معبد الرامسيوم معبد جنائزي، يقع في مدينة طيبة الجنائزية في صعيد مصر غرب نهر النيل على الجانب الآخر من مدينة الأقصر الحالية. بناه الملك رمسيس الثاني («رمسيس الأكبر» ويسمى أيضاً «رعمسيس») وهو أكثر الملوك الذين بنيت لهم معابد. ويضم المعبد تماثيل ضخمة للملك رمسيس الثاني، وجانبا مهما من النقوش التي تحكي طبيعة الحياة في تلك الفترة وتسجل الصور والنقوش التي تزين جدار المعبد وقائع معركة قادش الشهيرة التي انتصر فيها الملك رمسيس الثاني على الحيثيين وكيفية تخطيطه للحرب.

جاء اسم المعبد - أو على الأقل صيغته الفرنسية من كلمة رامسيون (Rhamesséion) - بمعرفة جان فرانسوا شامبليون، الذي زار أطلال الموقع في 1829 وحدد لأول مرة الحروف الهيروغليفية التي تشكل أسماء وألقاب رمسيس على الجدران. كان يطلق عليه في الأصل منزل ملايين السنين من أوسرماترا-سيتيبينرا الذي يتحد مع طيبة-المدينة في نطاق آمون. كان أوسرماترا-سيتيبينرا من ألقاب تتويج رمسيس الثاني وسماه المؤرخ الإغريقي ريوروس خطأ قبر «أو سيماندياس» وهو تفسير إغريقي خاطئ لاسم رمسيس الثاني القديم.

ويعتبر المعبد من أجمل المعابد في مصر، إذ يتكون من بقايا طرق وأعمدة أوزيرية متكسرة وصرح ضخم تهاوى نصفه، وبدت سقوفه وقد صنعت من الطوب الآجر، والتي ترتفع في مستوى واحد مع سور المعبد.

و قد عثرت بعثة الآثار المصرية الفرنسية برئاسة كريستيان لبلان العاملة بمعبد الرامسيوم في منطقة البر الغربي بالأقصر علي بقايا مهمة من المعبد ترجع إلي عصر الأسرتين الـ19 و20 الفرعونيتين تضم مجموعة من المطابخ العامة وأبنية للجزارة ومخازن ضخمة إضافة إلي المدرسة التي كانت مخصصة لتعليم أبناء العمال.

تاريخه

عدل رمسيس الثاني أو انتزع وشيدّ العديد من المباني من البداية إلى النهاية وكان أروع هذه المباني، وفقاً لطقوس الدفن الملكية في المملكة الحديثة، هو معبده الجنائزي: المكان المخصص لعبادة فرعون، إله الأرض، حيث ستبقى ذكراه حية بعد وفاته. تشير السجلات الباقية إلى أن العمل في البناء بدأ مباشرة من بداية عهده واستمر لمدة 20 عاماً.

يلتزم تصميم معبد رمسيس لجنائزي بالمقاييس الكهنوتية لعمارة معابد المملكة الحديثة. كان المعبد نفسه يتألف من صرحين حجريين (بوابتين، بعرض حوالي 60 متراً)، باتجاه الشمال الغربي والجنوب الشرقي ويؤدي كلاهما إلى فناء. خلف الفناء الثاني، في وسط المجمع، كان هناك بهو أعمدة من 48 عموداً، يحيط بالحرم الداخلي. كان ينتصب صرح ضخم أمام الفناء الأول، بينما كان القصر الملكي على اليسار ويلوح في الأفق في الخلف تمثال ضخم للملك. وكما هو معتاد، زُينّت الأبراج والجدران الخارجية بمشاهد إحياء ذكرى انتصارات فرعون العسكرية وترك سجل وافي عن تفانيه وتقربه للآلهة. بالنسبة لوضع رمسيس، هناك أهمية كبيرة لمعركة قادش (حوالي 1274 ق.م.). والأكثر إثارة للاهتمام، مع ذلك، تسجيل أحد المباني الموجودة أعلى الصرح الأول أعمال النهب التي قام بها، في السنة الثامنة من حكمه، لمدينة تسمى «شاليم»، التي ربما كانت القدس وربما لا. كما لا يزال من الممكن رؤية مشاهد انتصار فرعون العظيم وجيشه على القوات الحيثية الفارة أمام قادش، كما صورت في شرائع «قصيدة بنتاور الملحمية» على الصرح.

بقيت أجزاء فقط من القاعدة والجذع من تمثال الفرعون المتوج المصنوع من السيانيت، بارتفاع 19 متراً (62 قدماً) ويزن أكثر من 1.000 طن. زُعم أنه نُقل لنحو 170 ميل (270 كم) فوق الأرض. وهو أكبر تمثال ضخم متبقي (باستثناء التماثيل التي نُصبّت في الموقع) في العالم. ومع ذلك، اكتشفت بقايا لأربعة تماثيل عملاقة من الجرانيت لرمسيس في تانيس (شمال مصر) بارتفاع يقدر من 69 إلى 92 قدماً (21 إلى 28 متراً). تبدو كأربعة من ستة تماثيل لأمنحتب الثالث (تمثالا ممنون)، إلا أنه لم يعد هناك بقايا كاملة، لذا فإن الارتفاعات تستند إلى تقديرات غير مؤكدة.

تشمل بقايا الفناء الثاني جزءاً من الواجهة الداخلية للصرح وجزءاً من رواق أوزيريس على اليمين. تتكرر مشاهد الحرب وهزيمة الحيثيين في قادش على الجدران. تظهر في السجلات العلوية وليمة تكريما لإله الذكر مين، إله الخصوبة. على الجانب الآخر من الفناء، لا تزال بعض الركائز والأعمدة الأوزيرية تقدم فكرة عن العظمة الأصلية. كما يمكن رؤية بقايا متناثرة لتمثالين للملك الجالس كانا يحيطان بمدخل المعبد، أحدهما من الجرانيت الوردي والآخر من الجرانيت الأسود. نُقلّ رأس أحد هؤلاء إلى المتحف البريطاني. لا يزال تسعة وثلاثون من أصل ثمانية وأربعين عموداً في قاعة الأعمدة الكبيرة (41 × 31 م) قائمة في الصفوف الوسطى. وهي مزينة بالمناظر المعتادة للملك أمام آلهة مختلفة. كما حُفظّ جزء من السقف مزين بنجوم ذهبية على أرضية زرقاء. يظهر أبناء وبنات رمسيس في موكب على الجدران القليلة المتبقية. كان الحرم مؤلفاً من ثلاث غرف متتالية، بثمانية أعمدة وحجيرة رباعية الأعمدة. جزء من الغرفة الأولى، بسقف مزين بمناظر نجمية وبقايا قليلة من الغرفة الثانية هي كل ما تبقى.

شمالاً بجوار بهو الأعمدة، كان هناك معبد أصغر؛ مكرساً لوالدة رمسيس، تويا ولزوجته المحبوبة نفرتاري. وإلى جنوب الفناء الأول كان يوجد قصر المعبد. كان المجمع محاطاً بالعديد من المستودعات ومخازن الحبوب وورش العمل والمباني الملحقة الأخرى، بعضها بني في وقت متأخر من العصر الروماني.

كان معبد سيتي الأول، الذي لم يبق منه الآن سوى الأساسات، قائماً على يمين بهو الأعمدة. وكان مؤلفاً من بهو مُعمد ومحربين. كان المجمع بأكمله محاطاً بجدران من الطوب اللبن تبدأ من الصرح الجنوبي الشرقي العملاق.

تشير خبيئة من البرديات والشقفات التي يعود تاريخها إلى الفترة الانتقالية الثالثة (القرنين الحادي عشر والثامن قبل الميلاد) إلى أن المعبد كان أيضاً موقعاً لمدرسة نساخ مهمة.

كان الموقع قيد الاستخدام قبل أن يضع رمسيس حجر الأساس: فتحت قاعة الأعمدة، عثر علماء الآثار المعاصرون على مقبرة عمودية من عصر الدولة الوسطى، مما أسفر عن العثور على كنز غني من القطع الأثرية الدينية والجنائزية.

الأطلال
على خلاف المعابد الحجرية الضخمة التي أمر رمسيس بنحتها على واجهة جبال النوبة في أبو سمبل، لم يكن الممر المتصلب لثلاثة آلاف عام مترفقاً مع «معبده الذي سيمتد لمليون عام» في طيبة. لاسيما بسبب موقعه على حافة السهول الفيضية للنيل، حيث أدى الفيضان السنوي إلى تقويض أسس هذا المعبد وما يجاوره تدريجياً. كان للإهمال وظهور الأديان الجديدة أثرهما أيضاً: على سبيل المثال، في السنوات الأولى من العصر المسيحي، استُخدمّ المعبد ككنيسة مسيحية.

كل ذلك كان ثمناً قياسياً لمعبد من نوعه بُنيّ في ذلك الوقت. وبغض النظر عن تعاظم الحجم - حيث سعى كل فرعون متعاقب من الدولة الحديثة إلى التفوق على أسلافه من حيث الحجم والنطاق - فإن الرامسيوم يُوضع إلى حد كبير في نفس القالب مثل مدينة هابو لرمسيس الثالث أو معبد أمنحتب الثالث المدمر الذي يقف خلف «تمثالي ممنون» على بعد كيلومتر واحد أو نحو ذلك. بدلاً من ذلك، تعزي الأهمية التي يتمتع بها الرامسيوم اليوم أكثر لوقت وطريقة إعادة اكتشاف الأوروبيين له.

تعد قائمة ملوك الرامسسيوم قائمة صغيرة من الملوك ما زالت موجودة في الموقع على أطلال الصرح الثاني.

الحفريات والدراسات

يمكن تتبع أصول علم المصريات الحديث إلى وصول نابليون بونابرت إلى مصر في صيف عام 1798. وعلى الرغم من عدم إنكار كونه غزواً لقوة إمبريالية أجنبية، فقد كان مع ذلك غزواً لعصره، مستنداً على أفكار تنويرية: فقد صحب العلماء جنود نابليون، الذين سيؤدّي كدهم تحت شمس الصحراء لاحقاً إلى إصدار 23 مجلداً من وصف مصر. كُلفّ اثنين من المهندسين الفرنسيين، جان بابتيست بروسبير جولوا ورينيه إدوارد دو فيلييه دو تيراج، بدراسة موقع الرامسيوم وقد صاحب ذلك الكثير من الضجة عندما عرفاه «بقبر أوزيماندياس» أو «قصر ممنون» الذي كتب عنه ديودور الصقلي في القرن الأول قبل الميلاد.

كان الزائر التالي الجدير بالذكر هو جيوفاني بيلزوني، مقدم عروض ومهندس من أصل إيطالي وأخيراً عالم آثار وتاجر تحف. قادته رحلاته في 1815 إلى القاهرة، حيث باع محمد علي محركاً هيدروليكياً من اختراعه. هناك التقى بالقنصل البريطاني العام هنري سولت، الذي استأجر خدماته ليأخذ من المعبد في طيبة ما يسمى «ممنون الأصغر»، أحد رأسي تمثالي الجرانيت الضخمين اللذين يصوران رمسيس الثاني وينقله إلى إنجلترا. بفضل نظام بيلزوني الهيدروليكي ومهاراته كمهندس (فشل رجال نابليون في نفس المسعى قبل عقد أو نحو ذلك)، وصل الرأس الحجري الذي يبلغ وزنه 7 أطنان إلى لندن في 1818، حيث أطلق عليه لقب «ممنون الأصغر»، وبعض عدة سنوات، احتل مكان الصدارة في المتحف البريطاني.

على خلفية الحماسة الشديدة التي أحاطت وصول التمثال وبعد سماع حكايات عجيبة عن كنوز أخرى أقل قابلية للنقل لا تزال في الصحراء، كتب الشاعر بيرسي بيشي شيلي سونيت «أوزيماندياس». ارتبط حينها أحد التمثال الضخمة المهدمة في الرامسيوم ارتباطاً وثيقاً بشيللي على وجه الخصوص، بسبب الخرطوشة الموجودة على كتفه والتي تحمل لقب تتويج رمسيس، سر ماعت رع - ستب إن رع (حقيقة رع العظيمة، اختيار رع)، الجزء الأول الذي ترجمه ديودور إلى اليونانية على أنه «أوزيماندياس». في حين أن «ساقان عملاقتان لحجر لا جذع لهما» في سونت شيلي تعزو إلى المنهج الشعري أكثر من علم الآثار، فإن «نصفه غارقاً... وجه متصدع» ملقى على الرمال هو وصف دقيق لجزء من التمثال المحطم. حيث تقع اليدين والقدمين في مكان قريب. أما لو كان لا يزال قائماً، فإن تمثال أوزيماندياس العملاق سيرتفع 19 متراً (62 قدماً) فوق الأرض، لينافس تمثالا ممنون وتماثيل رمسيس المنحوتة في الجبل في أبو سمبل.

يقوم فريق فرنسي مصري مشترك باستكشاف وترميم الرمسيوم ومحيطه منذ 1991. ومن بين اكتشافاتهم خلال أعمال التنقيب مطابخ ومخابز وغرف إمداد للمعبد في الجنوب ومدرسة لتعليم الأولاد ليكونوا كتبة إلى الجنوب الشرقي. كانت بعض العقبات في سبيل الحفاظ على المنطقة هي سيطرة المزارعين المصريين الحاليين على استخدام المنطقة للزراعة والتعدي على الأنقاض.

