Gărzile Naționale Române au fost organe de asigurare a ordinii publice și de apărare a drepturilor naționale rezultate din principiul autodeterminării, al libertății și unității naționale, constituite în cursul lunilor noiembrie-decembrie 1918 în ținuturile locuite de români dintre Carpați, Tisa și Dunăre. Ele au fost organizate de către Consiliul Național Român Central și subordonate acestuia și, alături de Consiliul Dirigent au avut calitatea de organisme executive.

Instituția Gărzilor Naționale Române nu a fost însă proprie doar Transilvaniei, ea întâlnindu-se și în Bucovina în zona Dornelor, precum și pe malul Mării Adriatice la baza navală austro-ungară Pola.

Deși recrutarea s-a făcut pe bază de voluntariat, aceste Gărzi au avut o pronunțată structură militară, deoarece în compunerea lor au intrat în majoritate oameni veniți de pe front și organele superioare ale acestora au avut înrolați ofițeri ai fostei armate austro-ungare. Asigurarea cu mijloace tehnice de luptă a unităților a avut la bază preluarea de armament de la vechile structuri. Structura de comandă s-a ierarhizat pe cadrul existent în areale administrative și s-a subordonat unui Stat Major dependent de Consiliul Național Român Central, aflat mai întâi la Arad și mutat ulterior la Sibiu.

Prin natura lor, au constituit o forță care a preluat rolurile poliției locale și jandarmeriei pe fondul dezorganizării administrației austro-ungare și, până la intrarea trupelor regulate române în Transilvania, și pe cel al armatei. Simultan, Gărzile și-au asumat și un rol politic, servind atât ca mesageri și propagandiști ai hotărârilor și deciziilor Consiliului Național Român Central și ai consiliilor locale, cât și uneori ca factori de opoziție activă politică, administrativă și militară față de guvernul de la Budapesta.

Desființarea lor s-a produs fie forțat, prin decizii ale administrațiilor militară franco-sârbă din Banat, sau maghiară situată la vest de linia de demarcație impusă de condițiile armistițiului dintre Aliați și Ungaria, fie pe fondul consolidării administrației românești în teritoriile eliberate, caz în care o parte din membrii Gărzilor au continuat să servească în calitate de voluntari în noua Jandarmerie sau în Armata de Transilvania.

Constituire

Cadru
Gărzile Naționale Române au fost organizate de către Consiliul Național Român Central și au fost subordonate acestuia. Constituirea lor a avut loc la sfârșitul anului 1918 în intervalul noiembrie-decembrie în arealul locuit de elementul etnic român dintre Tisa, Carpați și Dunăre și s-a făcut în paralel cu cea a Consiliilor Naționale locale. Ordinul guvernului ungar a fost ca aceste gărzi să jure credință statului maghiar. La Cluj, încă din 4 noiembrie, Senatul Național Român (subordonat ulterior Consiliului Național Român Central) a fost de acord cu Consiliul Național Maghiar local să recunoască pe generalul Siegler drept comandant al tuturor Gărzilor Naționale și concomitent a primit o sumă substanțială de bani de la guvernul maghiar cu scopul de a finanța separat Garda Națională Română. Ulterior, la cererea reprezentantului Consiliului Național Român Central – Iuliu Maniu și a ambasadorului român de la Budapesta, ministrul de război al Ungariei – Bartha, recunoscând organizarea națională și militară a românilor din Transilvania, a dat o ordonanță prin care românii nu au mai fost obligați să depună jurământ pe drapelul maghiar.

În data de 6 noiembrie Consiliul Național Român Central în Manifestul intitulat "Către națiunea română", i-a chemat pe români să  Soldaților români întorși de pe front li s-a cerut să intre în aceste gărzi pentru a contribui la menținerea ordinii, astfel încât națiunea română să apară în fața lumii  Comunicatului emis după ședința Consiliului din 9 noiembrie 1918, a precizat rolul important care urma să revină acestor tipuri de unități, a căror formare a reprezentat unul dintre obiectivele esențiale ale strategiei mișcării de eliberare și unitate națională a românilor transilvăneni. Având în vedere crearea unei armate independente, Consiliul Național Român Central a stipulat că toți militarii români erau "soldați ai Consiliului Național Român". Succesiv negocierilor de la Arad cu ministrul ungar Oszkár Jászi, duse după nota ultimativă din 9 noiembrie dată de acest Consiliu Guvernului ungar, prin care a solicitat preluarea suveranității asupra teritoriilor transilvănene, s-a cerut de către membrii consiliului 10 milioane de coroane, arme și asistență tehnică pentru Garda Națională Română. Ministrul ungar al apărării a început să se conformeze, dar transferul de armament a fost în curând oprit.

Organizare
În cursul intervalului noiembrie-decembrie, înființarea Gărzilor a cunoscut o amploare deosebită, la sfârșitul lunii noiembrie numărul celor înrolați fiind de 8.000-10.000. Conform cu directivele Consiliului, exista obligația de a fi înființată în fiecare comună cu majoritate română o Gardă Națională, aceste structuri locale fiind organe executive ale Consiliilor Naționale din arealele respective, care au avut rolul de a le înființa. Cei trimiși de Consiliul Național Român Central să organizeze Gărzile au fost în bună parte fii sau frați ai unor muncitori sau țărani ori au provenit din rândurile micii intelectualități, fiind legați de țărani și de viața acestora. La înființarea gărzilor la sate și-au adus aportul și ofițeri ai Biroului de Informații al Secției Militare (echivalent al Ministerului de Război) a Consiliului Dirigent. În mod practic, ele au apărut alături de gărzile similare maghiare, proporțional cu structura populației. Gărzi asemănătoare au fost create, în afară de maghiari, și de secui sau sași.

Formarea gărzilor în mediul rural a fost rezultanta unui efort de convingere dus de elita satelor. Un rol semnificativ a revenit în acest context tandemului preot-învățător (ce aparținea elitei tradiționale), tandem care a avut atât calitatea de instanță simbolică validată comunitar, cât și un puternic grad de reprezentativitate și o capacitate mare de mobilizare. Alături de elita tradițională, noua elită întoarsă de pe front a venit cu un semnificativ capital de imagine.

Structură
Conform statutului acestor Gărzi, în compunerea lor trebuia să intre numai elemente de mare încredere, indiferent de religie. Gărzile rurale au fost structurate după principiul teritorial, efectivele recomandate fiind de maxim 5 % din totalul locuitorilor. De regulă comandantul trebuia să fie ofițer, iar în lipsa acestuia un subofițer. Membrii gărzilor au putut folosi atât uniformele vechii armate austro-ungare – însă fără însemnele acesteia, cât și haine civile. Toți membrii Gărzilor erau datori să poarte o brasardă tricoloră pe brațul stâng, pe care să figureze inscripția "Garda Națională Română" și să fie înscrisă denumirea exactă a formațiunii căreia îi aparțineau.

Deși în compunerea lor au intrat și muncitori, țărani sau intelectuali, au avut o pronunțată structură militară, deoarece în compunerea gărzilor au intrat în majoritate oameni veniți de pe front și organele superioare ale acestora au avut înrolați ofițeri ai fostei armate austro-ungare. Compoziția lor a reflectat însă structura socială a populației și organizarea lor s-a făcut pe baza principiilor democratice, caracterizându-se prin preponderența elementului popular și prin alegerea democratică a comandanților.

Revenirea în Transilvania a peste 50.000 de foști militari români ai Armatei Austro-Ungare a avut un rol benefic în ceea ce privește formarea Gărzilor. Pregătirea acestora din punct de vedere politic și organizatoric militar fusese deja făcută prin activitatea Senatului Militar Român Central din Viena. Recrutarea s-a făcut pe bază de voluntariat, toți cei admiși de către consiliile naționale trebuind să depună un jurământ prescris. Deși numărul membrilor acestor gărzi putea fi așadar de maxim 5 % din numărul locuitorilor, totuși în multe comune s-au înrolat în acestea toți bărbații cu vârste între 18 și 50 de ani (cum s-a întâmplat în localități precum Turnu, Rîureni, Chiraleș sau Plugova, unde tot satul s-a considerat mobilizat în Garda Națională). La butonieră, membrii Gărzilor purtau Tricolorul, la fel ca cei ai Consiliilor Naționale.

Înarmarea lor s-a făcut fie din depozitele de armament preluate de respectivele consilii, fie cu armament al unor unități militare sau de jandarmi dezarmate, sau cu cel propriu al unor soldați care își părăsiseră unitățile militare. Solda a fost stabilită pentru ofițeri la 30 de coroane, iar pentru gardiști la 20, hrana lor urmând să fie asigurată de comunitatea locală. Întreținerea gărzilor s-a făcut de către consiliile naționale fie prin contribuții benevole, fie prin dări proporționale, cele mai multe funcționând însă fără plată.

Comanda Gărzii din orașul de reședință a fiecărui comitat a reprezentat și structura de comandă a unităților corespondente din fiecare secțiune a respectivei unități administrative.. Secția militară a Consiliului Național Român Central a primit comanda supremă a Gărzilor Naționale, iar la Arad, sub comanda maiorului Alexandru Vlad, s-a constituit un Stat Major al acestora. În acest Stat Major s-au aflat un număr de referenți "prezidiali" (căpitan dr. Vasile Avramescu, locotenent Alexandru Raicu)  sau "strategici" (căpitan Teodor Șerb, locotenent Sabin Codarcea). După constituirea Consiliului Dirigent, structura de comandă supremă a Gărzilor s-a mutat din Arad la Sibiu.

La Marea Adunare Națională de la Alba-Iulia, din cei 1228 de delegați (deputați) reprezentanți ai națiunii române, 64 au fost ai Gărzilor Naționale Române.

Activitate
Alături de Consiliul Dirigent, Gărzile Naționale Române au avut calitatea de organisme executive. Prin activitatea lor, au asigurat un sprijin multilateral Consiliilor Naționale, exercitând un rol esențial în ceea ce privește menținerea ordinii, a disciplinei și a respectării legalității. De asemenea, au contribuit decisiv la desfășurarea activităților destinate să asigure condițiile necesare desfășurării adunărilor naționale pe plan local și a Marii Adunări Naționale de la Alba-Iulia. Altfel, în timpul acesteia ordinea a fost asigurată de 1.700 de membri ai Gărzilor.

Rolul lor a fost acela al unor organe de asigurare a ordinii publice și de apărare a drepturilor naționale rezultate din principiul autodeterminării, al libertății și unității naționale Ele au constituit o forță care a preluat rolurile poliției locale și al jandarmeriei pe fondul dezorganizării administrației austro-ungare și, până la intrarea trupelor regulate române în Transilvania, și pe cel al armatei. Gărzile similare create de maghiari, secui și sași au colaborat cu cele românești, contribuind la menținerea liniștii publice și a ordinii. Deși gradul de adecvare al unităților de tipul Gărzilor Naționale a fost discutabil, este fără îndoială că la mijlocul lunii noiembrie gardienii erau cea mai bună forță disponibilă pentru menținerea ordinii. Această forță a apărat în orașe atât instituții publice (poșta, telefoanele, spitalele, școlile, judecătoriile) cât și averea publică sau particulară.

Asigurând ordinea de drept, au protejat populația atât față de vechile autorități austro-ungare care nu doreau să cedeze puterea cât și, acolo unde a fost cazul, față de armata germană aflată în retragere. Din partea populației au primit un sprijin masiv, deoarece ele au reprezentat brațul înarmat al acesteia împotriva unităților militare sau nemilitare dar înarmate, prin care Ungaria a încercat să împiedice mai întâi Unirea și mai apoi consolidarea acesteia. Simultan, Gărzile și-au asumat și un rol politic, servind și ca mesageri și propagandiști ai hotărârilor și deciziilor Consiliului Național Român Central și ai consiliilor locale.

