2017 på UFC Fight Night: Chiesa vs. Lee.

Ultimate Fighting Championship
Siver skulle have mødt Sam Stout on 29. oktober, 2011 at UFC 137. Men det blev offentliggjort den 29. august at Stout havde meldt afbud på kampen og blev erstattet af veteranen Donald Cerrone. Siver tabte via submission i 1. omgang.

Siver mødte Conor McGregor den 18. januar, 2015 på hovedkampen på UFC Fight Night: McGregor vs. Siver. Siver tabte kampen via TKO i 2. omgang.

Siver skulle have ødt den tilbagevendende veteran B.J. Penn den 4. juni, 2016 på UFC 199. Men Siver måtte melde afbud i starten af maj på grund af en ukendt skade. Kampen mod Penn bled udskudt og fandt endelig sted den 25. juni, 2017 på UFC Fight Night: Chiesa vs. Lee. Siver vandt kampen via en tæt dommerafgørelse.

Absolute Championship Berkut
Siver valgte ikke at fornye kontrakten med UFC i november 2017 og skrev i stedet kontrakt med ACB.

Siver skulle have gjort sin ACB-debut den 25. november 2017 på ACB 75 mod Martin van Staden, men meldte afbud på grund af en skulderskade.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Dennis Siver – UFC.com
 Dennis Siver – Sherdog.com

MMA-udøvere fra Rusland
Personer fra Omsk

Dennis Siver


Hans-Waldemar Bublitz (* 12. Oktober 1910 in Neersen; † 1986) war ein deutscher Schauspieler, Autor und Regisseur.

Leben
Bublitz absolvierte eine Schauspielausbildung an der Schauspielschule des Deutschen Theaters zu Berlin, die er 1931 abschloss. Zum 1. Mai 1933 trat er der NSDAP bei (Mitgliedsnummer 2.850.280).

Sender "Paul Nipkow"
1935 gehörte Bublitz als Fernsehansager beim Start des ersten öffentlichen Fernsehsenders der Welt, des Senders "Paul Nipkow" zu den Fernsehpionieren der ersten Stunde. Am 7. November 1936 wirkte er dort als Schauspieler unter der Regie von Willi Bai im ersten deutschen Fernsehspiel, dem Winterhilfssketch Das Schaukelpferd nach Adolf Weber, mit. Im selben Jahr war er bereits zum Leiter vom Dienst im Sender ernannt worden. In dieser Funktion war Bublitz, der ohne journalistische Ausbildung aus dem Programmbetrieb des Senders hervorgegangen war, auch verantwortlich für die aktuelle politische Berichterstattung der Sendung Zeitdienst. Ab 1939 leistete Bublitz Kriegsdienst.

Regisseur beim NWDR und SFB
Nach der Rückkehr aus der Kriegsgefangenschaft 1947 spielte er zunächst in Berlin Theater, ehe er 1951 zum Ensemble der NWDR in Berlin stieß. 1955 wechselte er zum SFB, wo er bis zu seinem Ruhestand 1975 als festangestellter Regisseur, ab 1962 auch als Redakteur arbeitete. In seiner Tätigkeit als Regisseur inszenierte Bublitz ausschließlich für NWDR bzw. SFB Fernsehspiele, Adaptionen von Bühnenstücken und Hörspiele. Auch bei der  Produktion des ersten sogenannten "Mitmach-Krimi" des NWDR, Kurt Paqués Fall Sieveking, führte Bublitz am 15. Oktober 1953 Regie.

Filmographie (Auswahl)

Regie
 1953 Johannes Kreisler, des Kapellmeisters musikalische Leiden.
 1953 Lied der Taube
 1953 Der Fall Sieveking
 1953 Geliebter Schatten
 1953 Signale aus dem Äther
 1953 Weihnachten bei Buchholzens
 1953: Lied der Taube
 1953 Johannes Kreisler, des Kapellmeisters musikalische Leiden
 1954 Mädchen mit dem Brokatmantel
 1954 Sie kommen immer in der Nacht
 1954: Türen, Türen, Türen
 1954: Premiere im Metropol
 1954 Streit um Percy
 1955: Zwischen Erde und Himmel
 1955: Von zwölf bis zwölf
 1955 Peter Schlemihl
 1956: Der Prozeß Mary Dugan
 1956 Der Prozeß Mary Dugan
 1957: Diebelei
 1957 Kopf oder Zahl
 1957: Der Verdammte
 1957 Marguerite durch drei
 1958: Drei Orangen
 1961: Vom Wunder der Pflanze
 1961: Galvanik
 1965: Strahlenwirkung – Strahlenschutz

Drehbuch
 1953 Geliebter Schatten
 1956 Der Prozeß Mary Dugan

Literatur
 Arnulf Kutsch: Hans-Waldemar Bublitz (1910-1986), in: Mitteilungen des Studienkreises für Rundfunk und Geschichte 12 (1986), S. 172–179.
 Egon Netenjakob: TV-Filmlexikon. Regisseure, Autoren, Dramaturgen 1952-1992, Frankfurt am Main: Fischer Cinema 1994, S. 61.

Einzelnachweise

Weblinks

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Drehbuchautor
Fernsehregisseur
NSDAP-Mitglied
Deutscher
Geboren 1910
Gestorben 1986
Mann

Hans-Waldemar Bublitz