معرض الصور

مصادر

 جريدة الشرق الأوسط
 الهيئة العامة للاستعلامات

انظر أيضًا
 كاتب في مصر القديمة

وصلات خارجية
 University College London: Plan of the Ramesseum site
 Ramesseum Digital Media Archive (photos, laser scans, panoramas), data from an Egyptian المجلس الأعلى للآثار/CyArk research partnership
 The Younger Memnon (British Museum)
 Ozymandias (Shelley)
 Ramesseum picture gallery at Remains.se
 1830 drawing by Charles Franklin Head, at the متحف فكتوريا وألبرت، London.

الأقصر
رمسيس الثاني
عمارة دينية
مبان ومنشآت اكتملت في القرن 13 ق م
متاحف مفتوحة في مصر
مدينة طيبة الجنائزية
معابد مصرية

معبد الرامسيوم


Paullinia revoluta é uma espécie de  planta do gênero Paullinia e da família Sapindaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1896 por Ludwig Radlkofer.

O seguinte sinônimo já foi catalogado:
 Paullinia riodocensis  Somner

Forma de vida
É uma espécie terrícola e trepadeira.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é endêmica do Brasil e encontrada nos estados brasileiros de Alagoas, Bahia, Espírito Santo, Minas Gerais, Paraná, Rio de Janeiro e Sergipe.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de caatinga, floresta estacional semidecidual, floresta ombrófila pluvial e restinga.

Ligações externas
 Paullinia revoluta no projeto Flora e Funga do Brasil

Paullinia
Plantas descritas em 1896
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Paullinia revoluta


L'édition 2022 du tournoi de tennis de Monterrey se déroule du 28 février au , sur dur en extérieur. Elle appartient à la catégorie WTA 250.

Faits marquants
Décision des instances du tennis mondial, dont la WTA, de supprimer en compétition tous les symboles représentant la Russie ou la Biélorussie, en raison de l'Invasion de l'Ukraine par la Russie.

Forfaits
  Anhelina Kalinina → remplacée par  Wang Xinyu
  Magda Linette → remplacée par  Magdalena Fręch
  Anastasia Pavlyuchenkova → remplacée par  Panna Udvardy
  Rebecca Peterson → remplacée par  Heather Watson
  Yulia Putintseva → remplacée par  Marie Bouzková
  Emma Raducanu → remplacée par  Lauren Davis
  Ajla Tomljanović → remplacée par  Anna Karolína Schmiedlová
  Anna Kalinskaya → remplacée par  Lucia Bronzetti
  Sloane Stephens → remplacée par  Seone Mendez

Lauréates
La canadienne Leylah Fernandez conserve son titre de 2021 en battant en finale la colombienne Camila Osorio. Il s'agit de son 2e titre en carrière.

La paire américaine Catherine Harrison / Sabrina Santamaria gagne le double.

Primes et points

Source:

Résultats en simple

Parcours

Tableau

Résultats en double

Parcours

Tableau

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Tournoi de tennis de Monterrey
 Saison 2022 de la WTA

Liens externes
  Site officiel du tournoi

WTA 2022
Monterrey
Tennis au Mexique en 2022
Tennis en février 2022
Tennis en mars 2022

Tournoi de tennis de Monterrey (WTA 2022)


El abuelo está loco, cuyo título original en inglés es The Gnome-Mobile, es una película estadounidense producida y rodada por los estudios Walt Disney Pictures y estrenada por primera vez en Estados Unidos en 1967.

Reparto

Walter Brennan – D.J. Mulrooney/Knobby
Matthew Garber – Rodney
Karen Dotrice – Elizabeth
Richard Deacon – Ralph Yarby
Tom Lowell – Jasper
Sean McClory – Horatio Quaxton
Ed Wynn – Rufus el rey de los gnomos
Jerome Cowan – Dr. Ramsey
Charles Lane – Dr. Scoggins
Norman Grabowski – enfermero
Gil Lamb – empleado de la gasolinera
Maudie Prickett – Katie Barrett
Cami Sebring – Violet

Argumento

La historia comienza con D.J. Mulrooney (Walter Brennan), un director de una empresa comercial de madera. D.J. ha comprado una antigua reserva de bosque virgen, y allí se lleva a sus dos nietos Elisabeth (Karen Dotrice) y Rodney (Matthew Garber) en un Rolls-Royce Phantom II de 1930.

En el bosque, Elizabeth se encuentra con un gnomo llamado Jasper (Tom Lowell), que busca desesperadamente una esposa para él, pero no puede encontrar ninguna comunidad de gnomo restante en ese lugar. Jasper había perdido la esperanza de encontrar esposa, pero Elizabeth, conmovida por la historia, se compromete a ayudarle a encontrar una. Ella trae su abuelo y a su hermano no creyentes en la existencia de gnomos al mismo lugar donde se encontró con Jasper. Después de llamarlo varias veces, el abuelo y el hermano intentaron convencerla de que los gnomos no existían, Jasper, al ver cómo ella lloraba porque no la creían, hace una reaparición repentina.

Jasper les presenta a su abuelo Knobby (también interpretado por Walter Brennan). Knobby tiene 943 años, y es un hombre malhumorado y con pocas ganas de vivir, razón por la cual se está volviendo "transparente". Knobby desea encontrarle novia a Jasper antes de morirse. Knobby también siente gran odio hacia los humanos debido a que les culpa del daño que está sufriendo el bosque y a que ellos son los culpables de la no existencia de gnomos.

Jasper le pide que le acompañe para encontrar nuevos gnomos y finalmente Knobby accede. Juntos, gnomos y humanos, viajan en el Rolls-Royce Phantom II en busca de gnomos. Apodan cariñosamente al coche como el Gnomo-móvil.

Los problemas empiezan cuando Knobby descubre que D.J. es el responsable del problema del bosque. Los dos abuelos discuten hasta que D.J., finalmente, se compromete a devolverlos al bosque. Jasper y su abuelo son secuestrados por Horatio Quaxton (Sean McClory), propietario de un espectáculo para monstruos, mientras que D.J. es encerrado en un manicomio por Yarby, un empleado de su empresa, ya que pensó que estaba loco por hablar de gnomos.

Rodney y Elisabeth consiguieron rescatar a su abuelo con la ayuda del "Gnomo-móvil".

Los tres fueron a rescatar a Jasper y a Knobby de Quaxton. Primero rescatan a Jasper, y finalmente a Knobby, que accede a huir gracias a las peticiones de su nieto.

Yarby intenta atrapar a D.J. para encerrarlo, pero este consigue escapar.

D.J., Rodney, Elisabeth, Jasper y Knobby llegan al bosque donde, según este último, quedan gnomos. La sorpresa que reciben es la existencia de otra comuna de gnomos, pero está lleno de hombres viejos. Jasper se decepciona. Luego le dicen que hay muchas mujeres. Y eso lo alegra. Rufus (Ed Wynn), el rey de los gnomos le explica que para conseguir a una chica, primero deben conseguirlo a él. Para ello le presenta a varias chicas gnomos, todas con nombres de flores. El juego consiste en que ellas deberán atraparlo, la chica que lo atrape no debe soltarlo hasta que Rufus termine su cuenta hasta 7. Lo que lo hace complicado es que él estará embadurnado de jabón. En el momento de presentarle a las chicas, él queda prendado de una de ellas, Violeta (Cami Sebring). La carrera estará complicada, debido a que todas las chicas intentaban "cazarlo", y Violeta no se esforzaba mucho en conseguirlo. Pero finalmente, Violeta lo consigue agarrar y se terminan casando.

D.J., por su parte, dona como regalo de bodas varias hectáreas de su bosque, de forma que sea el refugio de los gnomos.

Películas de 1967
Películas en inglés
Películas de Estados Unidos
Películas dirigidas por Robert Stevenson

El abuelo está loco


Galesburg puede referirse a los siguientes lugares:

Galesburg (Dakota del Norte)
Galesburg (Illinois)
Galesburg (Kansas)
Galesburg (Míchigan)

Galesburg


Svijet

Natjecanja

Svjetska natjecanja
 Od 22. veljače do 7. ožujka – Svjetsko prvenstvo u rukometu u SR Njemačkoj: prvak SSSR
 Od 13. lipnja do 11. srpnja – Svjetsko prvenstvo u nogometu u Španjolskoj: prvak Italija
 Od 26. srpnja do 7. kolovoza – Svjetsko prvenstvo u vaterpolu u Guayaquilu u Ekvadoru: prvak SSSR
 Od 15. do 28. kolovoza – Svjetsko prvenstvo u košarci u Kolumbiji: prvak Jugoslavija
 Od 2. do 13. prosinca – Svjetsko prvenstvo u rukometu za žene u Mađarskoj: prvak SSSR

Kontinentska natjecanja

Europska natjecanja

Osnivanja

Rekordi

Nagrade

Ostali događaji

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Natjecanja

Timski športovi

Pojedinačni športovi

Osnivanja

Rekordi

Nagrade

Ostali događaji
 Obnovljeno održavanje Istarskog rallyja.

Rođenja

Smrti
 11. siječnja – Peroslav Ferković, hrvatski atletičar (* 1903.)

Izvori

Vanjske poveznice

Šport u 1982.


Det franske protektorat Tunesien (fransk: Protectorat français de Tunisie; arabisk: الحماية الفرنسية في تونس al-Ḥimāya al-Fransīya fī Tūnis) blev oprettet i 1881 og varede indtil den tunesiske uafhængighed i 1956.

Tunesien var en provins i Det Osmanniske Rige men nød en høj grad af selvstyre under bey Muhammad III as-Sadiq. I 1877 erklærede Rusland krig mod Det Osmanniske Rige. Ruslands sejr varslede opsplitningen af imperiet, herunder uafhængighed for flere besiddelser på Balkan og internationale diskussioner om fremtiden for de nordafrikanske provinser. Berlinerkongressen i 1878 blev indkaldt for at løse det osmanniske spørgsmål. Storbritannien, skønt imod en total afvikling af Det Osmanniske Rige, tilbød Frankrig kontrol over Tunesien til gengæld for Cypern. Tyskland, der så det franske krav som en måde at aflede den franske befolknings opmærksomhed fra situationen i Europa (hvor Frankrig havde lidt nederlag i den fransk-tyske krig 1870-1871) og som kun bekymrede sig lidt over situationen i det sydlige Middelhavsområde, var enig i at tillade Frankrig overherredømme i Tunesien. Kongeriget Italien, som havde økonomiske interesser i Tunesien, var stærkt imod planen, men var ude af stand til at gennemtvinge sin vilje.

Den franske tilstedeværelse i Tunesien kom fem årtier efter deres besættelse af nabolandet Algeriet på et tidspunkt, hvor franskmændene stadig var uerfarne i og manglede viden om, hvordan man udvikler en koloni. Begge disse lande havde været tidligere besiddelser under Det Osmanniske Rige i tre århundreder, men begge havde for længst opnået politisk selvstændighed fra sultanen i Konstantinopel. Før de franske ankom, havde Tunesien indledt en proces med moderne reformer, men økonomiske vanskeligheder varede ved indtil etableringen af en kommission af europæiske kreditorer. Efter deres vejledning overtog den franske regering Tunesiens internationale forpligtelser. Større udviklinger og forbedringer blev gennemført af de franske på flere områder, herunder transport og infrastruktur, industri, det finansielle system, folkesundhed, og administration. Alligevel blev franske virksomheder og franske borgere begunstigede, hvilket ikke huede tuneserne. Deres allerede eksisterende nationale følelse blev tidligt udtrykt i tale og på tryk; politisk organisering fulgte. Uafhængighedsbevægelsen var allerede aktiv før 1. verdenskrig, og fortsatte med at vinde styrke med blandet fransk modstand. Dets endelige mål om selvstændighed blev nået i 1956.

Grænser

Protektoratet begrænsedes mod nord og øst af Middelhavet, mod sydøst af Tripolis, mod sydvest af Sahara og mod vest af Algier.

Arealet var 125.130 km2 (hvoraf Sydterritoriet 40.000 km2) med i 1921 2.093.939 indbyggere eller 16,7 pr km2.

Landskaber

Fysisk og etnografisk stemmer Tunesien nøje overens med de øvrige nordafrikanske Atlaslande. Den ca. 650 km lange kyst var mod nord de fleste steder stejl med bratte skrænter ud mod havet, på østsiden er den derimod overvejende flad, sandet og ufrugtbar. Begge kyster var rige på bugter; blandt disse kan nævnes Tunisbugten, Hammamet- og Gabes-bugten med Kerkennaøerne i nord og øen Djerba i syd. På det nordøstlige hjørne, indesluttende Tunisbugten, sprang to halvøer frem, af hvilke den sydøstlige endte i Kap Bon (Ras Addar), den nordlige i Kap Blanco (Ras el Abiad), der almindelig betragtes som verdensdelens nordligste punkt; i virkeligheden ligger det nærliggende forbjerg Ras Engela en ubetydelighed nordligere.

Den nordlige del af landet opfyldes af bjerglandet Krumir (Khroumirie), udløbere fra Lille Atlas, som begrænses af Medjerdas floddal mod syd. Sønden for denne lå flere udløbere fra Store Atlas, nordligst Monts de Zeugitane (med toppe på over 1.300 m), der løb ud på Kap Bon halvøen, sydligere en række lavere kæder løbende til det inderste af Gabesbugten. Mellem disse ligger et tarveligt plateau, der skråner mod øst og har flere småsøer og sumpe i nærheden af havet. De sydlige kæder falder brat af mod en depression, Biled ul Dsherid, der indeholdt flere "Schotts", hvoraf den største er Schott el Djerid.