Intrând în Transilvania, trupele regulate ale Armatei Române au primit instrucțiuni orientative, inclusiv asupra relațiilor de colaborare frățească și perfectă armonie cu Gărzile Naționale Române, urmând să "mențină și să sprijine gărzile [...], ca elemente de păstrare a ordinii publice".

Gărzile românești au contribuit și la acte de nesupunere față de guvernul de la Budapesta. Astfel, în Chișineu-Criș, Garda locală a oprit de la încorporare în noiembrie 1918 contingentele de români și a interzis expunerea afișelor sosite de la Budapesta, fără aprobarea ei. De asemenea, Gărzile Naționale au urmărit și rezolvat și probleme economice legate de nevoile populației.

Comitatul Arad
Înființarea Gărzii s-a produs pe data de 5 noiembrie. După depunerea jurământului, gardiștii au plecat, fiecare în comuna sau regiunea unde era cunoscut. Astăzi, fostul sediu al Comandamentului Gărzilor Naționale Române din perioada noiembrie-decembrie 1918 este monument istoric.

La Arad, Garda locală a fost atacată de gardiștii unguri pe 29 decembrie, chiar în ziua în care orașul a fost vizitat de generalul Berthelot. Către sfârșitul lunii ianuarie 1919, Garda comitatensă din Arad s-a reorganizat sub comanda căpitanului Moise Riscuția. Acesta a încercat, tardiv, să organizeze în fiecare secție din comitat câte o companie după toate regulile militare, dar proiectul nu i-a reușit și a fost arestat de maghiari, scăpând de execuție numai datorită unei intervenții diplomatice. Ulterior, o parte din efectivele gărzilor s-au retras spre Halmagiu pentru a face joncțiunea cu Garda locală, iar după intercalarea trupelor maghiare între Arad și restul comitatului, asigurarea comenzii Gărzilor a fost reorientată spre Comandamentul din Brad, unde se afla în funcție căpitanul Florian Medrea.

După ce la Halmagiu, Garda – autointitulată "legiune" – a opus rezistență unui batalion maghiar la tunelul de la Ciuciu (Vârfurile) pricinuindu-i pierderi, s-a retras ulterior la Brad și a constituit împreună cu gardiștii de aici nucleul Corpului Voluntarilor "Horia" (implicat activ în pregătirea ofensivei din aprilie a Armatei Române), corp reorganizat ulterior în Regimentul de Infanterie Beiuș.

Comitatul Alba de Jos

La Alba Iulia, structura gărzii s-a organizat având la bază efective majoritar române ale Regimentului 50 Infanterie austro-ungar din oraș, la care s-au adăugat soldați reîntorși de pe front. Instalarea trupei s-a făcut în cazinoul ofițerilor din cetate. După ce inițial comanda a fost asigurată de căpitanul inginer în rezervă Ioan Negruțiu, ea a fost predată căpitanului Florian Medrea, ofițer activ într-un regiment bosniac cu garnizoana la Viena, venit de pe front în concediu la părinții din Țebea. Alături de acesta, sarcina organizării Gărzii locale și-a asumat-o și dr. Ion Pop. Adjunct a devenit sublocotenentul Gavril Crișan. Ca urmare a eforturilor depuse, s-a reușit "să improvizeze o armată de 1700 de feciori", să fie confiscate depozitele de muniție ale cetății, patru tunuri, 30 de mitraliere, mai multe camioane blindate și circa 30.000 de puști. Au fost organizate trei cordoane în jurul orașului pentru a fi evitat un eventual atac ungar dinspre Mureș, Medrea fiind ulterior felicitat pentru modul în care a organizat apărarea localității.

De numele sublocotenentului Gavril Crișan, se leagă un episod din retragerea Armatei Germane. Sublocotenentul a primit sarcina de a asigura retragerea fără probleme a germanilor conduși de August von Mackensen prin gara Teiuș, unde generalul a fost oprit și dat jos din tren de un pluton de români, pentru a fi controlat pentru felul în care trupa sa respectă condițiile de retragere și transport pe teritoriul românesc.

Tot adjunctul lui Medrea a primit și sarcina de a pacifica Zlatna, unde se bănuia că muncitorii de la uzina metalurgică s-au revoltat împotriva cadrelor de conducere străine, sarcină de care acesta s-a achitat onorabil.

Organizarea Marii Adunări Naționale la Alba Iulia a impus Gărzii locale (ale cărei efective au sporit în ajunul zilei de 1 decembrie la peste 3.000 oameni) o sarcină de mare răspundere, dat fiind că orașul avea numai 12.000 de locuitori, din care mai bine de 60 % erau muncitori, meseriași și țărani, aceștia locuind la periferie. Prin grija membrilor Gărzii, au fost primiți și încartiruiți delegații, fiecare familie primind în găzduire câte trei-șase persoane, alți o sută de inși fiind primiți în cele două hoteluri. După ce locuințele pregătite în oraș s-au umplut,  Garda a încartiruit lumea în satele învecinate. A fost reactivată popota ofițerilor, care a asigurat masa pentru aproximativ 200 de persoane. A fost desemnat un detașament pentru menținerea ordinii în stradă și altul cu același scop, la intrarea în sala mare a cazinoului militar, pregătită în vederea ședinței istorice. Alte unități ale gărzii au fost plasate simbolic pe meterezele cetății. Pentru intervalul 14/27 noiembrie - 20 noiembrie/3 decembrie s-au luat măsuri speciale de pază la gări, poduri și tuneluri, precum și de-a lungul căilor ferate.

La Blaj, sub conducerea căpitanului Victor Munteanu, venit de la Viena, studenții Seminarului Teologic, împreună cu un grup de liceeni, s-au organizat pentru a lua cu asalt cazarma jandarmilor. Odată formată, Garda locală s-a afiliat celei de la Alba-Iulia. Conducerea gardiștilor s-a făcut de către căpitanul Ioan Munteanu ("inspector al gărzilor"), căpitanul Virgil Pop ("căpitan al orașului și al gardei naționale române din Blaj"), de căpitanul Victor Munteanu, de medicii Aurel Circa, Vasile Hâncu și de adjutantul Iustin Nestor. La 1 decembrie, 100 de gardiști "înarmați și bine echipați" de aici, vor merge la Alba-Iulia pentru a ajuta la asigurarea ordinii.

Comitatul Brașov
În Țara Bârsei, în funcția de comandant al Gărzilor a fost numit profesorul Aurel Ciortea, iar ca adjunct căpitanul Iancu Munteanu. Reprezentând o reală forță militară, aceste Gărzi și-au desfășurat activitatea în dificilele condiții asociate retragerii unei părți a Armatei Germane prin Brașov. În 6/19 decembrie 1918 comanda a fost preluată de căpitanul Munteanu. În Țara Bârsei, din 1.450 gardiști, abia 800 posedau însă arme.

Comitatul Cluj
La Cluj (ca și la Sibiu) garda s-a mai numit și legiune. Aici efectivul comitatului a fost compus din 4 companii de infanterie și o secție de mitraliere, în total 72 ofițeri și 571 soldați.

Succesiv părăsirii Clujului de către trupele ungare pe 23 decembrie, străzile orașului au fost patrulate până la jumătatea lunii ianuarie, când administrația română a preluat integral frâiele administrației, de echipe mixte formate din soldați români, membrii ai Gărzilor Naționale maghiare și române și ai poliției municipale ungare.

Comitatul Făgăraș
La Făgăraș, Garda a inclus 35 de ofițeri, 11 subofițeri și 2668 soldați dintre care numai 653 posedau arme.

Comitatul Hunedoara
În noaptea de 1/14 spre 2/15 noiembrie, a avut loc o ciocnire la Brănișca între un detașamentul român condus de maiorul Banciu și subunități militare germane.

Organizarea gărzilor dinafara Transilvaniei
O astfel de Gardă Națională Română a fost creată la Vatra Dornei, centru de concentrare și aprovizionare a trupelor de pe front, care la sfârșitul lunii octombrie 1918, a fost invadat de soldați care se retrăgeau în debandadă spre interiorul Austro-Ungariei. Astfel, sub conducerea lui Petru Forfotă, la 6/19 octombrie 1918 a luat ființă o Gardă care 2 zile mai târziu s-a subordonat Consiliului Național Român local. Într-o săptămână, a fost asigurată cu ajutorul Gărzii ordinea în oraș, s-a trecut la dezarmarea trupelor aflate în tranzit și la rechiziționarea produselor alimentare ale trupelor austro-ungare, pentru a fi oferite populației. De asemenea, membrii Gărzii au intervenit în câteva ciocniri cu soldați aflați în retragere, ceea ce a avut ca efect apariția de răniți, precum și un mort. După 3 săptămâni, timp în care a funcționat, Garda a predat armatei române sectorul Dornelor, precum și armamentul rechiziționat.

La rândul său, baza navală austro-ungară de pe malul Mării Adriatice de la Pola a fost sediul unei Gărzi a Marinarilor Români înființate de marinari ai Imperiului, revoltați. Aceasta s-a înființat la 30 octombrie 1918, a doua zi după crearea unui Consiliu Național al Marinarilor Români. Aceasta a executat alături de gărzile similare cehești, servicii de pază a imobilelor și a magaziilor de materiale, precum și de patrulare pentru asigurarea ordinii publice. Un detașament al Gărzii a participat, de asemenea, la primirea armatei italiene. În număr de 450 și dotați cu un autocamion și două mitraliere, gardiștii au fost în serviciu până la 4 noiembrie 1918.

După predarea depozitelor și navelor din port italienilor, gardiștii au intenționat inițial să se reîntoarcă pe mare, pentru a debarca la Constanța. De teama minelor marine au navigat însă numai până la Fiume, spre care s-au îmbarcat la 14 noiembrie pe nava Salvia pusă la dispoziție de italieni, presupunând că vor putea reveni în Transilvania pe ruta Subotica—Seghedin, pe calea ferată. Linia fiind blocată ca urmare a distrugerii unui pod și a unui tunel în zona Petrovaradin, au revenit prin Budapesta. Aici au fost însă nevoiți să apeleze la intervenția Ministrului de Război pentru a putea ajunge la Arad, la 22 noiembrie. Aici au predat drapelul Gărzii, pentru a fi acesta păstrat la Ineu.

Desființare

Linia de demarcație
În urma semnării pe 13 noiembrie 1918 de către guvernul Károlyi a convenției de armistițiu la Belgrad, s-a stabilit o linie de demarcație între trupele Antantei și cele ungare într-un context relativ confuz, în care teritoriile aflate la sudul acestei linii au rămas în administrația statului maghiar, iar în Banat au intrat trupe sârbe. Linia dintre trupele române și cele ungare a fost stabilită pe cursul mijlociu la Mureșului, linie la care trupele Armatei Române intrate în Transilvania au ajuns la mijlocul lunii decembrie. În contextul Hotărârii Marii Adunări Naționale de la Alba-Iulia și cu aprobarea generalului Berthelot, care exercita comanda trupelor Antantei din România și sudul Rusiei, Armata Română a avansat până la linia Sighetu Marmației – Zalău – Zam, contrar opoziției semnatarului armistițiului dintre Antantă și Ungaria – generalul francez Franchet d'Esperey și a prim-ministrului francez Clemenceau.

Cadrul Convenției lăsând loc de o interpretare mai elastică, nu era clar dacă gărzile și trupele cu caracter național român organizate de Consiliul Național Român Central, ar fi trebuit sau nu să părăsească teritoriul ce urma a fi evacuat.

Situația în Banat
Ca o consecință a prevederilor armistițiului, Banatul a fost pus sub administrație franco-sârbă. În această regiune gărzile – indiferent de naționalitate – au fost desființate prin ordonanța nr. 418/2 a comandantului Leon Farret al Diviziei 11 coloniale franceze, care ocupa militar zona.