De fleste floder var ubetydelige og usejlbare; som regel tabte de sig i sandet eller nåede efter et kort løb havet; kun een havde større betydning, nemlig Medjerda (Bagradas), der udmundede lidt nord for hovedstaden og i regntiden frugtbargjorde store strækninger ved sine oversvømmelser. Hvor regnfaldet var tilstrækkeligt, eller hvor man rådede over kunstig vanding, var jordbunden i almindelighed frugtbar og vegetationen rig, mindende om de bedre egne i Algier. Den frugtbareste del var Medjerdadalen og oaserne i Biled ul Dsherid med deres store palmelunde. Meget værdifulde var også de store korkegeskove på Krumirs Bjerge. Syd for Medjerda bliver vegetationen hurtig fattigere, skovene på bjergskrænterne aftog efterhånden og forsvandt til sidst helt. Den sydlige del af landet var dels tør steppe, dels ren ørken.

Befolkningsforhold

Befolkningsantallet udgjorde i 1921 2.093.939, hvoraf de indfødte (berbere, arabere, maurere) udgjorde 1.889.388, hvortil kom 48.436 jøder. Europæernes antal var 156.115, hvoraf 54.476 franskmænd, 84.799 italienere og 13.520 maltesere.

Den herskende religion var islam, men foruden jøderne fandtes 35.000 kristne, næsten alle romerske katolikker.

Næringsliv

Ca. 10 % af arealet var under kultur. Der dyrkedes i 1923 især hvede (270.000 t), byg (250.000 t) og havre (40.000 t); desuden avledes oliven (15 mio. træer med en produktion af 30.500 t), vin (17 mio. galloner), dadler (2,1 mio. træer), som navnlig fra de sydlige oaser ansås for at være de bedste i verden, mandler, appelsiner, pistacier, halfagræs, henna og kork.

De mindre frugtbare egne benyttes overvejende til kvægavl, især fåreavl (1.451.000 får), men desuden holdes geder (777.000), hornkvæg (400.000), heste (72.000), æsler (123.000), muldyr (30.000) og kameler (114.000).

Fiskeriet gjaldt især sardiner, ansjos og tunfisk.

Af særlig betydning var bjergværksdriften med udvinding af bly, jern, zink og navnlig fosfater fra store lejer ved Gafsa; også petroleum var fundet mod nordøst.

Samfærdsel

Der var i 1924 2.516 km jernbaner, 504 poststationer, 263 telegrafstationer og 3 radiostationer.

Administrativ ordning

Landet styredes af en bey (fra 1922 Sidi Mohamed el Habib). Efter den franske erobring 1881 og traktaten i Kasr-es-Said samme år stod Tunesien under fransk protektorat. Den virkelige styrelse udøvedes af en fransk generalresident, der sorterede under udenrigsministeriet i Paris, som havde et specielt departement for tunesiske affærer. Ministeriet bestod af 14 medlemmer: 3 indfødte og 11 franskmænd.

Landet var delt i 19 distrikter og 6 militær distrikter; distriktsguvernørerne var franskmænd. De lavere embedsmænd (caïd, kadi, sheik) var indfødte.

Franske domstole besørgede retten mellem europæere indbyrdes og mellem europæere og indfødte; indfødte dommere dømmte derimod mellem indfødte indbyrdes.

Af den tunesiske hær var kun bey'ens livvagt tilbage, de øvrige tropper bestod af franske soldater; endvidere fandtes en fransk krigshavn i Biserta (Bizerte) på nordkysten.

Historie

Forhistorie

Før den franske besættelse dannede Tunesien en provins i Det Osmanniske Rige, men nød en høj grad af selvstændighed. Den osmanniske hersker havde placeret en guvernør, en pasha, der stod for den tunesiske provins. Men denne pasha mistede hurtigt kontrollen til den militære kommandant, deyen. Og deyen, i sin tur, var blevet fortrængt af en civil administrator, beyen. Sultanen af Det Osmanniske Rige ophøjede efterfølgende beyen til rang af dey og pasha, så anstændighed var tilfreds hele vejen rundt. I 1705 faldt embedet i hænderne på Al-Hussein ibn Ali at-Turki, der grundlagde et dynasti, der var konge over Tunesien for to og et halvt århundrede. Da den europæiske indflydelse fortsatte med at vokse i anden halvdel af det 19. århundrede, blev Tunesien en de facto uafhængig stat. Beyen havde sin egen hær og flåde, slog sine egne mønter, erklærede krig og fred, opretholdt separate diplomatiske forbindelser og underskrevet traktater. Ikke desto mindre var beyen officielt en tyrkisk guvernør, påberåbte sultanen i sine bønner, og ved tildelingen af embeder skulle ansøge om en firman, der var en officiel bekræftelse af sultanen.

Denne komplicerede sagsbehandling blev brugt af de europæiske magter, der søgte indflydelse i Tunesien:
"[...] denne tingenes tilstand, skønt kompliceret, var ikke uden praktiske fordele, fordi [de europæiske magter] kunne behandle beyen efter behag, enten som selvstændig regent eller som en vasal af Porten."

Fra 1859 til 1882 blev Tunesien regeret af bey Muhammad III as-Sadiq og den magtfulde premierminister, Mustapha Khaznadar, som i henhold til Henk Wesseling "havde trukket i trådene lige siden 1837." Khaznadar var finansminister og minister for udenlandske anliggender og blev bistået af indenrigs-, forsvars-, og marineministrene. I 1864 fik Tunesien en forfatning med en klar opdeling af ministerielle beføjelser og ansvar, men i praksis var Khaznadar den absolutte leder. Han fulgte en reformpolitik, der, for den økonomiske udvikling, tog sigte på at forbedre infrastrukturen samt kommunikationsmidlerne, de væbnede styrker, og så videre. Den tunesiske økonomi kunne imidlertid ikke finansiere det hele, i hvert fald ikke efter fradrag af offentlige udgifter. Centraladministrationen var imidlertid svag. Skatteopkrævningen blev omdannet til skatte-landmænd, og kun en femtedel af indtægterne nåede nogensinde statskassen. Mange bjergstammer og ørkennomader levede i kvasi-uafhængighed. De økonomiske forhold forringede gennem det 19. århundrede, da udenlandske flåder bremsede sørøvere, og vedvarende tørke anrettede en ødelæggende indvirkning på produktionen af korn og oliven. På grund af aftaler med udenlandske handlende gående tilbage til det 16. århundrede blev told begrænset til 3 % af værdien af de importerede varer; alligevel oversvømmede produkter fremstillede i udlandet, primært tekstiler, Tunesien og ødelagde gradvist lokale håndværksindustrier.

I 1861 gjorde premierminister Mustapha Khaznadar en indsats for at modernisere administrationen og forsøgte at øge indtægterne ved at fordoble skatterne. Den største effekt, først fuldt mærket i 1864, var udbredt opstand i landdistrikterne, kombineret med store trængsler for den almindelige befolkning. Regeringen måtte forhandle et nyt lån fra udenlandske banker. I 1867 mislykkedes et forsøg på at sikre penge; de offentlige indtægter var utilstrækkelige til at dække de årlige rentebetalinger på statsgælden. Tunesien blev ramt af konkurs. To år senere nedsatte Frankrig, Italien og Storbritannien en international finansieringskommission til at rydde op i Tunesiens økonomiske problemer og beskytte vestlige interesser. Dens initiativer nød kun delvis succes, hovedsagelig på grund af modstand fra udenlandske virksomheder mod at øge toldafgiften. I 1873 gennemførte Khaznadar igen reformer og angreb de udbredte finansielle misbrug indenfor bureaukratiet. Resultatet var oprindeligt lovende, men dårlig høst og paladsintriger førte til hans fald.

Herskeren Tunesien regerede over det, der i virkeligheden var et beskedent territorium, hvis sydlige grænser var vage og upræcise, fortabende sig ind i Sahara. Mod øst lå Tripolitanien, en anden provins i Det Osmanniske Rige, som også havde gjort sig næsten uafhængigt, indtil sultan Mahmud II med succes genskabte sin autoritet med magt i 1835. Beyen af Tunesien blev bekymret for styrkelsen af den osmanniske myndighed i øst og var derfor ikke alt for ulykkelig i 1830, da et andet land, Frankrig, havde etableret sig ved dets vestlige grænser. Ifølge Wesseling anså beyen generobringen af sit land fra Porten side for at være en langt større trussel end en mulig erobring fra Frankrigs side.

På daværende tidspunkt havde Tunesien lidt over en million indbyggere. Halvdelen af disse var fastboende landmænd, der levede hovedsageligt i nordøst; den anden halvdel var nomadiske hyrder, som strejfede om i det indre. Der var flere byer, herunder Tunis med næsten 100.000 indbyggere, og Kairouan med 15.000, hvor handlende og håndværkere var virksomme til trods for, at de var hårdt ramt af udenlandsk konkurrence. Den traditionelle tunesiske tekstilindustri kunne ikke konkurrere med importerede varer fra det industrialiserede Europa. Den finansielle verden var domineret af tunesiske jøder, men et stigende antal europæere, næsten udelukkende italienere og maltesere, bosatte sig i Tunesien. I 1870 var der 15.000 af dem. Den økonomiske situation for tunesiske byboere kunne følgelig have været under pres, men den blomstrede i sammenligning med den for fellahin, bønderne, der arbejdede under belastningen med en hel række skatter og rekvisitioner. I de katastrofale år 1867 og 1868, blev en hungersnød tilføjet til disse byrder, et resultatet af misvækst, samt epidemier - først kolera, så tyfus - dræbte mange tusinde. I denne periode omkom ca. 20 % af befolkningen.

Disse forhold gjorde den tunesiske regering ude af stand til, på trods af alle afgifter og krav, at indkræve de skatteindtægter, der skønnedes nødvendige for at modernisere Tunesien.

Det Osmanniske Riges nedgang

I 1877 erklærede Rusland krig mod osmannerne. Russisk sejr varslede opsplitningen af det allerede skrantende Osmanniske Rige, herunder uafhængighed for flere besiddelser på Balkan og internationale diskussioner om fremtiden for de nordafrikanske provinser.

I 1879, da Charles de Freycinet blev premierminister i Frankrig og admiral Bernard Jaureguiberry hans minister for flåden, blev en ny fransk kolonipolitik lanceret: den franske regering begyndte at søge mere aktiv støtte til militær ekspansion i det vestlige og nordlige Afrika.

Hvad der skete i Nordafrika må ses i lyset af verdenspolitikken. Enhver handling påvirkede den komplicerede europæiske magtbalance, en balance, som var blevet radikalt ændret af den fransk-preussiske krig i 1870, som var endt i fransk nederlag. Efter den, blev det politiske kort over Europa ændret radikalt: det kejserlige Tyskland var blevet den vigtigste magt i det kontinentale Europa.

Det Osmanniske Rige protesterede formelt over den franske indtrængen i Tunesien, men gjorde intet andet. Det har aldrig officielt anerkendt tabet af Tunesien, men foretrak at behandle det som et "fyrstendømme" (emaret, en autonom provins) af riget på et 1905 kort over osmanniske områder i Afrika.

Berlinkongressen i 1878

Kongressen i Berlin, der blev afholdt i 1878, blev indkaldt for at diskutere Det Osmanniske Rige, den "syge mand" i Europa, efter dets afgørende nederlag til Rusland, med fokus på dets besiddelser på Balkan. På kongressen blev også opnået ordninger, for eksempel med Tyskland og Storbritannien, som tillod Frankrig at indkorporere Tunesien. Italien blev lovet Tarabulus i, hvad der senere blev Libyen. Storbritannien støttede fransk indflydelse i Tunesien i bytte for sit eget protektorat på Cypern (for nylig "købt" fra osmannerne), og fransk samarbejde mod et nationalistisk oprør i Egypten. I mellemtiden købte et italiensk selskab imidlertid tilsyneladende Tunis-Goletta-Marsa jernbanelinjen; alligevel arbejdede den franske strategi på at omgå dette og andre spørgsmål skabt af den betydelige koloni af tunesiske italienerne. Direkte forsøg på fra fransk side at forhandle med beyen bevirkede at deres indtrængen i Tunesien mislykkedes. Frankrig ventede, søgte at finde grunde til at berettige timingen af et forebyggende angreb, der nu aktivt overvejedes. Italienerne ville kalde et sådant angreb for Schiaffo di Tunisi.

I det nordvestlige Tunesien foretog Khroumir-stammen tidvise raids ind i det omkringliggende landskab. I foråret 1881, foretog de en razzia over grænsen til Fransk Algeriet. Frankrig reagerede ved at invadere Tunesien og sendte en hær på omkring 36.000 mand. Deres fremtrængen i Tunis blev hurtigt gennemført. Beyen var snart tvunget til at affinde sig med den franske besættelse af landet i den første af en række traktater. Disse dokumenter, der forudsatte, at beyen fortsatte som statsoverhoved, men den gav de franske en effektiv kontrol over en stor del af den tunesiske regeringsførelse i form af et protektorat.

Med sine egne betydelige interesser i Tunesien protesterede Kongeriget Italien, men ville ikke risikere en konfrontation med Frankrig. Derfor blev Tunesien officielt et fransk protektorat den 12. maj 1881, da den regerende Sadik Bey (1859-1882) underskrev traktaten i Bardo (Al Qasr as Sa'id). Senere, i 1883, underskrev den yngre broder og efterfølger Ali Bey al-Marsa-konventionen.