Unele formațiuni care primiseră ordin să traverseze teritoriul evacuat și să se îndrepte spre Arad au fost dezarmate de către trupele sârbe.

Situația la vest de linia de demarcație
Gărzile Naționale au fost desființate și în restul zonei situate la vest de linia de demarcație, membrii acestora fiind dezarmați, iar unii dintre ei bătuți (cum a fost studentul Sever Pele, organizator al Gărzii din Tinca — decedat la scurt timp ca urmare a leziunilor suferite) și umiliți sau chiar uciși de către bande revoluționare maghiare. La 30 ianuarie 1919, la Beiuș, Garda locală a fost desființată de trupe secuiești venite cu un tren blindat și conduse de căpitanul Verbőczy, iar la 10 februarie s-a finalizat desființarea și dezarmarea gărzilor din regiunea Aradului (o parte din membrii Gărzilor din regiune s-au refugiat alături de alți români la Zam, unde se afla Armata Română). Ulterior, un detașament din Püspökladány a ucis gardiștii din Chișineu Criș, iar la Șiria Garda Națională a fost atacată de două batalioane din Divizia 23 ungară (comandată de generalul Soos), după care acestea au avansat până la linia de demarcație. O parte din membrii Gărzii din Șiria au trecut această linie și s-au înrolat în trupele regulate române.

După dezarmarea Gărzilor românești, avutul și viața românilor din afara liniei de demarcație au ajuns la discreția bandelor de mercenari unguri.

Situația la est de linia de demarcație
Existența lor a devenit inutilă în condițiile instalării și consolidării administrației românești în teritoriile eliberate, astfel că, pentru a nu se crea un paralelism stânjenitor pentru bunul mers al treburilor publice, au fost desființate, succesiv realizării unității naționale și preluării puterii politice în teritoriul de competență. Măsura a fost una care a ținut de resortul instituirii unei administrații românești stabile și a fost decretată prin intermediul Ordonanței nr. 201/1919 a Consiliului Dirigent, ca trebuind să fie încheiată cel mai târziu până la 1 februarie 1919. În plus, capacitatea de luptă și disciplina acestora lăsau de dorit.

La 12 decembrie 1918 în urma hotărârii Consiliului Dirigent, a fost numit conducător al armatei și siguranței publice în Transilvania fruntașul unionist Ștefan Cicio Pop, sub conducerea căruia a început acțiunea de desființare treptată a Gărzilor Naționale și de organizare a Jandarmeriei în Transilvania. În locul acestor gărzi au fost constituite companii teritoriale de jandarmi (câte una pentru fiecare județ). Anterior măsurii de desființare a fost lansat la 30 decembrie 1918 un apel de încadrare a militarilor români în noua jandarmerie până la preconizata desființare a Gărzilor – cel mai târziu la 1 februarie 1919.

O mare parte din membrii gărzilor s-au înrolat voluntari în Armata de Transilvania în Diviziile a 16-a (comandant Dănilă Papp) și a 18-a (comandant Alexandru Hanzu).

In memoriam
În 1940 la București s-a înființat Asociația foștilor luptători din Gărzile Naționale din Ardeal și Banat, cu sediul în capitala României și filiale în toate județele din Ardeal și Banat.

Note

Bibliografie
 Armata română și patrimoniul național ; Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei; București; 2010; ISBN 978-606-524-077-3
 Mircea, Ionela-Simona;  Rememorări, 1918. Gavril Crișan despre Garda Națională de la Alba Iulia; pp. 178-186
 Grad, Cornel; Informații documentare inedite privind colaborarea Marelui Cartier General al Armatei Române cu Consiliul Dirigent la procesul de preluare a "Imperiumului" în Transilvania, Maramureș, Crișana și Banat (nov. 1918 – iun. 1919); pp. 195-203
 Forfotă, Petru; Dornenii și Unirea în Nistor, Ion I.; Amintiri răzlețe din timpul unirii; Glasul Bucovinei; Cernăuți; 1938; pp. 128-131
 Grad, Cornel; ; Contribuția armatei române la preluarea puterii politico-administrative în Transilvania. Primele măsuri (noiembrie 1918-aprilie 1919); Revista de Administrație Publică și Politici Sociale, An II, Nr. 4(5)/Decembrie 2010; pp. 51-79
 Groza, Mihai-Octavian; Blajul și Marea Unire. Pagini din activitatea Consiliului Național Român din Blaj (noiembrie 1918-februarie 1919); Astra Salvensis, 2/2013
 Institute of History of the Hungarian Academy of Science; History of Transylvania, Vol. III – From 1830 to 1919, XIV. (Szász, Zoltán) Revolutions and national movements after the collapse of the monarchy (1918-1919); Atlantic Research and Publications, Inc.; 2001-2002; pp. 3-753
 The Political Activization of the Romanian Middle Class
 Negotiations at Arad
 The End of Hungarian Rule in Transylvania
 Comisia Romană de istorie militară; Centrul de studii și cercetări de istorie și teorie militară; Istoria militară a poporului român, Vol V – Evoluția organismului militar romanesc de la cucerirea independenței de stat pînă la înfăptuirea Marii Uniri din 1918. România în anii Primului Război Mondial; Ed. Miliară; Bucureștiș 1988
 ***; Istoria României. Transilvania. Vol. II; Ed. Gheorghe Barițiu; Cluj-Napoca; 1997
 Știrban, Marcel; Iancu, Gheorghe; Țepelea, Ioan; Racovițan, Mihai; Cap. IV Unirea și desăvârșirea statului național unitar ; pp. 617-840
 ***; 5.1 Caracterul plebiscitar burghezo-democratic al formării statului național unitar suveran – reflectat în actele constituționale ale Marii Uniri; pp. 841-1254
 Mager, Traian; Ținutul Halmagiului; 1937; Vol. 4, cap.:
 Revoluția din 1918, înființarea Consiliilor si a Garzilor Nationale
 Gărzile Naționale Române în Ținutul Halmagiului: 4.XI.1918-16.II.1919
 Sub teroarea trupelor maghiare. Armata româna ocupa Halmagiu: 16.02- 31.03.1919
 Concentrarea trupelor române la Halmagiu și ofensiva de la 16 aprilie 1919
 Colonelul Florian Medrea despre organizarea și rolul Corpului Voluntarilor Horia ;
 Mareș, Cristian; Revoluția din Ardeal din 1918 și Gărzile naționale române; Eroii Neamului, Serie nouă
 I ; Anul III Nr. 4 (9), Dec. 2011; pp. 16-19
 II ; Anul IV Nr. 1 (10), Mar. 2012;; pp. 14-15
 III ; Anul IV Nr. 2 (11), Iun. 2012; pp. 12-14
 IV ; Anul IV Nr. 3 (12), Sept. 2012; pp. 16-18
 V ; Anul IV Nr. 4 (13), Dec. 2012; pp. 19-20
 Marinescu, Constantin; Evoluții hotărâtoare în mișcarea de eliberare și unitate națională a românilor din Transilvania. Pregătirea Marii Adunări Naționale; Dacoromania, Nr. 67/2013; Alba-Iulia
 Studii - Revistă de Istorie; Tom. 21/1968, Nr. 6;
 Nuțu, Constantin; Partidul National Roman din Transilvania si problema unirii; pp. 1009-1038
 Kovács, I.; Popeangă, V.; Lupta țăranimii din Transilvania din toamna anului 1918 pentru unirea cu România; pp. 1071-1088
 Suciu, I. D.; Banatul și Unirea de la 1918; pp. 1089-1104
 Vlad, Ioan; Intelectualii brașoveni și Marea Unire: Aurel Ciortea (1872- 1929) ; Revista-Cumidava, Muzeul-Istorie-Brasov, XX-1996-15; pp. 239-247

Lectură suplimentară
 Unc, Gheorghe; Deac, Augustin;  1918. Gărzile Naționale Române din Transilvania; București; Editura Militară; 1979
 Seredan, Valeriu; Garda Națională Komână a Marinarilor din Pola și descompunerea marinei austro-ungare; Librăria Pavel Suru ; București; 1922

Legături externe
 Negrea, Cristian; Revoluția din ardeal și gărzile naționale române (1918 - 1919); istoria.md

Vezi și

Unități militare române din Primul Război Mondial
Corpuri de voluntari români care au luptat în acțiunile militare postbelice (1918-1920)

Gărzile Naționale Române


Dan Republike Srpske je praznik koji se održava 9. siječnja u Republici Srpskoj.Obilježava dan kada je skupština srpskoga naroda u Bosni i Hercegovini 9. siječnja 1992. godine donijela "Deklaraciju o proglašenju Republike Srpskog naroda Bosne i Hercegovine", koja je obuhvaćala Srpske autonomne oblasti, odnosno područja s većinskim Srpskim stanovništvom na području tadašnje Socijalističke Republike Bosne i Hercegovine. Kao današnji entitet Bosne i Hercegovine stvoren Daytonskim sporazumom, Republika Srpska smatra se njenom nasljednicom. Na ovaj datum u entitetu ne rade javne institucije, a i privatna poduzeća u opsegu koji je ostavljen lokalnima, odnosno općinskima vlastima. Predsjednik Republike Srpske na taj dan organizira primanja i dijeli priznanja građanima, a također se polažu vijenci i održavaju komemorativne ceremonije za pripadnike Vojske Republike Srpske (VRS) poginule u ratu.

Ustavni sud Bosne i Hercegovine dva puta je datum proglasio neustavnim. Prvoga puta, 26. studenoga 2015., sud je utvrdio da je 9. siječanj neustavan kao Dan Republike Srpske ocijenivši neustavnim dio Zakona o praznicima Republike Srpske te zatraživši od Narodne skupštine Republike Srpske (NSRS) da izmijeni sporne odredbe. Komisije za provođenje referenduma 25. rujna naredne godine provela je referendum o 9. siječnju usprkos zabrani Ustavnog suda, koji je kasnije poništio njegove rezultate. Potom je NSRS iz Zakona o praznicima izbacila Zakon o Danu Republike Srpske i usvojila ga kao zaseban sekularni praznik. Nakon što su predstavnici Bošnjaka i Hrvata u Vijeću naroda Republike Srpske podnijeli zahtjev o ocjeni ustavnosti, Ustavni sud Bosne i Hercegovine po drugi put je 9. siječnja proglasio neustavnim, ovoga puta poništivši dio člana Zakona o Danu Republike Srpske koji glasi "na osnovu potvrđene volje građana Republike Srpske, 9. januar se utvrđuje kao Dan Republike Srpske". Usprkos ovim odlukama, vlasti Republike Srpske još uvijek održavaju 9. siječanj kao praznik.

Vidi još
 Republika Srpska
 Ustavni sud Bosne i Hercegovine

Izvori

Republika Srpska
Praznici

Dan Republike Srpske


Staškovce este o comună slovacă, aflată în districtul Stropkov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 253 de locuitori.

Istoric
Localitatea Staškovce este atestată documentar din 1408.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Staškovce, Stropkov


Gospodarstvo Cipra je gospodarstvo s visokim dohotkom prema Svjetskoj banki. Istovremeno, Cipar se pojavio na listi razvijenih zemalja koju je objavio Međunarodni monetarni fond 2001.

Od 1990. Cipar je nastojao pristupiti Europskoj uniji, što mu je, zajedno s još devet zemalja, konačno dopušteno 14 godina kasnije. Cipar je 1. siječnja 2008. produbio svoju razinu europskih integracija i pridružio se euro-području. Time je usvojio euro i tako zamijenio svoju sadašnju valutu, ciparsku funtu. Vlada je upotrijebila takozvanu taktiku velikog praska, kada je euro odmah stupio na snagu, no do 31. siječnja 2008. za transakciju je još bilo moguće koristiti obje valute. Fiksni tečaj bio je 1 € = 0,585274 CYP. Ulazak u Europsku uniju uvelike je pomogao gospodarskom rastu Cipra.