Fransk protektorat

På det tidspunkt, hvor Tunesien kom under fransk overherredømme, havde Frankrig ikke udvidet sit Maghreb-domæne over Algeriet i et halvt århundrede. Mens Frankrigs stadig ikke at vidste, hvordan man kunne etablere en koloni, blev det næste område for ekspansion, i begyndelsen af 1880'erne, Tunesien. Med et areal på 155.000 km2 fremstod Tunesien som en beskeden gevindst, men det havde stor strategisk betydning med sin beliggenhed hinsides den algeriske grænse og kun 150 km fra Sicilien. Tunesien havde gode havnefaciliteter, især på Bizerte. Frankrig og Italien samt Storbritannien havde forholdsvis store befolkninger udstationerede samfund i Tunesien, og alle tre lande havde konsulater der. Der var også kommercielle forbindelser, og Frankrig havde ydet et større lån til Tunesien i midten af det 19. århundrede og havde betydelige handelsinteresser.

Paris havde ikke handlet øjeblikkeligt, i parlamentet herskede en anti-kolonial stemning og der var ingen folkelig støtte til et mandat for en overtagelse af Tunesien. Flere udviklingstræk ansporede imidlertid Frankrig til handling. I 1880 havde de britiske ejere af jernbanen der forbandt Tunis med kysten, sat deres virksomhed til salg. En italiensk koncern gav med held et bud på virksomheden, hvilket bragte Frankrig bekymring om en mulig italiensk intervention. En anden hændelse, ligeledes i 1880, vedrørte en tidligere tunesiske premierministers salg af en 100.000 hektar stor ejendom. Forhandlingerne involverede komplicerede ordninger for at forhindre fortegningsret for salget for beyens regering eller af indehavere af tilstødende landområder. En fransk konsortium, der købte ejendommen, troede, at handlen var afsluttet, men en britisk statsborger, angiveligt repræsenterende tilstødende landejere, foregreb salget og besatte landet (dog uden at betale for det). En dommer sendt fra London for at undersøge sagen, opdagede, at den britiske køber handlede på vegne af beyens regering og italienske forretningsmænd; desuden opdagede han, at briten havde brugt svig for at gennemføre sit krav. Salget blev aflyst, og de franske købere fik ejendommen. Paris virkede for at beskytte de franske krav, som London og Berlin forsigtigt advarede om, at hvis Frankrig ikke handlede, ville de genoverveje at have givet grønt lys for den franske besættelse.

Franske diplomater arbejdede for at overbevise de alt andet en entusiastiske parlamentarikere og bureaukrater om et fransk engagement, og var samtidig på udkig efter en ny hændelse til begrundelse for udløsning af en intervention. I marts 1881 kostede en razzia af tunesiske Khroumir-stammefolk over grænsen til Algeriet flere algeriere livet. Her var den ulykke, som franskmændene havde håbet på. I midten af april landede franske tropper i Tunesien, og den 12. maj 1881 blev bey Muhammad III as-Sadiq tvunget til at underskrive Bardo-traktaten, som overdrog Frankrig et protektorat i Tunesien. Selvom det varede indtil maj 1882 for soldaterne at besætte hele landet og udrydde modstanden, var Frankrigs kolonirige blevet udvidet med et nyt domæne. Tyskland og Storbritannien forblev tavse; Italien var oprørt, men magtesløs.

Som et protektorat var Tunesiens status anderledes, i hvert fald på papiret, fra Algeriets. Beyen forblev i embedet, og Tunesien blev nominelt anset for uafhængig; eksisterende traktater med andre stater var fortsat i kraft. Imidlertid var beføjelserne for den franske Resident-general ret omfattende: han var premierminister, kontrollør af landets økonomi og leder af dets væbnede styrker. "Den energiske Resident udnævnt i 1882, Paul Cambon, beskar snart de betydelige beføjelser for udenlandske konsuler, reducerede beyens regering til et gummistempel for franske beslutninger", og lod indføre tilstrækkeligt med franske administratorer til at reorganisere retlige og økonomisystemer. "Frankrig regerede i alle praktiske henseender landet som en anden koloni."

Organisation og administration

La Marsa-konventionen, undertegnet i 1883, ved bey Ali Muddat ibn al-Husayn, etablerede formelt det franske protektorat. Det fratog Bey Tunis kontrol over interne forhold ved at forpligte ham til at gennemføre administrative, retslige og finansielle reformer dikteret af Frankrig.

I Tunisia: Crossroads of the Islamic and European World skriver Kenneth J. Perkins: "Cambon opretholdt omhyggeligt udseendet af tunesisk suverænitet og omformede samtidig den administrative struktur til at give Frankrig fuld kontrol over landet og gøre beyens regering en hul skal blottet for meningsfyldte beføjelser."

Franske embedsmænd anvendte flere metoder til at kontrollere den tunesiske regering. De opfordrede beyen til at udpege medlemmer af den førkoloniale herskende elite til nøgleposter som statsministerposten, fordi disse mennesker var personligt loyale over for beyen og fulgte dennes forbillede i at ikke byde nogen modstand til de franske. Samtidig opnåede herskerne afskedigelsen af tunesere, der havde støttet 1881-oprøret eller anden måde havde modsat sig udvidelsen af den franske indflydelse. En franskmand indehavde posten som generalsekretær for den tunesiske regering, skabt i 1883 for at kunne rådgive statsministeren og føre tilsyn med og koordinere arbejdet i bureaukratiet. Franske eksperter var kun ansvarlige over for denne generalsekretær og Resident general styrede og bemandede de offentlige kontorer, kollektivt kaldet tekniske tjenester, der forvaltede finanser, offentlige arbejder, uddannelse og landbrug. For at hjælpe ham med at gennemføre reformerne hentydet til i La Marsa-konventionen, havde Resident general magt til at udstede udøvende dekreter, og reducerede derved beyen til lidt mere end en kransekagefigur.

Lokalforvaltningen

De franske myndigheder lod rammerne for lokalforvaltningen fortsætte uændret, men udtænkte mekanismer til at kontrollere det. Qaids, hvilket groft svarer til provinsguvernører, var de vigtigste skikkelser i den lokale administration. I begyndelsen af protektorat var der omkring 60 af dem med ansvar for at opretholde ro og orden og opkræve skatter i distrikter enten defineret ved stammemedlemskab eller ved geografiske afgrænsninger. Staten udnævnte qaids, som regel valgte man en person fra en større familie af stammen eller distrikter for at sikre respekt og autoritet. Under qaids fandtes cheikhs, lederne af stammer, landsbyer og bydele. Staten udnævnte også dem, men efter anbefaling fra qaids. Efter den franske invasion, fik de fleste qaids og cheikhs lov til at beholde deres post, og derfor var der kun få af dem, der var imod de nye myndigheder.

For at holde et vågent øje med udviklingen uden for hovedstaden organiserede Tunesiens nye magthavere contrôleurs civils. Disse franske embedsmænd forestod på lokalt plan på tilsvarende måde som Resident-General, tæt tilsyn med qaids og cheikhs. Efter 1884 udgjorde et netværk af contrôleurs civils laget over qaids administration i hele landet, undtagen i det ekstreme syd. Der var det, på grund af den mere fjendtlige karakter af stammerne og statens svagere greb om forholdene, officerer, der udgjorde en service des Renseignements (efterretningstjeneste), som opfyldte denne opgave. De skiftende Residents-Generals, der frygtede soldaternes tendens til direkte styre - som modsiger den officielle franske myte, at tuneserne fortsatte med at regere Tunesien - arbejdede på at bringe service des Renseignements under deres kontrol, hvilket endelig skete i slutningen af århundredet.

Afstivning af den gældsplagede og plyndrede tunesiske statskasse var en af Cambon hovedprioriteter. I 1884 garanterede Frankrig for den tunesiske gæld, hvilket banede vejen for afslutningen af den internationale gældskommissions kvælertag på tunesiske finanser. Som reaktion på fransk pres sænkede beyens regering derefter skatterne, herunder majba. Franske embedsmænd håbede, at deres omhyggelig overvågning af vurderingsprocedurer og skatteopkrævning vil resultere i et mere retfærdigt system, der ville stimulere en fremgang i produktion og handel og skaffe flere indtægter til staten.

Retsvæsenet

I 1883 blev fransk lovgivning og franske domstole indført, derefter blev fransk lov anvendt på alle franske og udenlandske beboere. De øvrige europæiske magter blev enige om at opgive de konsulære domstole, som de havde opretholdt for at beskytte deres statsborgere mod det tunesiske retsvæsen. De franske domstole dømte ligeledes i tilfælde, hvor en part var tuneser, den anden europæer. Protektoratets myndigheder gjorde intet forsøg på at ændre de muslimske religiøse domstole, hvor dommere, eller qadis, uddannede i islamisk lov, ledede relevante sager. En beyisk domstol, der håndterede straffesager, virkede under fransk tilsyn i hovedstaden. I 1896 blev lignende domstole indført i provinserne, igen under opsyn af de franske.

Uddannelse

Den protektorat indført nye ideer i undervisningen. Den franske direktør for offentlig uddannelse holdt opsyn med alle skoler i Tunesien, herunder de religiøse. Perkins angiver, at "Mange koloniale embedsmænd mente, at moderne uddannelse ville lægge grunden til harmoniske forbindelser i Franco-Tunesien ved at give et middel til at bygge bro mellem Arabo-islamiske og europæiske kulturer". I en mere pragmatisk opfattelse ville skolerne ved at undervise i moderne fag på et europæisk sprog producere en gruppe af tunesere med de nødvendige færdigheder til at bemande det voksende offentlige bureaukrati. Snart efter protektoratets etablering indførte direktoratet for offentlig uddannelse et ensartet skolesystem for franske og tunesiske elever med henblik på at trække de to folk tættere sammen. Det franske sprog var undervisningssprog i disse fransk-arabiske skoler, og deres læseplan efterlignetde skolerne i det franske hovedland. Fransktalende studerende, der gik på dem, studerede arabisk som andetsprog. Raceblanding forekom sjældent i skoler i byerne, hvor forskellige religiøse trosretninger fortsatte med at lede grundskoler. De fransk-arabiske skoler opnåede noget større succes i landdistrikterne, men havde aldrig indskrevet mere end en femtedel af Tunesiens støtteberettigede studerende. På toppen af det moderne uddannelsessystem var Kheireddine's Sadiki College. Meget konkurrencerettede eksamener regulerede adgangen til Sadiki, men dets færdiguddannede kandidater var nærmest sikrede offentlige stillinger i kraft af deres uddannelse i moderne fag og fransk.

2. verdenskrig

Mange tunesere modtog med tilfredshed meddelelsen om Frankrigs nederlag til Tyskland i juni 1940, men de nationalistiske partier opnåede ikke flere materielle fordele ved kolonimagten ydmygelse. På trods af sin forpligtelse til at opsige det franske protektorat, havde den pragmatiske uafhængighedsleder Habib Bourguiba intet ønske om at udskifte kontrol fra Den Franske Republiks side med en fra det fascistiske Italiens eller Nazi-Tysklands, hvis ideologier han afskyede. Han frygtede, at associationen med Aksemagterne kunne bringe den nationalistiske bevægelse en kortsigtet fordel, men ville resultere i en langsigtet tragedie. Efter den fransk-tyske våbenstilstand sendte Vichy-regeringens marskal Pétain til Tunis som ny Resident-General admiral Jean Esteva, som havde til hensigt at tillade en genoplivning af tunesisk politisk aktivitet. Anholdelsen af Taieb Slank og Habib Thameur, der var centrale figurer i Neo-Destour partiets politiske bureau, skyldtes denne undertrykkelse. Beyen Muhammad VII al-Munsif fik større uafhængighed i 1942, men da Aksemagterne blev tvunget ud af Tunesien i 1943, beskyldte de Frie Franske ham for at samarbejde med Vichy-regeringen og afsatte ham.

Uafhængighed

Afkoloniseringen var en langvarig og kontroversiel affære. I Tunesien forlangte nationalister tilbagevenden af den afsatte bey og institutionelle reformer. I 1945, sluttede de to Destour-partier sig til andre dissidentgrupper til at indgive andragender for selvstændighed. Det følgende år skiftede Habib Bourguiba og neo-Destour Party deres mål til fuld uafhængighed. Af frygt for anholdelse opholdt Bourguiba sig meget af de næste tre år i Cairo, hvor han i 1950 udstedte et syv-punkts manifest, der krævende tilbagegivelse af tunesisk suverænitet og valg af en nationalforsamling. En forsonende franske regering erkendte det ønskelige i autonomi, selvom det advarede om, at dette kun ville ske på et ikke nærmere angivet tidspunkt i temmelig fjern fremtid. Paris foreslog en fransk og tunesiske "co-suverænitet" over protektorat. En overenskomst blev underskrevet det følgende år, som gav øgede beføjelser til tunesiske embedsmænd, levede ikke op til at tilfredsstille nationalisterne og de vrede bosættere.

Den nye franske premierminister anlagde en hårdere linje og holdt Bourguiba i husarrest fra 1951 til 1954. En stor generalstrejke i 1952 førte til voldelige sammenstød mellem de franske og tunesere, herunder guerillaangreb fra nationalisternes side. Endnu en ændring i den franske regering, udnævnelsen af Pierre Mendès-France som premierminister i 1954, bragte en tilbagevenden til blidere tilgange. Internationale forhold - den franske katastrofe i Indokina og voksende uro i Algeriet - fremmede den franske indsats for at løse det tunesiske spørgsmål hurtigt og fredeligt. I en tale i Karthago proklamerede Mendès-France højtideligt autonomi for den tunesiske regering, selv om Frankrig beholdt kontrollen over store områder af administrationen. I 1955 vendte Bourguiba tilbage til Tunis i triumf. Samtidig blev det franske protektorat over Marokko ophævet, hvilket yderligere banede vejen for tunesiske uafhængighed i takt med, at afkoloniseringen tog fart. Det følgende år ophævede franskmændene bestemmelsen i Bardo-traktaten, der havde etableret protektorat tilbage i 1881 og anerkendte fuldstændig uafhængighed for Kongeriget Tunesien under Muhammad VIII al-Amin den 20. marts.

Noter

Litteratur

Eksterne henvisninger
 Nordisk Familjebok, 1800-talsutgåvan, bind 16 (1892), sp. 933-936; opslag: Tunis
 Nordisk Familjebok, Uggleupplagan, bind 38 (1926), sp. 978-979; opslag: Tunisien

Tunesien
Etableret i 1881
Ophørt i 1956

Franske protektorat Tunesien


Rescue – The British Archaeological Trust is a charitable organisation in the United Kingdom. It was founded in 1971 as a pressure group by a team including the archaeologists Margaret Ursula Jones and Phillip A. Barker.

The Trust campaigns for government funds to permit the excavation of archaeological sites in advance of road-building, construction or other development. Specific actions include opposing the planned tunnel near the site of Stonehenge, proposed in 2017, claiming that it could threaten the site's UNESCO heritage status, and criticising the use of metal detectors to discover items of cultural significance.

References
Hunter, J. R. and Ralston, I. B. M. (eds), 1993, Archaeological Resource Management in the UK. Stroud: Alan Sutton.

External links
Official website

Archaeological organizations
Archaeology of the United Kingdom
1971 establishments in the United Kingdom
Organizations established in 1971


Olaylar
 19 Ekim - Kartaca Kuşatması ile Kartaca, Vandallar tarafından Batı Roma İmparatorluğu'ndan alındı.
 Sonraki Vey imparatoru T'ai-wu Chü-ch'ü'yü yok ettiğinde (18 Ekim 439 tarihinde), Aşina'nın 500 hanesi Cücenlerlere koşup Chin-shanlara (Altay dağları) yerleşti.

Doğumlar

Ölümler

Kaynakça

439


Alice Mildred Cable (; * 21. Februar 1878 in Guildford; † 30. April 1952) war Missionarin der China-Inland-Mission.

Leben

Cable war die Tochter eines wohlhabenden Tuchhändlers in Guildford und hatte früh in ihrem Leben beschlossen, Missionarin zu werden. Sie studierte Pharmazie und Humanwissenschaften an der Universität London. Sie war zuerst mit einem Mann liiert, der auch Missionar werden wollte, aber er änderte dann seine Absicht und wollte sie nicht heiraten, ohne dass sie auch diese Absicht aufgeben würde. Sie löste die Verlobung und schloss sich 1901 der China-Inland-Mission an. Dort traf sie Evangeline (Eva) French, eine Missionarin, die nach ihrem ersten Heimaturlaub nach China zurückkehren wollte. Beide arbeiteten für den Rest ihres Lebens zusammen.

Cable und French wurden in Huozhou, Shanxi stationiert und bereisten die ganze Umgebung. Evas jüngere Schwester Francesca traf zu den beiden im Jahre 1910 (nach einigen Quellen 1908) und sie wurden bekannt als das "Trio". Nach 20 Jahren in Huozhou meinten sie, die Mission sollte in die Hände chinesischer Mitarbeiter gelegt werden. Sie wollten dann im relativ unbekannten, überwiegend muslimischen Westen Chinas arbeiten. Zwar gab es Bedenken dagegen, Frauen gerade in dieser Region missionieren zu lassen, aber ihr Vorschlag wurde schließlich im Jahr 1923 angenommen.
Ausgangspunkt des "Trios" war Jiuquan, im äußersten Westen der Provinz Gansu.

Reisen in Zentralasien

Die folgenden 13 Jahre, nach den Worten von Mildred Cable: "Von Etzingol bis Turpan, von Jiuquan bis Chuguchak, verbrachten wir ... jahrelang folgend den Handelswegen, Karawanenstraßen, suchten zahllose Pfade und erkunden versteckte Oasen .... Fünf Mal durchquerten wir die Wüste, und wurden ein Teil ihres Lebens." Über Cables und Frenchs Buch "Die Wüste Gobi" wurde gesagt, dass "dies vielleicht das beste von vielen guten Bücher über Zentralasien und die alten Seidenstraße durch die Wüsten des westlichen China ist."

Im Juni 1923 reisten sie in Zentralasien 1.500 Meilen (2.414 km), um zu evangelisieren, und erreichten Zhangye (dann Kantschou genannt). Zhangye war die letzte Stadt innerhalb der Großen Mauer. Ein chinesischer Evangelist arbeitete bereits dort, und auf seine Bitte blieben sie zu einer Bibelschule über den Winter. Als der Sommer kam, reisten sie weiter, durch den Hexi-Korridor nach Westen, diesmal zusammen mit einigen der chinesischen Gläubigen, die sie ausgebildet hatten. Sie mieteten Häuser für sich und ein Gebäude für eine Kirche in Jiuquan, die danach ihre Missionsstation wurde. Von Jiuquan aus gingen sie auf ausgedehnte Reisen, verkauften und verschenkten Bibeln und christliche Literatur, bis zu den tibetischen Dörfer in der Provinz Qinghai, zu mongolischen Siedlungen und muslimischen Gemeinden in der Provinz Xinjiang. Sie studierten die uigurische Sprache, um mit muslimischen Frauen sprechen zu können, wobei es nur wenige Konvertiten unter den Muslimen gab.
Crescent Lake war eine der Oasen, die Cable und die French-Schwestern besuchten.

Das Frauen-Trio war unabhängig, willensstark und mutig. Eva French wurde dafür kritisiert, weil sie in ihrer chinesischen Gemeinde Heiligabend 1924 Kommunion feierte, was zu dieser Zeit nur Männer durften. Sie ließ sich aber nicht einschüchtern von der Kritik, und Mildred Cable feierte am folgenden Osterfest ebenfalls die Kommunion. Ihre Art des Reisens in Zentralasien unterschied sich von den zeitgenössischen Expeditionen der Asien-Forscher, wie Aurel Stein und Sven Hedin, die oft in großen Wohnwagen reisten mit bewaffneten Wächtern. Das Frauen-Trio belud die Wagen mit religiöser Literatur und durchquerte die Seidenstraße alleine oder nur mit ein paar chinesischen Mitarbeitern.

Die zwischenmenschlichen Beziehungen im "Trio" waren so ausgestaltet, dass Mildred Cable die 'Vaterfigur' war, Francesca die Mutter, und Eva das willensstarke wunderbare Kind. Mildred wurde von einigen ihrer Kollegen als "Napoleon" bezeichnet.

Bei ihrer Reise in den Heimaturlaub nach England 1926 reisten sie durch das russische Sibirien. Nach ihrer Rückkehr im Jahre 1928 unternahmen sie eine einjährige Reise in Xinjiang (damals bekannt als Chinesisch-Turkestan).

Weitere Tätigkeit

Das Trio verließ China im Jahre 1936 und konnte danach nicht mehr zurückkehren, weil im August 1938 alle Ausländer durch die lokalen Kriegsherren angewiesen wurden, Gansu und Xinjiang zu verlassen. Cable und die French-Schwestern zogen nach Dorset. Nach ihrer Pensionierung wurde Cable eine viel gefragte Rednerin und unternahm mehrere internationale Vortrags-Reisen. Sie und Francesca French wurden Buchautorinnen. Mildred Cable war Vizepräsidentin der British and Foreign Bible Society bis zu ihrem Tod in Dorset im Jahr 1952.
Im Nachruf der Times hieß es zu Mildred Cable: "Es gibt wenige Menschen, deren Tod ein Verlust für Tausende ist. Sie war eine von denen, die es leichter machen, an die Gemeinschaft der Heiligen zu glauben."

Bibliographie
Die Mehrzahl dieser Werke ist gemeinsam mit Francesca French verfasst worden.
 Mother India's daughters: An Impression, London: Page & Thomas, (189-?)
 Something Happened, Hodder and Stoughton (1933)
 A Desert journal: Letter from Central Asia (1934)
 Ambassadors for Christ (1935)
 Toward Spiritual Maturity: A Handbook for Those Who Seek It (1939)
 A Parable of Jade (1940)
 The Gobi Desert (1942)
 Wall of Spears: The Gobi Desert (1951)
 Important to Motorists (1935)
 The Book which Demands a Verdict (1946)
 George Hunter Apostle of Turkestan (1948)
 The Red Lama (1927)
 Journey With A Purpose, Hodder & Stoughton (1950)
 Grace, Child of the Gobi (1949)
 The Story of Topsy; Little Lonely of Central Asia (1947)
 Dispatches from North-west Kansu (1925)
 China. Her Life and Her People (1946)
 Why Not the World? The story of the work of God through the Bible Society, London: The British and Foreign Bible Society (1952)
 A Woman Who Laughed: Henrietta Soltau who laughed at impossibilities and cried 'It shall be done' London: The China Inland Mission (1934)
 The Challenge of Central Asia a brief survey of Tibet and its Borderlands, Mongolia, north-west Kansu, Chinese Turkistan, and Russian Central Asia, London ; New York : World Dominion Press (1929)
 The Bible in mission lands, Fleming H Revell Co (1947)
 The Making of a Pioneer. Percy Mather of Central Asia (1935)
 "Come, follow" : the call to service, London : Inter-Vanity Fellowship of Evangelical Unions, (1937)
 The needed gesture to the Church in China, London: World Dominion Press, (1927)
 The Bible in the world, London: Bible Reading Fellowship (1947)
 Powers of darkness: being a record of some observations in demonology (1920)
 Fulfilment of a dream of Pastor Hsi's: the story of the work in Hwochow (1917)
 With the Bible in Central Asia, London : British and Foreign Bible Society, (1937)
 Towards Spiritual Maturity – A Book For Those Who Seek It (1939)
 What it Means to be a Christian (1950)
 Through Jade Gate And Central Asia (1939?)

Biographien
 W. J. Platt: Three Women: Mildred Cable, Francesca French, Evangeline French: The Authorized Biography (1964).
 Cecil Northcott: Star Over Gobi: The Story of Mildred Cable

Evangelischer Missionar
Missionar (China)
Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigtes Königreich)
Brite
Geboren 1878
Gestorben 1952
Frau

Mildred Cable


Transatlantic subtitulada la elección del pueblo, es una ópera en tres actos con música y libreto de George Antheil. Compuesta en 1929, se estrenó el 1 de enero de 1930 en Fráncfort del Meno. La obra a pesar de una buena acogida por parte de la crítica no se repuso más que seis veces. La ópera se repuso en 1998 en los Estados Unidos y en 2002 en Alemania. Musicalmente la obra utiliza los ritmos y los colores del jazz.

Personajes
 Helena (soprano)
 Háctor (barítono)
 Áyax (bajo
 Jasón (tenor)
 Leo (tenor)
 Gladys (soprano)
 Tres agitadores (tenor, barítono y bajo)
 Bailarín de revista (trenor)
 Oficial de policía (barítono)
 Una muchacha (soprano)
 Coro (soprano, alto, tenor, bajo)

Enlaces externos

Óperas de George Antheil
Óperas de 1930
Óperas en inglés
Óperas estrenadas en Fráncfort del Meno

Transatlantic (Antheil)


ආසියානු පරම්පරාගත ජාතියක් වන හන් වරුන්ගේ උපත ගැන පර්යේෂණ සහ වාද විවාද 18 වන ශත වර්ශයේ සිට පවතිනවා.

වර්තමාන ජාන පර්යේෂණ පෙන්වාදෙන්නේ යුධ වීරයන්ගෙන් බොහෝ දෙනා පෙළපතේ නොවන බවයි. ඒ වෙනුවට යුරෝපීය ජන වර්ග සමග ඔවුන්ගේ ජාන මුසුවී තිබෙනවා. මේ නිසා බොහෝ කණ්ඩායම් හන් වරු ලෙස නම් කර තිබෙනවා. නවින පර්යේෂන පෙන්වා දෙන්නේ මෙසේ එකතු වූ යුධ වීරයන්ගෙන් බොහෝ දෙනෙක් (උදා, ස්කිතියන්, ක්ෂියොගුනු, හන්, ඇවාර්ස්, කුමන්ස්,මොන්ගෝල් වැනි) සමජාතීය නොවන බවයි. ඒ වෙනුවට ටර්කික්, යේනිසේයන්, ටන්ගුසික්, අග්රික්, මොන්ගොලික් වැනි මිනිස් වර්ග වල එකතුවක් බවයි.

උපත සහ අනන්‍යතාවය


Meadow Lemon III (April 25, 1932 – December 27, 2015), known professionally as Meadowlark Lemon, was an American basketball player, actor, and Christian minister. Ordained in 1986, in 1994 he started Meadowlark Lemon Ministries in Scottsdale, Arizona. For 22 years, he was known as the "Clown Prince" of the touring Harlem Globetrotters basketball team. He played in more than 16,000 games for the Globetrotters and was a 2003 inductee into the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame.