Danas se zemlja uglavnom fokusira na turizam i uslužni sektor, koji je 2019. zapošljavao 80,6% radno sposobnog stanovništva. Po BDP-u po stanovniku zauzima 47. mjesto.

Turizam je važan sektor za Cipar u gospodarstvu, kulturi i cjelokupnom razvoju brenda ove otočne države. S više od 2 milijuna turista godišnje, to je 40. najpopularnija destinacija na svijetu. Međutim, po broju stanovnika zauzima 17. mjesto. Ugodna klima, slikoviti krajolici, prekrasne plaže i brojne povijesne i kulturne atrakcije - sve je to izvrsna osnova za daljnji razvoj turizma. Industrija je nagrađena raznim međunarodnim nagradama, od naslova poput S"ustainable Destinations Global Top 100", "VISION on Sustainable Tourism", "Totem Tourism" i "Green Destination" dodijeljenih Limassolu i Paphosu u prosincu 2014. Cipar je postao punopravni član Svjetske turističke organizacije kada je osnovana 1975.  Prema Indeksu konkurentnosti svjetskog ekonomskog turizma iz 2019. Cipar je na 44. mjestu po ukupnoj konkurentnosti. Po turističkoj infrastrukturi, Cipar je na prvom mjestu u svijetu u odnosu na sektor turizma.

Izvori

Cipar
Cipar

Gospodarstvo Cipra


Nebatiye ili, Lübnan'ın güneyinde yer alan, Suriye ve İsrail'e sınırı olan bir vilayet.

1,058 km² yüzölçümünde olan vilayetin 5 içesi vardır. Vilayetin merkezi Nebatiye şehridir.

Lübnan'ın illeri

Nebatiye (il)


සාන්තුවරයන්ගේ සමෝස ධර්මලාභය () යනු, පුද්ගලයන් අරභයා බාවිතා කරන විට, ක්‍රිස්තියානි සභාවේ ජීවත්ව සිටින සහ මළ, නමුත් විනාශයට පත් නොවූ සාමාජිකයින්ගේ අධ්‍යාත්මික එකමුතුවයි. ඔවුන් සියල්ලෝම තනි "ගුප්ත ශරීරයක" කොටසක් වන අතර, ක්‍රිස්තුස් වහන්සේ ප්‍රධානියා වන අතර, එක් එක් සාමාජිකයා සියල්ලන්ගේම යහපතට දායක වන අතර සියලු දෙනාගේ සුභසාධනය සඳහා හවුල් වේ.

ජීවතුන් අතර සිටින සහ මළවුන් යන දෙඅංශයෙන්ම තහවුරු වූ බලාපොරොත්තුවකින් සහ ආදරයකින් එක්සත් කරන අද්භූත බැඳීමක් පිළිබඳ විශ්වාසය හැඳින්වීමට මෙම යෙදුමේ පැරණිතම භාවිතය වන්නේ රෙමේසියානාහි ශාන්ත නිසෙටාස් විසිනි (c. 335-414); එතැන් සිට මෙම යෙදුම ක්‍රිස්තියානි ඇදහිල්ලේ සූත්‍රගත කිරීමේදී ප්‍රධාන කාර්යභාරයක් ඉටු කර ඇත. සාන්තුවරයන්ගේ හවුල පිළිබඳ විශ්වාසය විශ්වාස ලක්ෂණය තුළ තහවුරු කර ඇත.

"Communio Santorum" යන වාක්‍ය ඛණ්ඩයේ "santorum" යන වචනය "ශුද්ධ පුද්ගලයන්" නොව "ශුද්ධ දේවල්" ලෙස ද තේරුම් ගත හැකිය, එනම් ශුද්ධ පුද්ගලයින් එකිනෙකා සමඟ බෙදා ගන්නා ආශීර්වාද, ඔවුන්ගේ ඇදහිල්ල, සක්‍රමේන්තු සහ කිතුනුවන් ලෙස ඔවුන්ට ඇති අනෙකුත් ආත්මික වරප්රසාද සහ දීමනා වේ.

යොමු කිරීම්

සාන්තුවරයන්ගේ සමෝස ධර්මලාභය


Lowy ist der Familienname folgender Personen:
Douglas R. Lowy (* 1942), US-amerikanischer Virologe und Onkologe
 Frank Lowy (* 1930), australischer Unternehmer
 Frederick Lowy (* 1933), kanadischer Psychiater
 Louis Lowy (1920–1991), amerikanischer und deutscher Social Worker, Sozialwissenschaftler und Hochschullehrer

Siehe auch:
 Lowey
 LOWI
 Lowie

Lowy


O rio Tollense é um rio do leste da Alemanha, afluente do rio Peene. Nasce a sul do Tollense (Lago de Tollense). Depois de 14 km, chega ao Tollense e sai deste na cidade de Neubrandenburg. A partir daí, percorre 68 km para o norte e conflui no rio Penne em Demmin, que por sua fez desagua na baía da Pomerânia. Drena 1809 km2.

Sítio arqueológico da Idade do Bronze
Após a descoberta de vestígios humanos em 1996, foram realizadas escavações arqueológicas no Vale do Tollense entre 2009 e 2015 e uma centena de corpos humanos foram desenterrados. Estes são principalmente ossos pertencentes a homens entre os 20 e os 40 anos e mostram sinais de morte violenta. Estes restos parecem atestar uma batalha violenta travada no vale por volta de 1200 a.C., durante a Idade do Bronze.

Tollense

Rio Tollense


Cyril Arthur Goodwin Overall (-) est un homme politique canadien de l'Ontario. Il est député provincial de Niagara Falls pour la Fédération du Commonwealth coopératif de 1943 à 1945.

Biographie
Né à Walthamstow dans l'Essex en Angleterre, Overall arrive au Canada en 1906 avec sa famille. Il étudie dans  et à Niagara Falls, ainsi qu'à l'université privée d'ingénieurs de  d'Angola en Indiana et à l'Ontario College for Technical Teachers d'Hamilton. Enseignant dans une école secondaire de Niagara Falls, il retourne ensuite travailler comme ingénieur.

Élu en 1943, il est défait en 1945.

Overall meurt à Lakewood dans l'Ohio en 1970.

Résultats électoraux

Références

Liens externes

Naissance en mai 1905
Naissance dans l'Essex
Député du Co-operative Commonwealth Federation (Ontario)
Décès en décembre 1970
Décès dans le comté de Cuyahoga
Décès à 65 ans

Cyril Overall


La hechicera (en ruso: Чародейка / Charodeyka) es una ópera en cuatro actos, con música de Piotr Ilich Chaikovski y libreto en ruso de Ippolit Shpazhinski, usando su drama homónimo. Se estrenó el 11 de noviembre [antigua datación: 20 de octubre] de 1887 en el Teatro Mariinski de San Petersburgo.

Historia
La ópera fue compuesta entre septiembre de 1885 y mayo de 1887 en Maidanovo, Rusia y se estrenó en San Petersburgo el 11 de noviembre [antigua datación: 20 de octubre]de 1887 en el Teatro Mariinski dirigida por el compositor y con dirección escénica de Osip Palechek (Josef Paleček), escenarios diseñados por Mijaíl Bocharov; y vestuario de E. Ponomariov.

Otras representaciones destacadas fueron el estreno en Moscú en el Teatro Bolshoi en 1890, seguida por otras dos en esa ciudad en 1900 y 1913.

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase no aparece entre las óperas representadas en el período 2005-2010.

Personajes

Notas

Enlaces externos

3 grabaciones de la ópera en operadis
Investigación
Belcanto (en ruso)
Musicweb-international
Crítica
Theatr (en ruso)

Óperas basadas en piezas de teatro
Óperas de 1887
Óperas de Piotr Ilich Chaikovski
Óperas en ruso
Óperas estrenadas en San Petersburgo

La hechicera (ópera)


Qatna (modern: , Tell al-Mishrifeh) (also Tell Misrife or Tell Mishrifeh) was an ancient city located in Homs Governorate, Syria. Its remains constitute a tell situated about  northeast of Homs near the village of al-Mishrifeh. The city was an important center through most of the second millennium BC and in the first half of the first millennium BC. It contained one of the largest royal palaces of Bronze Age Syria and an intact royal tomb that has provided a great amount of archaeological evidence on the funerary habits of that period.

First inhabited for a short period in the second half of the fourth millennium BC, it was repopulated around 2800 BC and continued to grow. By 2000 BC, it became the capital of a regional kingdom that spread its authority over large swaths of the central and southern Levant. The kingdom enjoyed good relations with Mari, but was engaged in constant warfare against Yamhad. By the 15th century BC, Qatna lost its hegemony and came under the authority of Mitanni. It later changed hands between the former and Egypt, until it was conquered and sacked by the Hittites in the late 14th century BC. Following its destruction, the city was reduced in size before being abandoned by the 13th century BC. It was resettled in the 10th century BC, becoming a center of the kingdoms of Palistin then Hamath until it was destroyed by the Assyrians in 720 BC, which reduced it to a small village that eventually disappeared in the 6th century BC. In the 19th century AD, the site was populated by villagers who were evacuated into the newly built village of al-Mishrifeh in 1982. The site has been excavated since the 1920s.

Qatna was inhabited by different peoples, most importantly the Amorites, who established the kingdom, followed by the Arameans; Hurrians became part of the society in the 15th century BC and influenced Qatna's written language. The city's art is distinctive and shows signs of contact with different surrounding regions. The artifacts of Qatna show high-quality workmanship. The city's religion was complex and based on many cults in which ancestor worship played an important role. Qatna's location in the middle of the Near East trade networks helped it achieve wealth and prosperity; it traded with regions as far away as the Baltic and Afghanistan. The area surrounding Qatna was fertile, with abundant water, which made the lands suitable for grazing and supported a large population that contributed to the prosperity of the city.

Etymology
Third millennium texts do not mention the name Qatna; the archive of Ebla mentions the toponym "Gudadanum" (or "Ga-da-nu"), which has been identified with Qatna by some scholars, such as Giovanni Pettinato and Michael Astour, but this is debated.

Aside from an obscure passage in the 20th-century BC Egyptian Story of Sinuhe, where the name Qatna is not clearly mentioned, the earliest occurrence of the name comes from the Middle Bronze Age archive of Mari, where the city is mentioned as "Qatanum", an Akkadianized format (ālQa-ta-nimki). In Alalakh, the name "Qa-ta-na" was used, an Amorite format that was shortened into Qatna during the Late Bronze Age. The name is Semitic; it derives from the root q-ṭ-n, meaning "thin" or "narrow" in a number of Semitic languages such as Akkadian, Syriac, and Ethiopian. "Ga-da-nu" from the Eblaite archive may also derive from that root. The toponym "Qatna" is strictly related to waterways and lakes; this could be a reference to the artificial narrowing that created a lake from the springs located southwest of the city, since Qatna grew on the eastern shore of a now dried-up lake.

Site

The city is located in the countryside,  north of Homs. It was founded on a limestone plateau, and its extensive remains suggest fertile surroundings with abundant water, which is not the case in modern times. Three northward flowing tributary wadis (Mydan, Zorat and Slik) of the Orontes River cross the region of Qatna, enclosing an area  north–south and  east–west. The city lay along the central wadi (Zorat), surrounded by at least twenty five satellite settlements, most of them along the Mydan (marking the eastern border of the region) and Slik (marking the western border of the region) wadis. The wadis are now dry most of the year, but during the rainy season their discharge is disproportional to the size of their valleys, suggesting that the region was much more humid and water was more abundant in the past. The early city, dating to the Early Bronze Age IV (2200–2100 BC), was built in a circular plan; this circular site became the upper city (acropolis) of Qatna's later phases and was surrounded by a lower rectangular city.