In his final interview, basketball legend Wilt Chamberlain described Lemon as "the most sensational, awesome, incredible basketball player I've ever seen". Fellow Wilmington great Michael Jordan called Lemon a "true national treasure" and a personal inspiration in Jordan's youth.

Early life
Lemon was born in Wilmington, North Carolina and attended Williston Industrial School, graduating in 1952. He then matriculated at Florida A&M University, but was soon drafted into the United States Army and served for two years in Austria and West Germany.

Career

Basketball
Lemon made his first basketball hoop out of a coat hanger, using an onion sack for a net and an empty Carnation milk can for a ball, with which he made his first shot.

Lemon first applied to the Globetrotters in 1954 at age 22, finally being chosen to play in 1955. In 1980, he left to form one of his Globetrotters imitators, the Bucketeers. He played with that team until 1983, then moved on to play with the Shooting Stars from 1984 to 1987. In 1988, he moved on to "Meadowlark Lemon's Harlem All Stars" team. Despite being with his own touring team, Lemon returned to the Globetrotters, playing 50 games with them in 1994.

In 2000, Lemon received the John Bunn Award, the highest honor given by the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame outside induction. He was inducted into the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame in 2003.

Television appearances
In the 1970s, an animated version of Lemon, voiced by Scatman Crothers, starred with various other Globetrotters in the Hanna-Barbera animated cartoon series Harlem Globetrotters. The animated Globetrotters also made three appearances in The New Scooby-Doo Movies.

Lemon appeared alongside Fred "Curly" Neal, Marques Haynes and his other fellow Globetrotters in a live-action Saturday-morning television show, The Harlem Globetrotters Popcorn Machine, in 1974–1975, which also featured Rodney Allen Rippy and Avery Schreiber.

In 1978, Lemon appeared in a memorable Burger King commercial by making a tower of burgers until he found a double-beef pickles and onions with no-cheese burger.

in 1979, Lemon guest-starred in an episode of the NBC television anthology series $weepstake$.

In 1980, Lemon appeared as the coach of the basketball team from The White Shadow in a series of guest skits for Order/Disorder week on 3-2-1 Contact.

In 1983, Lemon appeared on an episode of Alice entitled "Tommy Fouls Out", and in a Charmin toilet paper commercial alongside Mr. Whipple (actor Dick Wilson).

In 1996 season 2 episode 5 of Pinky and the Brain titled "Brain's Song" Meadowlark Lemon was Brain's best friend in the parody of Brian's Song.

In 2006, on episode of adult swim's The Boondocks entitled "The Itis", the name of Meadowlark was used as the name of the park that Ed Wuncler I mentions an interest in purchasing from the state.

In 2009, on FOX's TV show The Cleveland Show, the name of Meadowlark Lemon was used for a dog's name, a pet for the character of Rallo Tubbs. The dog died in the second episode.

Other work
In 1979, Lemon starred in the educational geography film Meadowlark Lemon Presents the World and joined the cast in season two of the short-lived television sitcom, Hello, Larry, to help boost the show's ratings. In the same year, he played Rev. Grady Jackson in the movie The Fish That Saved Pittsburgh. It was several years before he actually became an ordained minister.

He recorded a song, "My Kids" which was written by Dalton & Dubarri. The song was produced by Dubarri, and released on Casablanca NB 969 in March, 1979. In The Cash Box Singles to Watch section, it was called Top 40 material by the reviewer.

In 1982, Lemon was featured in the Grammy-nominated video Fun & Games, an interactive educational video produced by Optical Programming Associates and Scholastic Productions, on the then-emerging LaserDisc format.

In 1994, Lemon was referenced in an episode of the Nickelodeon show "The Adventures of Pete & Pete". One of the characters claimed that "...you know, in a matter of moments, we're all gonna be famous like Meadowlark Lemon."

Personal life
Lemon had 10 children: Richard, George, Beverly, Donna, Robin, Jonathan, Jamison, Angela, Crystal, and Caleb.

A born-again Christian, Lemon became an ordained minister in 1986 and received a Doctor of Divinity degree from Vision International University in Ramona, California, in 1988. He was also featured as a gospel singer in several Gaither Homecoming videos. In his last years, he took up residence in Scottsdale, where his Meadowlark Lemon Ministries, Inc. is located.

Death
Lemon died in Scottsdale, on December 27, 2015, at the age of 83. No cause of death was given.

References

External links

 Profile at Harlem Globetrotters official website

1932 births
2015 deaths
African-American basketball players
African-American Christian clergy
American Christian clergy
Basketball players from Wilmington, North Carolina
Florida A&M University alumni
Harlem Globetrotters players
Naismith Memorial Basketball Hall of Fame inductees
United States Army soldiers
American men's basketball players
20th-century African-American sportspeople
21st-century African-American people

Meadowlark Lemon


An Phyllostachys makinoi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bunzo Hayata. An Phyllostachys makinoi in nahilalakip ha genus nga Phyllostachys, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phyllostachys

Phyllostachys makinoi


Miyoko Asahina (, Asahina Miyoko, wirklicher Name: , Takahashi Miyoko; * 24. September 1969) ist eine ehemalige japanische Langstreckenläuferin.

1987 wurde sie nationale Meisterin über 1500 Meter, 1989 über 10.000 Meter.

1992 wurde sie Neunte beim Osaka Women's Marathon. Bei den Halbmarathon-Weltmeisterschaften in South Shields wurde sie Fünfte und gewann mit der japanischen Mannschaft Gold. Im Jahr darauf folgte einem sechsten Platz in Osaka ein vierter Platz und eine Mannschaftssilbermedaille bei den Halbmarathon-Weltmeisterschaften in Brüssel.

1994 wurde sie Fünfte in Osaka und siegte beim Rotterdam-Marathon. 1995 kam sie beim Nagoya-Marathon auf den 24. Platz.

Persönliche Bestzeiten
 5000 m: 15:36,3 min, 27. Mai 1995, Nobeoka
 10.000 m: 32:14,65 min, 17. Juni 1989, Tokio
 10-km-Straßenlauf: 32:16 min, 12. Februar 1989, Karatsu
 Halbmarathon: 1:10:15 h, 3. Oktober 1993, Brüssel
 Marathon: 2:25:52 h, 17. April 1994, Rotterdam (ehemaliger japanischer Rekord)

Weblinks

Einzelnachweise

1500-Meter-Läufer (Japan)
5000-Meter-Läufer (Japan)
10.000-Meter-Läufer (Japan)
10-km-Straßenläufer (Japan)
Marathonläufer (Japan)
Weltmeister (Halbmarathon)
Japanischer Meister (Leichtathletik)
Japaner
Geboren 1969
Frau

Miyoko Asahina


الرذّاذَة  (أو المِرَذّة أو المُرَذّذ Nebulizer) هو جهاز يستخدم لإدارة الدواء للناس في شكل رذاذ استنشاقها إلى الرئتين. وهي تستخدم عادة في علاج التليف الكيسي، الربو، وغيرها من أمراض الجهاز التنفسي.

هناك أنواع مختلفة من البخاخات، على الرغم من أن الأكثر شيوعا هي الغمامات النفاثة، والتي تسمى أيضا «عفارات». الغمامات ترتبط بها أنابيب إلى مصدر هواء مضغوط الذي يتسبب في انفجار الهواء أوالأكسجين الذي يقع عند السرعات العالية عن طريق الادوية السائلة لتحويلها إلى الرذاذ، وهو ما يتم استنشاقه من قبل المريض.

كقاعدة عامة، الأطباء لابد أن يصفوا أجهزة الاستنشاق بجرعات مقننة لمرضاهم، إلى حد كبير، لأن هذه هي أكثر ملاءمة وأكثر حمولة من الغمامات. مع ذلك، فإن الغمامات النفاثة تستخدم عادة في المستشفيات للمرضى الذين يجدون صعوبة في استخدام أجهزة الاستنشاق، كما هو الحال في حالات الخطيرة من أمراض الجهاز التنفسي، أو نوبات الربو الحادة.

وتتوفر أيضا أحدث الغمامات الإلكترونية المدمجة. هذه الغمامات، مثل باري $1أي فلو ،ريسبيريونيكس آي- نب، وسلسلة اومرون ميكرو آير، وأيرونب وهي بكتيريا مسببة للغاز، واستخدام اهتزاز أغشية أو تنسجم لإنتاج والرذاذ وهي أكثر استخدام نظرا لأنها لا تحتاج إلى مصدر الهواء المضغوط الذي يرافق الغمامات النفاثة. ومع ذلك، فالغمامات الإلكترونية هي أكثر كلفة. الغماماتالكهرضغطية التي تستخدم في السجائر الإلكترونية

الاستخدام والمرفقات
البخاخات تعبىْ بالدواء في شكل سائل، والتي غالبا ما يتم تحميلها في الجهاز عند الاستخدام. غالبا ما تستخدم قصبي مثل سالبوتامول (أوسان  ألبوتيرول) وفي بعض الأحيان بالإضافة إلى لإبراتروبيوم. وتستخدم أيضاالستيرويدات القشرية. السبب أنه يتم استنشاقه بدلا من تناوله هو أنه عادة ما يكون سريع التأثير على الجهاز التنفسي، والذي بسرعة يبدأ العلاج ويقلل من الآثار الجانبية مقارنة مع غيرها من وسائل ايصال هذه الادوية.

عادة، يتم استنشاق رذاذ الدواء عن طريق أنبوب يشبه بوق، مماثلة لجهاز الاستنشاق. هذا هو لسان الحال، ولكن، أحيانا في شكل قناع الوجه، مماثلة لتلك المستخدمة في مستنشق لتخدير، لسهولة الاستخدام مع الأطفال الصغار أو المسنين، وعلى الرغم من أبواق الأفضل لو المرضى قادرين على استخدامها فإن نتيجة الماسكات هي انخفاض التسليم في الرئة بسبب خسائر الرذاذ في الأنف.

بعد الاستخدام مع كورتيكوستيرويد، فمن الممكن نظريا للمرضى لوضع عدوى الخميرة في الفم (القلاع) أو بحة في الصوت (ديسفونيا)، على الرغم من أن هذه الشروط نادرة جدا. لتجنب هذه الآثار الضارة، فإن بعض الأطباء يشيرون إلى أن الشخص الذي يستخدم البخاخات يجب عليه شطف فمه. هذا ليس صحيحا بالنسبة لبرونشوديلاتورس، إلا أن المرضى قد لا يزالون يرغبون في شطف أفواههم نتيجة للمذاق غير السار لبعض عقاقير البرونشوديلاتورس.

وانظر أيضا
 المقننة
 المرذاذ
 قائمة المستنشقات الطبية

المراجع

أجهزة توصيل الدواء
أشكال صيدلانية معادلة للجرعة
علاج تنفسي
معدات طبية

رذاذة


Aarhus Museum var et aarhusiansk lokalhistorisk museum, der eksisterede fra 1861 til 1969. Museet rummede historiske genstande, antikke gipsafstøbninger, malerier og oldsager, der dog gradvist blev skilt ud og fordelt mellem købstadsmuseet Den Gamle By, Antikmuseet i 1949, Aarhus Kunstmuseuem i 1968 (i dag ARoS) og Moesgaard Museum i 1969. Det betød, at Aarhus fra 1969 stod uden et lokalt bymuseum, indtil oprettelsen af Aarhus Bymuseum i 1993.

Historie
Aarhus Museums historie begyndte, da en kreds af borgere i 1861 oprettede Den historisk-antikvariske Samling i Aarhus (= "Oldkammeret"). Samlingen var det tredje museum uden for København efter oprettelsen af museerne i Ribe og Odense og fik med tiden det mere mundrette navn Aarhus Museum. Museet var med til at styrke 1800-tallets nationale vækkelse gennem oplysning om historie og var med til at bryde det københavnske monopol på kulturinstitutioner herunder med Oldnordisk Museums (i dag Nationalmuseet) monopol på museumsdrift i Danmark.

Museet fremviste fra starten sin samling af oldsager sammen med Kunstforeningen af 1847 i det daværende rådhus (nu Kvindemuseet). De to samlinger flyttede i løbet af 1870'erne og 1880'erne sammen til et nyopført hus i Mølleengen. Bygningen kendes i dag under navnet Huset. Her havde museet adresse indtil dets nedlæggelse i 1969.

Kilder
 Aarhus Museum på AarhusWiki.dk

Museum
Historiske museer i Danmark
Museer etableret i 1861
Ophørt i 1969

Aarhus Museum


is a Japanese pop band formed in 1988, comprising Miwa Yoshida (lead vocals) and Masato Nakamura (bass). Founding member Takahiro Nishikawa (keyboards) left in 2002 to pursue a solo career.

Dreams Come True has sold more than 50 million records worldwide. Their fifth album, The Swinging Star (1992), was the first Japanese album to sell more than three million copies, and for several years was the highest-selling Japanese-language album of all time. Nakamura composed the music for the Sega Mega Drive games Sonic the Hedgehog (1991) and Sonic the Hedgehog 2 (1992).

History
Vocalist Miwa Yoshida, bassist Masato Nakamura, and keyboardist Takahiro Nishikawa formed Dreams Come True in 1988. The band is commonly known as DCT (Dreams Come True) and sometimes referred to as . Their first album sold more than one million copies in Japan. Their fifth, The Swinging Star (1992), was the first Japanese album to sell over three million copies, and for several years was the best-selling Japanese-language album of all time. Nakamura composed the music for the Sega Mega Drive games Sonic the Hedgehog (1991) and Sonic the Hedgehog 2 (1992).