Qatna's landmarks

Palaces

Building 8. The structure is dated to the transition period between the third and second millennia BC, and was abandoned in the late Middle Bronze Age II (1800–1600 BC). Its walls, which are still preserved, are  tall and  wide. The function of the building is not known, but its monumental nature and location on the upper city's summit, plus the existence of a pair of royal statues in it, suggest that it might have been a royal palace, especially since it preceded the erection of the main Royal palace of Qatna. In the 1970s, a concrete water tower was built to supply the modern village of al-Mushrifah; the new structure destroyed the eastern and northern walls of the building.
The royal palace. Covering an area of , it was the biggest palace in the Levant of its time. The palace's northeastern part consisted of two stories, as did the northwestern wing. In total, the first story contained at least eighty rooms. Compared to other palaces of the era in the region, such as the Royal Palace of Mari, Qatna's palace was gigantic, including massive halls such as hall C, formerly known as the temple of Belet-Ekallim (Ninegal), which was  in size, and hall A, which was  in size. The palace was constructed during the Middle-to-Late Bronze Age transition period, c. 1600 BC, in the northern part of the acropolis above an abandoned necropolis.
The southern palace. Located immediately south of the royal palace, it had at least twenty rooms and concrete floors. The structure is heavily damaged, making the dating of its construction difficult.
The eastern palace. Located to the east of the royal palace in the upper city, it is dated to the Middle Bronze Age II and consisted of at least one big courtyard and fifteen rooms.
The lower city palace. Located in the northern part of the lower city, it was built in the 16th century BC. It contains at least sixty rooms.

Tombs
Tomb IV. This was discovered in the 1920s by Robert du Mesnil du Buisson; he dated it to 2500–2400 BC, while Claude Frédéric-Armand Schaeffer assigned it to the period between 2200 and 1900 BC. The tomb is a multi-chambered shaft burial, the only one of this kind in the city.
The Middle Bronze Age necropolis, located near the northern edge of the upper city and heavily damaged by the royal palace constructed above it. The necropolis contained three types of burials: simple graves bordered by bricks, cooking vessels, or shafts cut into the rocks. The most notable shafts are tombs I, II, III and V.
The Royal Hypogeum (tomb VI). This is located  beneath the royal palace, at the northern edge. The tomb consists of four chambers cut in the bedrock beneath the palace's foundations, and a corridor,  long, that connects it to hall A of the royal palace. Four doors divide the corridor, which then takes a turn to the east and stops abruptly; an antechamber  beneath the floor of the corridor follows and a wooden stair is used to descend to it, after which a door leads to the burial chambers. The hypogeum was in use for around 350 years, and bodies of both genders and different ages were interred in it; a minimum of 19–24 individuals were found in the tomb.
Tomb VII. This is located beneath the northwest wing of the royal palace. It consists of an antechamber, and a double chamber shaped like a kidney. The tomb contained at least 79 individuals, in a striking contrast with the much bigger tomb VI that contained far fewer remains. Peter Pfälzner suggested that tomb VII was a place for re-burial; the very long period of the Royal Hypogeum's usage, meant that it needed to be cleared sometimes to make room for new interments and the older remains were thus transferred to tomb VII.

Other landmarks
The walls. A large rampart surrounded Qatna reaching  in height and  to  in width at the base. The rampart contained many gates, and, according to a tablet from Qatna, the name of one of them was "(city) gate of the palace"; the royal palace lies east of the gate in the western rampart and might have been the palace named in the tablet.
Mishrifeh Lake. Qatna grew on the shore of a lake that dried completely toward the end of the Bronze Age, in . When the defenses were constructed, the northern and western parts of the rampart were built inside the lake, dividing it into an inner lake fed by a spring located in the northern foot of the upper city, while the larger part locked outside the walls constituted a reservoir for the inhabitants.

History

Chalcolithic
The site was first occupied during the Late Chalcolithic IV period (3300–3000 BC). This early settlement was concentrated on the central part of the upper town; its function is unknown and it ended in the late fourth millennium BC.

Early Bronze
After a hiatus of several centuries, the site was reoccupied around 2800 BC during the Early Bronze Age III. The last two centuries of the third millennium BC saw widespread disruption of urban settlements in Syria and the abandonment of many cities; however, Qatna seems to be an exception, as it continued to grow. During the Early Bronze Age IV, Qatna reached a size of ; it included a dense residential quarter and facilities for the storage and processing of grains, especially a large multi-roomed granary similar to the one in Tell Beydar. The city may have been one of the urban centers of the Ib'al federation, perhaps the center of a king or prince. The early city occupied the acropolis, and none of its remains were found in the lower city. Most of the small settlements surrounding Qatna,  to , appeared during this period; this might have been connected with the emergence of a central institution in the city.

Kingdom of Qatna

In the Middle Bronze, the Kingdom of Qatna was established around 2000 BC. At the beginning of the Middle Bronze Age I, the city expanded and covered an area of . This growth reduced the number of the small settlements as people were drawn into the expanded metropolis. It is probable that the earliest mention of "Qatna" by this name dates to the same period. According to Thomas Schneider, a city named Qedem, mentioned in a controversial passage in the Story of Sinuhe dating to the beginning of the Twelfth Dynasty of Egypt (early 20th century BC), is most probably to be identified with Qatna. Qedem in the Egyptian text is written "Qdm", and, in Egyptian, Qatna is written as "Qdn". If Schneider's interpretation is correct, then this is the first known written mention of the city. The text also mentions that the title of the ruler was Mekim (or Mekum), a royal title known from Ebla. The theory of Schneider is debated: in Sinuhe's story, the protagonist turned back to Qedem after reaching Byblos; Joachim Friedrich Quack pointed out that the Egyptian verb "ḥs ̯i" used in the text was known to indicate that a certain expedition had reached its final destination and was now returning to Egypt, indicating that Qedem was south of Byblos, while Qatna is to the north of Byblos.

Zenith
The next mention of Qatna after the Story of Sinuhe comes from Mari in the 18th century BC, during the reign of Išḫi-Addu of Qatna. However, a tablet found in Tuttul, dating to the early reign of the Mariote king Yahdun-Lim in the late 19th century BC, mentions a king named Amut-piʾel, who is most probably the father of Išḫi-Addu; this would make him the first known king of Qatna. Also during the reign of Yahdun-Lim, the kingdom of Yamhad in Aleppo and its king Sumu-Epuh enter the historical record through the texts of Mari.

Early in their history, Qatna and Yamhad had hostile relations; Amut-piʾel I, in alliance with Yahdun-Lim and Ḫammu-Nabiḫ (probably king of Tuttul), attacked the Yamhadite city of Tuba, which was a personal possession of Aleppo's royal family, and took a large booty. Later, Yahdun-Lim embarked on an expedition to the Mediterranean Sea that was used for ideological purposes, as it was meant to echo Gilgamesh's deeds; the journey likely had undeclared political motives as well, when seen in the context of the alliance with Qatna. The Mariote–Qaṭanean alliance, which was probably cemented by dynastic marriage, must have provoked Yamhad, which supported rebellions in Mari to preoccupy Yahdun-Lim with his own problems. Despite the tension and battles, a full-scale war with Yamhad was avoided.

Qatna was at its apex during the reign of Išḫi-Addu. Mari was conquered by Shamshi-Adad I of Assyria, who appointed his son Yasmah-Adad as its king. Išḫi-Addu was allied with Shamshi-Adad and is attested corresponding with Mari for a period of six years between . At its height, the kingdom extended from the upper valley of the Orontes to Qadeš in the west, while Palmyra was Qatna's easternmost city. It was bordered by Yamhad in the north, while the south was dominated by Hazor, a Qaṭanean vassal. The many kingdoms of Amurru, which controlled the central Levantine coast between Byblos and Ugarit, bordered Qatna from the west and were counted among Išhi-Addu's vassals. Also under the rule of Qatna were various cities in the Beqaa Valley and the cities in the region of Apum, in the modern Damascus Oasis.

The kingdom was sometimes threatened by nomads; a letter sent to Yasmah-Adad informs him that 2000 Suteans conducted a raid against Qatna. Relations with Yamhad worsened during Išḫi-Addu's reign and the conflict evolved into border warfare; Qatna occupied the city of Parga in the region of Hamath for a while before Sumu-Epuh retook it. In the south, Išḫi-Addu faced a general rebellion; the alliance with Assyria was cemented by the marriage of Išḫi-Addu's daughter to Yasmah-Adad in . The following year, after petitions by Qatna, Shamshi-Adad sent an army to help Išḫi-Addu deal with the rebellion. The Assyrian troops avoided engaging Yamhad and did not participate in its war with Qatna, while Išḫi-Addu took up residence in Qadeš to oversee the suppression of the rebellion, which apparently was supported by Yamhad. After four years in the service of Qatna, Shamshi-Adad ordered his troops to return; this might have been connected to a peace treaty between Assyria and Yarim-Lim I, son of Sumu-Epuh. Išḫi-Addu, who in the past had declared that "even if Shamshi-Adad would conclude peace with Sumu-epuh, I will never make peace with Sumu-epuh, as long as I live!", was delivered a heavy blow, but Mari's sources are silent on how the king dealt with the situation, and by the time they resumed mentioning Qatna in , Išḫi-Addu was dead and succeeded by his son Amut-piʾel II.

Decline
The political and military balance in the region changed dramatically during the reign of Amut-piʾel II; Shamshi-Adad I had died by about 1775 BC, and his empire disintegrated, while Yasmah-Adad was removed from his throne and replaced with Zimri-Lim. Yarim-Lim I gained the upper hand and turned his kingdom into the supreme power in the Levant; Qatna was forced to respect the borders and interests of Yamhad. In Mari, Zimri-Lim, who was Yarim-Lim's protégé, married Amut-piʾel II's sister and Yasmah-Adad's widow Dam-Ḫuraṣi, and this seemed to satisfy the king of Qatna, as his relations with Mari were never hostile. In 1772 BC, the Banu-Yamina tribes revolted against Zimri-Lim, who asked Qatna for help; Amut-piʾel II sent his troops to Dūr-Yahdun-Lim (probably modern Deir ez-Zor) to support Mari, but when he asked for Mariote military support at a later time, Zimri-Lim hesitated as Yarim-Lim I was expressly against such a dispatch. When Qatna tried to establish an alliance with Eshnunna, Mari, which was at war with Eshnunna, arrested the messengers on the pretext that Zimri-Lim feared for their safety; in reality, the king of Mari was probably acting on behalf of Yamhad to prevent Qatna from establishing such an alliance.

The archive of Mari reports a plan between Zimri-Lim, the king of Carchemish and the king of Eshnunna (who made peace with Mari), to attack Qatna. Such an alliance could not have been realized without the participation of Yamhad, overlord of both Mari and Carchemish; in the end, the plan was not pursued and the tense relations between Qatna and Yamhad eased toward the last years of Yarim-Lim's reign. In a letter written to Zimri-Lim, Yarim-Lim I agreed to establish peace with Qatna if Amut-piʾel II were to come by himself to Aleppo, thus acknowledging the supremacy of Yamhad; no proof can be shown for a meeting taking place between the two kings. Just before his death in 1765 BC, Yarim-Lim called a meeting of his vassals, and Zimri-Lim traveled to Aleppo where he met messengers from Qatna and Hazor, indicating that Amut-piʾel II started recognizing the supremacy of Yarim-Lim, and that Hazor, Qatna's vassal, was now obeying Yamhad. Yarim-Lim's successor Hammurabi I arranged a peace with Qatna that probably did not require the Qaṭanean king to visit Aleppo personally, but indicated Qatna's acceptance of Yamhad's superiority. This apparent yielding seems a mere formality as Qatna continued its aspirations for power, as became clear in its behavior during the Elamite invasion of Mesopotamia in year ten of Zimri-Lim's reign. An Elamite messenger reached Emar and sent three of his servants to Qatna; Hammurabi I of Yamhad learned of this and sent troops to intercept them on their return. The servants were captured and questioned, revealing that Amut-piʾel II told them to tell their monarch that "The country is delivered to you, come up to me! if you come up, you will not be taken by surprise." The Qaṭanean king also sent two messengers to Elam, but they were probably captured in Babylon.

The hegemony of Yamhad affected Qatna's economy; the trade route connecting Mesopotamia and Mari to Qatna through Palmyra lost its importance, while the trade routes from the Mediterranean to Mesopotamia came under the full control of Aleppo, contributing to Qatna's loss of wealth. Following the destruction of Mari by Hammurabi of Babylon around 1761 BC, information about Qatna becomes scarce; in the late 17th century BC, Yamhad invaded and defeated Qatna during the reign of Yarim-Lim III. The political and commercial importance of Qatna declined quickly during the Late Bronze Age (LB I), around 1600 BC, as a result of growing Egyptian and Mitannian influences. Numerous small states appeared in the region and detached from Qatna.

Foreign domination
It is not known when Qatna lost its independence. It became a Mitannian vassal in the 16th century BC, but the archive of Qatna proves that even in its final period during the 14th century BC, Qatna maintained a certain degree of autonomy. Early Egyptian military intrusions to the region occurred under Thutmose I (). The name Qedem appears in an inscription found on a fragmented gateway from Karnak dated to the reign of Thutmose mentioning a military campaign in the northern Levant. The inscription suggests that the mentioned cities submitted to the king. The geographic sequence given in the inscription is Qedem ("Qdm"), Tunip ("Twnjp") and "Ḏj3 wny" (maybe Siyannu); Qatna (Qdn in Egyptian) would fit better in the geographic sequence and Alexander Ahrens suggested that the inscription might have meant Qatna. Any oaths of loyalty to Egypt taken by Levantine rulers were forgotten after Thutmose I's death. The Egyptians returned under the leadership of Thutmose III (), who reached Qatna during his eighth Asiatic campaign, . Thutmose III did not rule directly in Qatna but established vassalage ties and attended an archery contest with the Qaṭanean king.

Towards the end of Thutmose III's reign, and under the influence of Mitanni, the Syrian states changed their loyalty, causing Thutmose's successor Amenhotep II () to march north in his seventh year on the throne, where he fought troops from Qatna near the city. The threat of the Hittites prompted Mitanni's king to sue for peace: Artatama I approached Amenhotep II for an alliance and long negotiations started. The talks lasted until after Amenhotep's death, when his successor Thutmose IV () finally sealed a treaty that divided the Levant between the two powers. Qatna and the states north of it, such as Nuhašše, fell into the sphere of Mitanni. Despite its reduced status, Qatna still controlled the Lebanon Mountains  away in the 14th century BC.

Possible incorporation into Nuhašše
During the reign of Adad-Nirari of Nuhašše in the 14th century BC, Qatna may have become part of his kingdom. In 1977, Astour considered Qatna a constituent part of the lands of Nuhašše, and identified a king of Qatna named Adad-Nirari with the Nuhaššite king. Astour was followed by Thomas Richter in 2002, who considered Qatna to be a secondary city in the domain of the Nuhaššite king. The tablets of Qatna mention a šakkanakku (military governor) named Lullu, and Richter considered him an official of Nuhašše. The hypothesis of Richter is debated; a number of scholars accept it, for example Pfälzner, who suggested that the Nuhaššite king may have resided in Qatna's royal palace. Richter dated the rule of the Nuhaššite king to the period preceding the Hittite king Šuppiluliuma I's first Syrian war, during which Adad-Nirari of Nuhašše opposed the Hittites, was defeated, and, according to Richter, had his kingdom split between different Hittite puppets including Idanda of Qatna.

Gernot Wilhelm saw no ground for Richter's assumption concerning the identification of the Nuhaššite monarch with the Qaṭanean king. This identification rests on the theory that Qatna belonged geographically to the region of Nuhašše, but no solid evidence supports this assumption, and the Shattiwaza treaty between the Hittites and Mitannians clearly mentioned Qatna as a different realm from Nuhašše during the first Syrian war when the Nuhaššite king ruled. If Qatna was part of the Nuhaššite kingdom, its submission to the Hittites would not have been mentioned separately in the treaty. It is a fact that Qatna was ruled by Idanda during the first war and the Hittite documents do not mention a change of rulers in Qatna made by Šuppiluliuma, leaving no reason to suspect that Idanda ascended the throne as a result of the war. Jacques Freu likewise rejected Richter's hypothesis. Citing different arguments, he concluded that Adad-Nirari of Nuhašše was a contemporary of Idanda, the successor of the Qaṭanean Adad-Nirari.

The campaigns of Šuppiluliuma I
Early in his reign, the Hittite king Šuppiluliuma I () aimed at conquering Mitanni's lands west of the Euphrates. Šuppiluliuma waged several campaigns to achieve his goal: the first Syrian foray, the second Syrian foray, the first Syrian war and the second Syrian war. The events and chronology of the Hittites' subjugation of Qatna are debated. King Idanda was a Hittite vassal; a letter sent by the Hittite general Ḫanutti contains a demand that Idanda fortify the city. Freu believed that Idanda abandoned Mitanni and joined the Hittites as a result of Šuppiluliuma's first Syrian foray. The Mitannian king Tushratta retaliated by invading Qatna, and burning the royal palace; an event dated to around 1340 BC. Wilhelm, on the other hand, believed that Idanda submitted to the Hittites as a result of the first Syrian war.

Collapse
The events leading to the destruction of the royal palace did not cause the destruction of the whole city. The Shattiwaza treaty, which describes the events of the first Syrian war, mentions that Qatna was invaded and destroyed, and its people were deported during the war. However, Idanda's successor, Akizzi, was ruling in the second half of the Egyptian pharaoh Akhenaten's reign following the first Syrian war, or shortly before the second Syrian war. This discrepancy can be explained if the treaty did not mention the events in a chronological order; many scholars, such as Wilhelm, believe that the author of the document organized the text according to the principle of association, rather than following the sequence of events.

Akizzi contacted Egypt and declared himself a servant to the pharaoh. An anti-Hittite coalition, probably organized by Akizzi, was established. Šuppiluliuma tried diplomatic means to solve the conflict but Akizzi rejected them. Hittite military intervention soon followed and Akizzi asked Egypt for troops, but received none. Šuppiluliuma himself came to Qatna, aided by Aziru of Amurru. The Hittite monarch took with him a statue of the sun deity, which had been given to Qatna by an ancestor of Akhenaten. This move symbolized the final capitulation of the kingdom.

Akizzi survived the destruction of his city and continued his communication with the pharaoh for some time; in an Amarna letter (EA 55), the king of Qatna described to Akhenaten the actions of Šuppiluliuma and his plundering of Qatna. Hence, the final sack of Qatna occurred after the royal palace was destroyed in 1340 BC, and before the death of Akhenaten, to whom the letter was addressed, in . Trevor Bryce suggested that Akizzi might have accepted Hittite overlordship again. In any case, he was the last known king. The city lost its importance following its sacking and never regained its former status.

Post-Hittite destruction
The destruction of the royal palace constituted a break in Qatna's history; all other palaces were abandoned and the political system collapsed. A pottery workshop was built in the place of the southern palace, while the lower city palace was replaced by two adjacent courtyards surrounded by walls. Archaeological data suggest a much reduced settlement with no regional role. Following the 13th century BC, no archaeological evidence exists to prove the city was occupied; the toponym Qatna stopped appearing and the next occupation level dates to the late 10th century BC, suggesting it was uninhabited for three centuries.

Syro-Hittite and following periods
In the late 10th century and early 9th century BC, the site was reoccupied but its name during that time is unknown; three human head sculptures made of basalt were discovered in the site; they probably date to the mid-9th century BC. At this time, the region was probably under the control of Palistin, with Qatna under the rule of Hamath, which was probably part of Palistin. The basalt heads bear similarities to a statue discovered in Palistin's capital, but there is not enough information to allow a general conclusion over the borders of Palistin and its extent into Qatna. The settlement was a small one; it included large buildings that were used both as residences and manufacturing facilities.

By the 8th century, the site saw a revival in settlement; the city expanded and many houses, public buildings, and storage areas were built. The newly expanded settlement was a contrast to the earlier 10th/9th century one; the existence of official buildings and the emergence of many satellite settlements surrounding Qatna suggest that the city was a local center in the kingdom of Hamath. The official buildings were violently destroyed, probably at the hands of the Assyrian king Sargon II (), who annexed the region in 720 BC. The site continued to be inhabited during the Iron Age III, following the Assyrian destruction, but the settlement shrank considerably, being reduced to a village comprising the central part of the acropolis. It was abandoned in the mid-6th century BC.

In the mid-19th century, a modern village (al-Mishrifeh) was built within the ancient site. Houses were built on top of the royal palace floors, damaging them to a certain degree, but also protecting the underlying ruins. In 1982, the Syrian Directorate-General of Antiquities and Museums resettled the inhabitants in a new village next to the ancient tell, thus making the site available for modern archaeological research.

Society

Population and language
The kingdom of Qatna had a predominantly Semitic Amorite population; all the personal names from Qatna in the Mari archive were Amorite. The royal family was also Amorite and it stayed as such during the Mitannian era, which witnessed the expansion of Hurrians; by the fifteenth century BC, Qatna had a sizable Hurrian element. The Arameans were responsible for the re-occupation of the site in the first millennium BC.

The Amorites in Qatna spoke their own language, but kings communicated with their counterparts using Akkadian, which was the language of writing in the city. Qatna's Akkadian became heavily influenced by Hurrian in the 15th and 14th centuries BC; Richter argued that a special Akkadian–Hurrian hybrid dialect developed in Qatna. Texts from Qatna exhibit many Hurrian elements, proving that Hurrian was prominent among scribes, but its predominance as a spoken language by the general public cannot be determined.

Religion

Details about the religious life in Qatna are not available due to the rarity of written evidence from the city; in general, many cults seems to have existed and mixed in Qatna, most prominently the royal ancestor cult, the cult of gods and the cult of the dead.

The cult of gods

Belet-Ekallim (Ninegal) was a prominent deity in Qatna; the inventories of gifts presented to the gods found in hall C of the palace show that she was a prominent element in the royal liturgy, where she was called the "lady of the palace" and "Belet Qatna", making her effectively the goddess of the city. However, no trace of a temple or shrine has been found in the building. The inventories also mention the "gods of the king"; it is debated whether this referred to deities or to royal ancestors. Jean Bottéro identified the "gods of the king" with the sun god Šamaš, whom Akizzi called the "god of my father" in his letter to Akhenaten. Gregorio del Olmo Lete considered Šamaš the god of Qatna's dynasty, but the "gods of the king" probably included other deities as well. Jean-Marie Durand considers Addu to be the god of the city based on a seal dating to Išḫi-Addu's reign describing Addu as such. Another indication of the deities worshiped in Qatna comes from the archive of Mari; the daughter of Išḫi-Add was devoted to the goddess Ishtar and Zimri-Lim once invited Amut-piʾel II to Mari to take part in rituals for that goddess, indicating that the cult of Ishtar was prominent in Qatna.

The cult of the Betyles
The texts of Mari show that the cult of stones, especially the "sikkanum" (i.e., Betyles—sacred stones), was widespread in western Syria, and its practice in Qatna is plausible. Du Mesnil du Buisson named room F in the royal palace "Haut-Lieu" and considered it a shrine of Ašera. Research done after 1999 ruled out du Mesnil du Buisson's hypothesis and concluded that the room is a bathroom, but further research showed that the bathroom interpretation must also be wrong. Pfälzner, based on its architecture being suitable for containing sacred stones, suggested that room F was the palace shrine for the cult of Betyles. Pfälzner concludes that "an ultimate proof, however, for the function of Room F at Qaṭna cannot be deduced from this parallel. Nor is there a clue as to the dedication of the possible Betyle-sanctuary at Qaṭna".