In 1993, Dreams Come True recorded "Winter Song" for the opening theme of the Japanese version of the film Sleepless in Seattle and the following year recorded the song "Eternity" for the animated film The Swan Princess by New Line Cinema. In Japan, they recorded theme songs for programs produced by Tokyo Broadcasting System. The Walt Disney Company hired the band to create themes for their television shows, and attractions at the Tokyo Disney Resort. In 2001, the band performed "Crystal Vine", the theme song for the Japanese version of Atlantis: The Lost Empire, and Yoshida performed the dub of Audrey Rocio Ramirez.

Yoshida started a solo music career in 1995, and the following year appeared on the cover of Time. She has also appeared in advertisements for Sony, Visa, Honda, Shiseido, Lotte, Vodafone, and Coca-Cola. Nakamura was hired to compose the music for several television commercials, and around the same time compiled various Dreams Come True songs for Konami to be used in the game Dancing Stage featuring Dreams Come True, a spin-off of the Dance Dance Revolution series.

On April 1, 1996, Dreams Come True released Love Unlimited, their final album for Sony Music. News of their departure caused Sony Music shares to drop severely on the Tokyo Stock Exchange. They later signed with Virgin Music America and Toshiba-EMI in Japan, due to that label's promises to break the group into the American market—something Sony was unwilling to do. Their first album under the new contract, Sing Or Die (a title that half-jokingly described the band's relationship with their former label, according to Nakamura), was released in an English-language version, but received little promotion or airplay.

Part of the failure of the Virgin-DCT relationship can be laid at the label's attempt to renovate the band into something the American audiences could relate to. Yoshida took the stage name "Miwa", Nakamura became "King Masa," but Nishikawa remained the same, and only received a passing mention on Sing or Die's liner notes. Musically, the album veered away from the classic DCT formula and deeper into the hip-hop dance theme begun on Delicious and Love Unlimited. The combination was not well received by American audiences, nor DCT's legion of loyal Japanese fans. Dreams Come True left Virgin after the failure of Sing or Die.

Nishikawa departed in 2002 to pursue a solo career. Following Nishikawa's departure, he was arrested for assault and drug possession, but received a suspended sentence. After a second arrest for possession in 2006, he was sentenced to prison.

Following 2001's Monkey Girl Odyssey, DCT severed all ties with Virgin and Toshiba-EMI, and set up shop with Universal Music Japan. More recent albums such as The Love Rocks and And I Love You have returned to the classic DCT sound, and have been received more warmly.

The band released one more English-language album on Universal called Love Overflows, which were re-recorded versions of songs from Love Goes On to Monkey Girl Odyssey.

They have also been involved in charity events. Including the collaboration "Zero Landmine" with Ryuichi Sakamoto in 2001 to help raise funds for land mine removal agencies, and taking part in the Live 8 benefit concert in 2005.

On November 12, 2008, their single "Tsuretette Tsuretette" was released. "Tsuretette Tsuretette" debuted a top on the Oricon weekly charts, nine years ten months since their last number-one single "Asa ga Mata Kuru". The song also appears on the band's most recent album, Do You Dreams Come True?. The album is available in three versions: A single disc version, containing the main album; a second that adds Greatest Hits: The Soul 2, a sequel to their 2000 greatest-hits package; and a third that adds a live DVD, "Winter Fantasia 2008."

Their DVD and Blu-ray of their 20th Anniversary tour is one of the first concert videos to be filmed with the RED One high-definition camera.

In 2010, they released their download only single "Godspeed", where the title is meant to be an even stronger wish of "Good Luck" for everyone to listen to it. In November of that same year, they released their 23rd album, Love Central, their second on Universal Music Japan's Nayutawave label.

In 2016, they released their first complete greatest hits album, Dreams Come True The Ura Best! Watashi Dake no Dorikamu.

Reception
In a 2006 survey of people between 10 and 49 years of age in Japan, Oricon Style found the number-one selling song "Love Love Love" (2,488,630 copies) the second most popular Valentine's Day song in Japan. The most popular song was Sayuri Kokushō's 1986 debut single "Valentine Kiss", which sold only 317,000 copies. The other songs in the top five were "Valentine's Radio" from Yumi Matsutoya (1,606,780 copies), "Happy Happy Greeting" from Kinki Kids (608,790 copies), and "My Funny Valentine" by Miles Davis.

Band members
Current members
 Miwa Yoshida – vocal, songwriter
 Masato Nakamura – bass guitar, composer, record producer

Former members
 Takahiro Nishikawa – keyboards, synthesizer programmer (1988–2002)

Discography

Studio albums
Dreams Come True (1989)
Love Goes On... (1989)
Wonder 3 (1990)
Million Kisses (1991)
The Swinging Star (1992)
Magic (1993)
Delicious (1995)
Love Unlimited∞ (1996)
Sing or Die (1997)
The Monster (1999)
Monkey Girl Odyssey (2001)
Diamond 15 (2004)
The Love Rocks (2006)
And I Love You (2007)
Do You Dreams Come True? (2009)
Love Central (2010)
Attack 25 (2014)
The Dream Quest (2017)

See also
List of best-selling music artists in Japan

References

External links
 Official website
 Dreams Come True Garden
 Dreams Come True Wonderland 2007 Official Site

Japanese co-ed groups
Japanese pop music groups
Japanese musical duos
Universal Music Japan artists
Sony Music Entertainment Japan artists
Musical groups established in 1988
Musical groups from Tokyo
Female-fronted musical groups
Male–female musical duos

Dreams Come True (band)


Leon Botstein (born December 14, 1946, in Zürich, Switzerland) is a Swiss-American conductor, educator, and scholar serving as the President of Bard College.

Biography

1946–1975: Early life, education, and career
Botstein was born in Zürich, Switzerland, in 1946. The son of Polish-Jewish physicians, Botstein immigrated to New York City at the age of two. Interested in music from an early age, he studied violin with Roman Totenberg and, during the summers, studied with faculty from the National Conservatory in Mexico City. At the age of sixteen, Botstein graduated from the High School of Music and Art in Manhattan, and earned a bachelor's degree from the University of Chicago in 1967, where he graduated with a degree in history. While an undergraduate, he was concertmaster and assistant conductor of the University orchestra and founded University of Chicago's chamber orchestra. His music teachers at University of Chicago included composer Richard Wernick and the musicologists H. Colin Slim and Howard Mayer Brown. In 1967, after studying at Tanglewood, Botstein then went to Harvard University, where he studied history under David Landes, writing on musical life of Vienna in the 19th and early 20th centuries. At Harvard University, he was the assistant conductor of the Harvard Radcliffe Orchestra and conductor of the Doctors' Orchestra of Boston. In 1969, while still a graduate student, Botstein was awarded a Sloan Foundation Fellowship and began work for New York City Mayor John V. Lindsay's administration as special assistant to the president of the Board of Education of the City of New York. In 1970, at age 23, Botstein became the youngest college president in history after his appointment as president of the now-defunct Franconia College in New Hampshire. He was offered the position after meeting his future father-in-law, Oliver Lundquist, who was on the board of trustees. While there Botstein founded the White Mountain Music Festival, an offshoot of which is still operating today.

1975–1990: Developing Bard and return to music
In 1975, Botstein left Franconia to become the president of Bard College, a position he still holds. He oversaw significant curricular changes, and, under his leadership, Bard saw record gains in enrollment, campus growth, endowment, institutional reach, and high-profile faculty. Botstein directed the launch of the Levy Economics Institute, a public-policy research center, as well as graduate programs in the fine arts, decorative arts, environmental policy, and curatorial studies; soon thereafter, he helped acquire Bard College at Simon's Rock and later founded Bard High School Early College, which operates in seven cities: Newark, New York City, Cleveland, Washington D.C., Baltimore, New Orleans, and Hudson.

In the wake of the death of his second child, an 8-year-old daughter, Botstein decided to return to the musical career he had begun at University of Chicago. In 1985, he completed his Ph.D. in music history at Harvard and began retraining as a conductor with Harold Farberman, eventually leading the Hudson Valley Philharmonic Chamber Orchestra.

1990–present: Festivals, international programs, and conducting
 In 1990, Botstein established the Bard Music Festival, whose success led to the development of the critically acclaimed Richard B. Fisher Center for the Performing Arts, a multi-functional facility designed by Frank Gehry on the Bard College campus. In 1992, in addition to being named editor of the esteemed The Musical Quarterly, he was appointed the director of the American Symphony Orchestra, a position he still holds. Under Botstein's directorship, the orchestra has developed a reputation for rescuing lesser-known works from obscurity. In 1999, he helped establish Bard's acclaimed Prison Initiative, which established college-in-prison programs across the country and is now active in nine states.

In 2003, following the success of the Bard Music Festival, Botstein developed Bard SummerScape, a festival of opera, theater, film, and music, where, since its founding, he has revived thirteen rare operas in full staging. Later that year, Botstein became the music director of the Jerusalem Symphony Orchestra. His concerts with the Jerusalem Symphony Orchestra were broadcast in regular series across the United States and Europe, and he led the orchestra on several tours, including twice across the United States and to Leipzig to open the 2009 Bach Festival with a performance of Felix Mendelssohn's Elijah in Bach's Thomaskirche. In 2011, he stepped down from that post and became the Jerusalem Symphony Orchestra's Conductor Laureate and, as of 2022, also serves as its Principal Guest Conductor. In addition to his work with the ASO and JSO, Botstein has performed or recorded with, among many others, the London Philharmonic Orchestra, New York City Opera, Los Angeles Philharmonic, BBC Symphony Orchestra, London Symphony Orchestra, Buffalo Philharmonic Orchestra, St. Petersburg Philharmonic Orchestra, Mariinsky Theatre Orchestra, and NDR Symphony Orchestra. In 2005, his recording of Gavriil Popov's First Symphony with the London Symphony Orchestra was nominated for a Grammy Award.

Throughout this period, in collaboration with institutions abroad, Botstein helped launch liberal arts programs to countries in Eastern Europe, the former Soviet Union, South Africa, Central Asia, and the Middle East. He established programs with Al Quds University, American University of Central Asia, and Central European University, as well as helped found Bard College Berlin and Smolny College, Russia's first and foremost liberal arts institution.

Botstein also turned his attention to developing Bard's music program. In 2005, he oversaw the development of The Bard College Conservatory of Music, whose dean is Tan Dun, and later became director of The Bard Conservatory Orchestra. During this period, he also helped Bard acquire The Longy School of Music, as well as led The Bard Conservatory Orchestra on tours of China, Eastern Europe, and Cuba. In addition to conducting for the Youth Orchestra of Caracas in Venezuela and on tour in Japan, Botstein also helped develop Take a Stand, a national music program in the United States based on principles of El Sistema. In 2015, he founded The Orchestra Now, a pre-professional orchestra and master's degree program at Bard College; in addition to performing multiple concerts each season at Carnegie Hall and Lincoln Center, The Orchestra Now also performs a regular concert series at Bard's Fisher Center and takes part in Bard Music Festival concerts.

In 2018, Botstein was appointed artistic director of Campus Grafenegg in Austria, where he collaborated with Thomas Hampson and Dennis Russell Davies. On January 23, 2020, Botstein was named chancellor of the Open Society University Network, of which Bard College and Central European University are founding members.

In 2019, Botstein appeared in the documentary College Behind Bars, a four-part television series about the Bard Prison Initiative, a degree program offered to inmates in New York prisons. The series was produced by his daughter, Sarah Botstein, who works for Ken Burns's documentary production company.

Musicianship
Botstein is renowned for reviving and promoting neglected repertoire and composers. In addition, as director of the American Symphony Orchestra and the Jerusalem Symphony Orchestra, Botstein emerged as a significant proponent of "thematic programming," which assembles concert programs around common themes grounded in literature, music history, or art. He is also known for a series called "Classics Declassified," in which he lectures, conducts, and takes questions from the audience. Both the Bard Music Festival and Bard SummerScape, where Botstein has revived 13 rare operas in full staging, continue his method of reviving neglected works and synthesizing performance and scholarship. The Wall Street Journal Barrymore Laurence Scherer wrote, "the Bard Music Festival…no longer needs an introduction. Under the provocative guidance of the conductor-scholar Leon Botstein, it has long been one of the most intellectually stimulating of all American summer festivals and frequently is one of the most musically satisfying. Each year, through discussions by major scholars and illustrative concerts often programmed to overflowing, Bard audiences have investigated the oeuvre of a major composer in the context of the society, politics, literature, art and music of his times."

Scholarship and writings
Botstein's scholarship focuses on the intersection of music, culture, and politics since the early 19th century. He has written several books, including Judentum und Modernitaet and Von Beethoven zu Berg: Das Gedächtnis der Moderne. In addition, he is coeditor of Vienna: Jews and the City of Music, 1870-1938 (Princeton University Press), editor of The Complete Brahms: A Guide to the Musical Works of Johannes (W.W. Norton), and author of the forthcoming The History of Listening: How Music Creates Meaning (Basic Books), an historical inquiry into the function of music. His essays for The Bard Music Festival are published as a series in the Princeton University Press. He is editor of The Musical Quarterly and a frequent contributor to periodicals focusing on music and history. Botstein also writes frequently on primary and secondary education and universities: in addition to the book Jefferson's Children: Education and the Promise of American Culture, he is the author of numerous articles on education in the United States.