Royal ancestors cult
Ancestors were worshiped in Qatna; the royal hypogeum provided a large amount of data concerning the cult of ancestor worshiping and the practices associated with it. Two kinds of burials are distinguished; a primary burial intended to transport the dead into the netherworld, and a secondary burial that was intended to transform the deceased into their ultimate form: an ancestor. The royal hypogeum provides hints at the different rituals taking place during a secondary burial; a noticeable character is that skeletons were not complete, and no skulls are found for the majority of secondary burial remains. There is no evidence that skulls decayed as they would have left behind teeth, of which very few were found, indicating that the skulls were removed to be venerated in another location.

Bones in the secondary burial were arranged without respect for anatomical order; it is plausible to assume that the distribution process was the result of symbolic rituals that indicated the changing of the deceased's role by incorporating him or her into the group of royal ancestors. Pottery vessels were deposited next to the secondary burial remains; they were fixed on top of food offerings meant as a food supply for the dead, giving evidence for the performance of Kispu (nourishing and caring for one's ancestor through a regular supply of food and drink). Hundreds of pilled vessels provide evidence that the living participated and dined with their ancestors, venerating them. Pfälzner argues for a third burial process which he calls the tertiary burial; the eastern chamber of the hypogeum was used as an ossuary where human remains and animal bones left from the Kispu were mixed and pilled. Pfälzner conclude that bones left in that chamber were deposited there because they had become useless in funerary rituals, thus the chamber was their final resting place. Bones in the eastern chamber were stored with no respect for the unity of an individual, indicating that the persons buried were now part of the collective group of ancestors; this did not mean that the individuals were no longer cared for, as the many bowls in the chamber indicate the continuation of food offerings to those ancestors.

According to Pfälzner, a final burial stage can be noticed, which he calls the quaternary burial. Tomb VII, which most probably contained remains taken out of the royal hypogeum, seems to have worked as a storage for the remains of individuals whose Kispu cycle came to an end; very few bowls were found in that tomb. The Kispu was important for demonstrating the legitimacy of the king, thus it needed to be public and visible to a large crowd; Pfälzner suggests that hall A in the royal palace was the place for the public Kispu and that the antechamber of the royal hypogeum was dedicated for private Kispu that included only the king and the spirits of his ancestors.

Culture
Due to its location in the middle of the trade network of the ancient world, the cultural and social landscape of the city was complex, as the inhabitants had to deal with traders and envoys who brought with them different customs from distant regions. The inventories of gifts presented to deities from the royal palace indicate that Qatna used the sexagesimal numeral system.

Textiles dyed with royal purple, a symbol of social status, were found in the royal hypogeum. Judging by the royal statues found in the royal hypogeum antechamber, a king of Qatna wore clothes different from those worn in Mesopotamia; his robes would have reached his ankles and the hem on his shawl would have been in the shape of a thick rope, while his beard was short and his headdress consisted of a broad band. For royal primary burials, several steps were followed: constructing the burial container, anointing the body with oil, heating the body, leading the burial procession, laying the sarcophagus floor with textiles, burying the body with another layer of textiles, and finally depositing a layer of plants and herbs. Elephants, which lived in western Syria, were esteemed in Qatna and connected to the royal family; they were apparently hunted by the royals and the king himself, as there is evidence that their bones were displayed in the palace; thus, elephants were part of the royal ideology and hunting an elephant was a symbol of prestige that glorified the strength of the king.

An international style in art did not exist in Qatna; instead, a regional hybrid style prevailed where international motifs appear along with regional ones, yet all the pieces reveal enough features to trace them to Qatna. The volute-shaped plant is one of the most widespread international motifs; many pieces from the royal hypogeum were decorated with the motif, but Qatna had its own typical volute, where the crown is a single long lobe with dotted pendants branching out of the corners of the upper volute. The wall painting in Qatna's royal palace attests to contact with the Aegean region; they depict typical Minoan motifs such as palm trees and dolphins.

Qatna also had a distinctive local craftsmanship; the wall paintings in the royal palace, though including Aegean motifs, depict elements that are not typical either in Syria or the Aegean region, such as turtles and crabs. This hybrid style of Qatna prompted Pfälzner to suggest a "craftsmanship interaction model", which is based on the assumption that Aegean artists were employed in local Syrian workshops. Local workshops modeled amber in Syrian style; many pieces were found in the royal hypogeum including 90 beads and a vessel in the shape of a lion head. Ivory was connected to the royal family and the pieces discovered reflect a high level of craftsmanship that was influenced by Egyptian traditions. Jewelry was made to fit local tastes even when the origin of the concept was foreign; an example would be the scarabs, traditional Egyptian objects, that were modified in Qatna by engraving them with local motifs and encasing them with gold, which is atypical for Egyptian specimens. Aside from two golden beads that seem imported from Egypt, no jewelry discovered was of foreign origin.

Typical western Syrian architectural traditions are seen in the eastern palace, which has an asymmetrical plan and tripartite reception halls. The lower city palace also shows typical second-millennium Syrian features, being elongated and lacking the huge courtyards that were a traditional Mesopotamian feature; instead, the palace had several small courtyards spread within it. Qatna's royal palace was unique in its monumental architecture; it had a distinctive foundation and the throne room walls were  wide, which does not occur elsewhere in the architecture of the ancient Near East. The period following the destruction of the royal palace shows a clear break in culture, evidenced by the poor building materials and architectural techniques.

Economy

Finds in "Tomb IV" indicate that Qatna was engaged in long distance trade since its early history. The city's location on the edges of the Syrian steppes turned it into a strategic stop for caravans traveling to the Mediterranean Sea from the east. The countryside surrounding the city provided the key for its success in the Early Bronze Age IV; those lands were capable of supporting both agriculture and pastoralism. Despite the modern scarcity of water, geoarchaeological research on the wadis of the region confirm the abundance of water during the Bronze Age. The land was abundant in pasture lands; when drought struck Mari, Išḫi-Addu allowed its nomads to graze their flocks in Qatna.

The written sources do not offer deep insight on the economy of the kingdom; it counted mainly on agriculture during the Middle Bronze Age but, by the Late Bronze Age, it became based on trade with surrounding regions. Securing raw materials scarce near the city was an important concern for the rulers; basalt was an important building tool and it was probably acquired from the Salamiyah region or Al-Rastan. Calcite was provided from either the Syrian coast or Egypt, amber came from the Baltic region, while regions in modern Afghanistan provided carnelian and lapis-lazul.

The main routes passing Qatna were from Babylon to Byblos through Palmyra, from Ugarit to Emar, and from Anatolia to Egypt. Taxes on caravans crossing the trade routes allowed the city's royalty to get rich; an insight into Qatna's wealth can be acquired from the dowry of Išḫi-Addu's daughter, who was endowed with 10 talents of silver (288 kg) and 5 talents of textiles (worth 144 kg of silver). White horses were among Qatna's most famous exports, in addition to high-quality wines, woods from the nearby Lebanon mountain, and goods, such as chariots, from a highly skilled craft industry.

Many Egyptian imports were found in the city, including the "sphinx of Ita", which represents a daughter of the Egyptian pharaoh Amenemhat II, and a vessel with the name of Senusret I inscribed on it, plus around 50 stone vessels in the royal hypogeum. Another vessel lists the name of Queen Ahmose-Nefertari, wife of 18th dynasty Pharaoh Ahmose I. Two units of weight and payment measurement are prominent in Qatna: the mina and the shekel. The mina had different values from region to region but it seems that in Qatna the preferred value was 470 g, while the preferred value of the shekel is hard to figure.

Government
The existence of agricultural facilities on the acropolis during the EB IV early city indicates that a central authority oversaw the production process; perhaps the city was a center of one of the princes of Ib'al. Another piece of evidence is "Tomb IV", which contained the remains of 40 people, 300 pottery vessels, weapons and ornaments. The tomb probably belonged to the elite or the ruling family of the city. In the kingdom of Qatna, the crown prince had the city of Nazala as his domain. The palace was mainly a political and administrative institution devoid of religious functions, in contrast to the palace of Mari. In the realm of Hamath, Qatna was an administrative center probably in control of the kingdom's southern regions. During the Assyrian period, Qatna lost its administrative role and even its urban character until its abandonment.

Known kings of Qatna are:

Excavations
Du Mesnil du Buisson led excavations starting in 1924, and annually from 1927 to 1929; the third millennium BC remains provided scarce samples and most of the data come from Tomb IV. In 1994, a Syrian mission led by Michel Al-Maqdissi conducted several surveys and surface excavations, then, in 1999, a joint Syrian–Italian–German mission was formed that was headed by Al-Maqdissi, Daniele Morandi Bonacossi and Pfälzner. Due to the development of the excavations, the Directorate-General of Antiquities and Museums split the mission into Syrian (headed by Al-Maqdissi), Syrian–German (headed by Pfälzner) and Syrian–Italian (headed by Morandi Bonacossi) missions in 2004.

Research was focused on the upper city while the lower city remained largely untouched; by 2006, only 5% of the site's total area had been excavated. The royal palace was split into two excavation areas: operation G covering the western part and operation H covering the eastern part. Operation J covers the summit of the acropolis, while the lower city palace is covered by operation K. One of the most important discoveries came in 2002, when the archive of king Idanda was discovered, containing 67 clay tablets. As a result of the Syrian Civil War, excavations stopped in 2011.

See also

Al-Rawda
Amqu
Niya
List of cities of the ancient Near East

Notes

References

Citations

Sources

Further reading

External links

Qatna: Prunkvolle Relikte aus der Bronzezeit Digital reconstruction of the royal palace
Grabungsprojekt Qatna Collection of photos from the city and its artifacts
Syrian Royal Tomb The scenario of Idanda's dinner with his ancestors in the royal tomb

States and territories established in the 20th century BC
States and territories disestablished in the 14th century BC
Bronze Age sites in Syria
Amarna letters locations
Ancient Levant
Former populated places in Syria
Tells (archaeology)
Archaeological sites in Homs Governorate
Former kingdoms

Qatna


Uzman erbaş, Kara Kuvvetleri Komutanlığı Hava Kuvvetleri Komutanlığı, Deniz Kuvvetleri Komutanlığı, Jandarma Genel Komutanlığı ve Sahil Güvenlik Komutanlığı emrinde görevli olan ve 3269 sayılı Uzman Erbaş Kanunu hükümlerine göre sözleşmeli olarak istihdam edilen uzman çavuş ve uzman onbaşı rütbelerindeki askeri personeli ifade eder.

Uzman erbaşlar yönetmelikte belirtilen kriterleri taşıdıklarında, aldıkları eğitime müteakiben uzman çavuş veya uzman onbaşı rütbesiyle göreve başlamaktadırlar. Bununla birlikte tüm uzman erbaşlar, kurs aşamasında çavuş veya onbaşı rütbesi ile eğitim görmekte, kursu tamamlayarak göreve başlamalarının ardından uzman çavuş veya uzman onbaşı rütbesi ile görev yerlerine atmaları yapılmaktadır.

Uzman çavuş

Uzman çavuş, en az ortaöğretim veya dengi okul mezunu çavuşlar veya en az ilköğretim okulu mezunu olup, muvazzaflık hizmetini çavuş rütbesi ile tamamlayanlardan, muvazzaflık hizmetini müteakip Türk Silâhlı Kuvvetlerinin devamlılık arz eden teknik ve kritik görev yerlerinde veya çavuş kadro görev yerlerinde, Uzman Erbaş Kanun esaslarına göre istihdam edilenler ile yönetmelikte belirtilen esaslara göre uzman onbaşılıktan uzman çavuşluğa geçirilen askeri şahısları ifade eder.