Personal life
Botstein is the brother of biologist David Botstein and pediatric cardiologist Eva Griepp, and husband of art historian Barbara Haskell. Both of Botstein's parents were physicians who, after emigrating to the U.S., served on faculty of the Einstein College of Medicine in New York. He and his first wife, Jill Lundquist, are the parents of Sarah Botstein, who produced the documentary College Behind Bars about the Bard Prison Initiative, and Abby Botstein (1973 - October 6, 1981).  He and Haskell are the parents of Clara Haskell Botstein, Director of Legislation and Governmental Relations at the DC Office of the Deputy Mayor for Education, and Max Botstein.

In 2016, Botstein received $150,000 as a donation to Bard College from convicted sex offender Jeffrey Epstein, according to a 2023 article from the Wall Street Journal. At the time, Botstein was on the advisory board of Epstein's secret charity Gratitude America.

Awards

Books

Selected articles, essays, and chapters
 (2020)
 (2020)
 (2020)
 (2018)
 (2017)
 (2017)
 (2016)
 (2016)
 (2016)
 (2016)
 (2015)
 (2014)
 (2014)
 (2014)
 (2013)
 (2011)
 (2010)
 (2010)
 (2009)
 (2009)
 (2008)
 (2007)
 (2006)
 (2006)
 (2005)
 (2004)
 (2003)
 (2003)
 (2001)
 (2001)
 (2000)
 (2000)

Selected recordings
 (2020) Arthur Honegger, Dimitri Mitropoulos, and Othmar Schoeck. The Orchestra Now. Bridge.
 (2020) Erich Wolfgang Korngold, Frederic Chopin, and Nikolai Rimsky-Korsakov. The Orchestra Now with Orion Weiss. Bridge.
 (2019) Arthur Bliss, Edmund Rubbra, and Arnold Bax. The Orchestra Now with Piers Lane. Hyperion.
 (2018) Ferdinand Ries. Piano Concertos No. 8 & 9. The Orchestra Now with Piers Lane. Hyperion.
 (2016) George Gershwin. Gershwin: Rhapsody in Blue, Piano Concerto in F, Variations on "I Got Rhythm," Eight Preludes for Solo Piano. Royal Philharmonic Orchestra with Mark Bebbington. SOMM Recordings.
 (2015) Paul Hindemith. The Long Christmas Dinner. American Symphony Orchestra. Bridge Records.
 (2012) Luigi Dallapiccola. Volo Di Notte. American Symphony Orchestra.
 (2009) Bruno Walter. Symphony No. 1. NDR Symphony Orchestra, Hamburg. CPO
 (2008) Béla Bartók. Concerto for Orchestra, Four Orchestral Pieces, Hungarian Peasant Songs. London Philharmonic Orchestra. Telarc.
 (2008) John Foulds. A World Requiem. BBC Symphony Orchestra. Chandos.
 (2007) Paul Dukas. Ariane et Barbe-Bleue. BBC Symphony Orchestra. Telarc.
 (2005) Ernest Chausson. Le roi Arthus. BBC Symphony Orchestra. Telarc.
 (2004) Gavril Popov: Symphony No. 1, Op. 7, Dimitri Shostakovich: Theme & Variations, Op. 3. London Symphonic Orchestra. Terlarc. Nominated for a Grammy Award in Best Orchestral Performance.
 (2005) Aaron Copland, Roger Sessions, George Perle, and Bernard Rands. Works by Copland, Sessions, Perle, and Rands. American Symphony Orchestra. New World Records.
 (2003) Richard Strauss. Die Ägyptische Helena. American Symphony Orchestra with Deborah Voigt. Telarc.
 (2003) Franz Liszt. Dante Symphony. London Symphony Orchestra. Telarc.
 (2000) Richard Strauss. Die Liebe der Danae. American Symphony Orchestra. Telarc.
 (1999) Karl Amadeus Hartmann. Symphonies No. 1 & No. 6. London Philharmonic Orchestra with Jard Van Nes. Telarc.
 (1998) Anton Bruckner. Symphony No. 5. (Schalk Edition). London Philharmonic Orchestra. Telarc.
 (1998) Ernst von Dohnányi. Symphony No. 1. London Philharmonic Orchestra. Telarc.
 (1995) Franz Schubert. Franz Schubert Orchestrated. American Symphony Orchestra. Telarc.
 (1993) Johannes Brahms. Serenade No. 1 In D. American Symphony Orchestra and Chelsea Chamber Ensemble. Vanguard.
 (1991) Joseph Joachim. Overture To Hamlet, Overture To Henry IV, Violin Concerto In D Minor In The Hungarian Manner. London Philharmonic Orchestra with Elmar Oliveira. IMP.

References

External links
 Bard College
 American Symphony Orchestra
 Richard B. Fisher Center for the Performing Arts
 Bard Music Festival
 Bard SummerScape
 Leon Botstein's Discography

American male conductors (music)
American expatriates in Israel
Heads of universities and colleges in the United States
Bard College faculty
Academic staff of Central European University
Harvard University alumni
Jewish American musicians
The High School of Music & Art alumni
Swiss Jews
Swiss emigrants to the United States
1946 births
Living people
Bard College
University of Chicago alumni
21st-century American conductors (music)
Members of the American Philosophical Society

Leon Botstein


Albert Preu (geboren am 12. April 1868 in Castell; gestorben am 14. Juni 1944 in Bayreuth) war ein deutscher Verwaltungsjurist und Kommunalpolitiker. Er war das erste Bayreuther Stadtoberhaupt, das nicht vom Stadtrat, sondern von den Bürgern gewählt wurde.

Werdegang
Preu kam als Sohn eines Kirchenrats im unterfränkischen Pfarrdorf Castell zur Welt. Nach dem Abitur an einem Schweinfurter Gymnasium studierte er Rechtswissenschaften an den Universitäten Erlangen und München. Während seines Studiums wurde er 1887 Mitglied der Burschenschaft Bubenruthia Erlangen.  Nach dem juristischen Vorbereitungsdienst trat er am 2. Juli 1894 als Rechtsrat in den Dienst der Stadt Bayreuth. Am 6. Januar 1908 wurde der "prinzipientreue und gottesfürchtige" Jurist zum Zweiten Bürgermeister gewählt und am 7. März in sein Amt eingeführt. Damit hatte die Stadt zum ersten Mal seit 60 Jahren wieder einen weiteren Bürgermeister.

Als der erzkonservative Oberbürgermeister Leopold von Casselmann mit der Zeitenwende von 1918/19 amtsmüde wurde, rettete Preu für das bürgerliche Lager dessen Amt vor dem Zugriff der Sozialisten. Der volkstümliche Kandidat siegte bei der ersten Direktwahl des Bürgermeisters am 13. Juli 1919 mit einem großen Vorsprung vor den Konkurrenten Karl Hugel (SPD) und Friedrich Puchta (USPD). Als "graue Eminenz" übte Casselmann allerdings auch nach seiner Verabschiedung noch einen nachhaltigen Einfluss auf die Rathauspolitik aus.

Preu begleitete als Oberbürgermeister Bayreuth durch die gesamte Zeit der Weimarer Republik bis zu deren bitteren Ende. Trübe wirtschaftliche Perspektiven, die Hyperinflation des Jahres 1923, politische "Hahnenkämpfe" im Rathaus, infame antisemitische Hetzkampagnen, Säbelrasseln der Militärs und schließlich die Zuspitzung der Arbeitslosigkeit erschwerten sein Tun. 1923 kam erstmals Adolf Hitler in die Stadt, die der braune Agititor Hans Schemm Ende der 1920er Jahre zu einer Hochburg der Nationalsozialisten machte. Frühzeitig, aber letztlich vergebens, versuchte Preu, der Verwilderung der politischen Sitten entgegenzusteuern; 1923 wurde eine ortspolizeiliche Vorschrift gegen "Rabaukentum" und Saalschlachten erlassen.

Am 4. Januar 1921 rief Preu zur Gründung einer Stadtbibliothek auf. Die Bücherei wurde am 16. Juni jenes Jahres mit zunächst 560 Bänden "guter Unterhaltungsliteratur", die aus der Kanzleibibliothek und von privaten Spendern stammten, im Alten Rathaus am Markt eröffnet. In seine Amtszeit fielen 1925 die Anlage des Flugplatzes bei Laineck und der Bau des 1929 eröffneten Hallenbads "Stadtbad"; die Volkshochschule, das Stadtarchiv und das Stadtmuseum entstanden, Betriebe wurden angesiedelt und neue Wohnviertel (z. B. am Stuckberg) gebaut.

Der dem konservativen Lager angehörende Preu blieb bis zum Eintritt in den Ruhestand im April 1933 im Amt. Beim "Deutschen Tag" der NSDAP am 30. September 1923 in Bayreuth ließ er – wie von den Nazis erhofft – das Bayreuther Rathaus anstelle mit der offiziellen schwarz-rot-goldenen Flagge mit dem republikfeindlichen Schwarz-Weiß-Rot beflaggen und trat auch als Redner auf, wobei er offen mit der völkischen Bewegung sympathisierte. Als der sozialdemokratische Reichspräsident Friedrich Ebert 1925 starb, ließ Preu zunächst die Trauerflagge hissen, um sie dann auf Druck der "vaterländischen" Rathausmehrheit wieder einzuziehen.

Wegen seiner sozialen Gesinnung genoss das tief im christlichen Glauben verwurzelte Stadtoberhaupt indes auch Ansehen bei den "kleinen Leuten". Gerühmt wurden sein Witz und sein Esprit, gelegentliche alkoholische Exzesse schienen seinem Ansehen nicht zu schaden. Der Oberbürgermeister liebte die Geselligkeit und war Mitglied des 1901 gegründeten "Stamms" der "Wilden Indianer", wo er den Kriegernamen Schwarze Wolke trug. Wiederholt wurde er schwankenden Schritts von einem Gendarm nach Hause gebracht, sehr zum Missfallen seiner Ehefrau Emilie, einer überzeugten Blaukreuzlerin.

Auch Preu wurde von einer gewissen Euphorie erfasst, als die Nationalsozialisten 1933 mit Getöse die Macht übernahmen. Über den Tag von Potsdam schämte er sich nicht zu schreiben: "Der überwältigende Aufschwung des 21. März [1933] war – ich kann das bekennen – mit das Größte und Erhabendste, was ich seit den Tagen des Kriegsbeginns [1914] zu fühlen bekam". Mit seinem 65. Geburtstag im April 1933 pensionsreif geworden, bereiteten ihm die Nazis einen ehrenvollen Abgang und verliehen ihm das Ehrenbürgerrecht. Die "Befreiung der Volksseele" (Zitat Preu) erwies sich spätestens beim Kirchenkampf auch für bekenntistreuen Christen und Kirchgänger als grausame Täuschung. Als die Nazis 1938 die Juden durch die Straßen trieben, wollte Preu diese Exzesse sogar mit polizeilicher Hilfe unterbinden.

Der begeisterte Wanderer Preu starb 1944 an Speiseröhrenkrebs. Die Chronik seiner Amtszeit, die er auf Wunsch des NSDAP-Oberbürgermeisters Fritz Kempfler verfasst hatte, wurde im April 1945 vernichtet.

Ehrungen
 1933: Ehrenbürger der Stadt Bayreuth
 1947 wurde in Bayreuth die ehemalige Karlstraße, wo mit der Nr. 3 Preus Wohnhaus steht, in Albert-Preu-Straße benannt.

Sonstiges
Heinrich Bedford-Strohm, von 2014 bis 2021 Ratsvorsitzender der Evangelischen Kirche in Deutschland,  ist ein Urenkel Albert Preus.

Literatur
 Helge Dvorak: Biographisches Lexikon der Deutschen Burschenschaft. Band I: Politiker. Teilband 4: M–Q. Winter, Heidelberg 2000, ISBN 3-8253-1118-X, S. 347–348.
 Robert Volz: Reichshandbuch der deutschen Gesellschaft. Das Handbuch der Persönlichkeiten in Wort und Bild. Band 2: L–Z. Deutscher Wirtschaftsverlag, Berlin 1931, .

Einzelnachweise

Verwaltungsjurist
Bürgermeister (Bayreuth)
Ehrenbürger von Bayreuth
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1868
Gestorben 1944
Mann

Albert Preu


Jorge García Jurado, más conocido como Jorge Jurado (Madrid, 22 de septiembre de 1993) es un actor español, conocido por su papel de Curro Serrano en la serie de Globomedia y Telecinco Los Serrano.

Carrera
Su carrera comenzó haciendo un pequeño papel en la película El florido pensil. Hizo el papel de Francisco "Curro" Serrano Moreno en la serie de televisión Los Serrano, emitida por Telecinco durante ocho temporadas y con una media de audiencia durante sus 147 capítulos de 5000000 de espectadores. Posteriormente también actuó en Los protegidos y Vida loca.

En 2007 interpretó a un personaje llamado Enrique en la película Goal II: Living the Dream junto a famosos futbolistas. Estudia actualmente ingeniería informática en la Escuela Técnica Superior de la Universidad de Politécnica de Madrid. Desde 2021, es streamer en la plataforma Twitch.
Jugó un torneo de Pokemonpitogordito contra el famoso Streamer Illojuan y Knekro (Sergio García) el 04/05/2023 y ganó un zapato.

Filmografía

Cine
Goal II: Living the Dream (2007) – (Enrique).

Series

Referencias

Enlaces externos
 Jorge Jurado en Twitter.
 Jorge Jurado en Instagram.
 Jorge Jurado en Twitch.
 Jorge Jurado en IMDb.

Actores de la Comunidad de Madrid
Actores de televisión de España
Actores de cine de España
Actores infantiles de España
Nacidos en Madrid

Jorge Jurado