Uzman onbaşı

Uzman onbaşı, en az ilköğretim okulu veya dengi okul mezunu olup, muvazzaflık (askerlik) hizmetini müteakiben, Türk Silahlı Kuvvetlerinin devamlılık arz eden teknik ve kritik uzmanlık görev yerlerinde istihdam edilen askeri şahısları ifade eder.

Rütbeler

Kaynakça

Askerî rütbeler

Uzman erbaş


Los Sims 3: Salto a la fama es la sexta expansión del videojuego de simulación social Los Sims 3 fue anunciada el mes de noviembre de 2011 por Electronic Arts. Fue lanzada el 6 de marzo de 2012 en EE.UU y el 8 de marzo en España.

Características

 Haz realidad el sueño de tu Sim como cantante, acróbata, mago o DJ.
 Sé testigo de su salto a la fama o de su estrepitoso fracaso actuando para otros Sims.
 Nuevas características sociales: chatea con amigos, publica en sus muros, actualiza tu estado y crea listas de amistades.
 Manda a tus Sims a la partida de un amigo y permite que los de otros contactos visiten la tuya con la nueva función SimPort
 Crea tu propio local; construye una sala de conciertos chic, un gigantesco estadio o un club indie.
 La construcción del escenario influirá en las actuaciones de tus Sims y la evolución de su carrera.

Nuevo Mundo
Starlight Shores: Es un barrio ambientado en Los Ángeles, soleado todos los días y con gran cantidad de solares comunales donde tu Sim podrá escalar hacia la fama.

Nuevos Personajes

Genio
Apariencia: Piel de color azul, ojos color violeta y ropa de estilo árabe.

Modo de vida: Viven mucho más que el Sim promedio. Sus necesidades tienen un color violeta y disminuyen lentamente. Pueden procrear con un Sim normal con el 50% de probabilidad que el bebé sea genio. Viven dentro de una lámpara polvorienta, hasta que un Sim los libere. También existe un elixir que convierte a cualquier Sim en genio.

Habilidades: Hacer aparecer comida de calidad perfecta. Higienizarse a sí mismos y a otros Sims. Hipnotizar Sims temporalmente. Limpiar la casa al instante. Echar Sims del solar en donde estén.

Nuevos Empleos

Cantante
Si nos decidimos a iniciar nuestra carrera artística como cantantes, tendremos la posibilidad de practicar mientras ganamos unos pocos simoleones gracias a la profesión de "cantante de telegramas". Dicho sea de paso, esta nueva forma de comunicación es muy práctica, porque puede aplicarse a muchas situaciones de la vida cotidiana.

Mago
Los magos podrán practicar sus trucos en la calle para obtener algún beneficio de los transeúntes que quieran hacer una donación. Poco a poco se va aprendiendo nuevos trucos de magia, cada vez más complejos y espectaculares, que permitirán forjarnos un nombre dentro del mundo dele espectáculo. Además, aquellos con habilidad para la prestidigitación podrán engatusar a sus semejantes con nuevas interacciones sociales, haciendo algún que otro truco en las reuniones de amigos que dejarán a todos boquiabiertos. Por supuesto, en algún momento tendremos que lanzarnos por los trucos más arriesgados, como el de la Caja Misteriosa (Un Sim se introduce en la caja y vamos introduciendo espadas, pero el Sim sale de ella sano, salvo y sin un rasguño).

Acróbata
Llegan los acróbatas. En el primer nivel tendrán un disfraz de mimo, lo que significa que pueden realizar trucos de mimo como por ejemplo: Tirando de la cuerda, caminando contra el viento, en una caja y estatua humana. En los niveles más avanzados pueden hacer malabares con cuchillos, bolos y antorchas.

También verán que en diferentes niveles, en el inventario de sus Sims, tendrán un Aro de fuego y una pelota. Con ellas pondrán hacer excelentes trucos, ¡Cuidado si se caen, se queman o vomitan! Y por último podrán realizar una contorsión, donde el Sim hace trucos tan elásticos que ni nosotros podremos creer.

A medida que pase el tiempo, más o menos en el nivel 8, podrán los Sims de estas profesiones (cantante, acróbata, mago) tener su propia Limusina, y que otros Sims le pidan autógrafos.

Véase también
 Anexo:Videojuegos Sim

Referencias

Videojuegos de 2011
Menuda Familia
Videojuegos de Electronic Arts
Videojuegos para Windows
Videojuegos con protagonistas de género seleccionable

Los Sims 3: Salto a la fama


is a port and former town, now a part of Shōdoshima Town, Kagawa Prefecture, Japan. It is located midway along the south coast of Shōdoshima, the second-largest island in the Seto Inland Sea. The port is one of three on the island with passenger service to Takamatsu, the prefecture capital.

The community was designated a village in 1889, upgraded to a town in 1929, and merged with the villages of Nibu and Mito in 1954. In 2006, as part of nationwide mergers, Ikeda and the town of Uchinomi (both from Shōzu District) were merged to create the new town of Shōdoshima. Ikeda is no longer an independent municipality.

References

External links
 Official website of Shōdoshima Town  (some English content)

Dissolved municipalities of Kagawa Prefecture

Ikeda, Kagawa


Gældsstyrelsen er en dansk styrelse, der er en del af Skatteforvaltningen under Skatteministeriet. Gældsstyrelsens kerneopgave er at sikre, at så mange som muligt betaler deres gæld til det offentlige, og at ny gæld forebygges.

Gældsstyrelsens motto er "Vi hjælper borgere og virksomheder med at betale deres gæld til det offentlige".

Direktøren for Gældsstyrelsen er Anne-Sofie Jensen.

Styrelsen blev oprettet, da det daværende SKAT på grund af en række problemer med fx gældsinddrivelse og svindel med udbytteskat blev nedlagt og opsplittet i 7 styrelser.

Referencer

Skatteforvaltningens styrelser

Gældsstyrelsen


Katerina Stefanidi (Kolargos, 4. veljače 1990.), grčka skakačica s motkom, olimpijska, svjetska i europska prvakinja.

Rođena je u atletskoj obitelji - otac Georgios natjecao se u skoku u dalj, a majka Zoi u šprintu. Njezina mlađa sestra Georgia također je skakačica s motkom. Oženjena je skakačem s motkom i trenerom Mitchellom Krierom.

Svoj prvi uspjeh ostvarila je osvajanjem zlatnog odličja na Svjetskom mlađejuniorskom prvenstvu 2005. u Marakešu. Sljedeće godine osvojila je i zlatno odličje na Gimnazijadi. Završetkom srednje škole dobiva športsku stipendiju na Stanfordu, a kasnije je diplomirala kognitivnu psihologiju na Državnom sveučilištu u Arizoni.

Osvajanjem brončanog odličja na Univerzijadi u kineskom Shenzhenu 2011. godine s preskočenih 4,45 metara postavila novi grčki državni rekord do 23 godine. Na Olimpijskim igrama sljedeće godine nije uspjela proći prednatjecanje.

Loš niz rezultata prekida osvajanjem srebrnog odličja na Europskom prvenstvu u Zürichu 2014., kao i na Europskom dvoranskom prvenstvu u Pragu nekoliko mjeseci kasnije. Godina 2016. bila je prijelomnica u njezinoj karijeri, jer te godine osvaja olimpijsko i europsko zlato kao i Dijamantnu ligu, a sljedeće godine postaje europska dvoranska, europska ekipna i svjetska prvakinja te drugi put zaredom osvaja Dijamantnu ligu, s time da je na Svjetskom prvenstvu pobijedila s novim grčkim nacionalnim rekordom od 4,91 metar i najboljim rezultatom sezone u skoku s motkom u svijetu.

U listopadu 2017. proglašena je Europskom atletičarkom godine na svečanosti u Vilniusu.

Izvori

Grčki atletičari
Olimpijski pobjednici u atletici
Svjetski prvaci u atletici
Skakači s motkom

Katerina Stefanidi


Aukštaitija Milli Parkı (Litvanyaca : Aukštaitijos nacionalinis parkas), Litvanya'nın kuzeydoğusunda, başkent Vilnüs'ün 100 kilometre kuzeyinde yer alan doğal parktır. 1974 yılında kurulmuştur ve Litvanya'daki en eski 5 milli parkından biridir. Önceleri adı Litvanya SSR Ulusal Parkı iken sonra 1991 yılında 4 yeni milli parkın daha açılmasıyla adı Aukštaitija Milli Parkı olarak değiştirilmiştir.

405.7 km² alana yayılmış olan parkın %50'si Ignalina şehrinin kontrolündedir.

Parkta 64 bitki, 8 mantar, 48 kuş türü bulunur. Park, biyolojik çeşitliliğiyle ünlenmiştir. Örneğin Litvanya'da yetişen tüm bitki türlerinin %59'u bu parkta bulunur.

Sular

Parkta tepeler ve ormanlar arasında 126 göl bulunur. Göller 59.3 km² alana yayılırlar ( ya da %15.5'lik alan). Kreutonas Gölü 8.29 km² alanla en geniş göldür. Aynı zamanda, Tauragnas Gölü, 60.5 metre ile Litvanya'nın en derin gölüdür. 1 km²'den geniş 14 göl vardır. Baluošas Gölü'nün 7 adasından birinin üzerinde de küçük bir göl bulunur. Parktaki Ladakalnis Tepesi'nden tam 6 göl görülebilir. Palūšė köyündeki Lūšiai Gölü önemli bir turistik merkezdir.

Köyler

Parkta 14. yüzyıldan beri konumlanmış 116 köy bulunur. En eski köy, şu anda bulundurduğu etnografya müzesiyle konuşulan Stripeikiai'dir. Ünlü Ginučiai köyündeki 19. yüzyılda inşa edilmiş su değirmeni turistlerin büyük ilgisini çekmektedir. Klâsiklerden biri olan 1972 tarihli Litvanya filmi Tadas Blinda da Šuminai köyünde çekilmiştir.

Arkeoloji

Araştırmalar M.Ö. 8-9. yüzyıllardan beri bölgede insanların yaşadığını göstermektedir. Parkta 4-12. yüzyıllar arasında yaşanmış 45 köy yerleşkesi bulunmuştur. Bu siteler 400 tümülüse dağılırlar. Burada geçmişte insanların kullandığı mücevher, testi, tabak ve kıyafetler de sergilenir.

Litvanya'daki ulusal parklar

Aukštaitija Millî Parkı


Le Helicopter Sea Combat Squadron Seven (HSC-7 ou HELSEACOMBATRON 7), anciennement Helicopter Anti-Submarine Squadron SEVEN (HS-7), également connu sous le nom de "Dusty Dogs", est un escadron d'hélicoptères de combat de l'US Navy de la Base navale de Norfolk exploitant le MH-60S Seahawk. L'escadron fait partie de la Carrier Air Wing Three et se déploie à bord de l' pour fournir des capacités de guerre anti-surface, de recherche et sauvetage, de ravitaillement vertical, de recherche et sauvetage au combat et de soutien au Naval Special Warfare Command d'un groupe aéronaval.

Historique

Origine

Le premier Helicopter Anti-Submarine Squadron SEVEN (HS-7), connu sous le nom de "Big Dippers", a été créé à la Base navale de Norfolk, en Virginie, le , pilotant le Sikorsky HSS-1N Seabat. Sa mission principale était de défendre la base aéronavale.

En 1960, l'escadron s'était vu confier le rôle de lutte anti-sous-marine à l'appui des navires de la flotte. L'escadron s'est déployé à bord de l' aux commandes du HSS-1N Seabat équipé d'un pilote automatique, ce qui lui a permis d'opérer de nuit et par temps marginal. Puis, jusqu'à sa dissolution le , le HS-7 a été déployé à bord de l',en utilisant le Sikorsky SH-3A Sea King.

Reformation du HS-7
Le , l'escadron est reformé sous le nom de HS-7 au Quonset Point Air National Guard Station, équipé du Sikorsky SH-3D Sea King, toujours sous le nom "Big Dippers" en l'honneur du précédent HS-7. En 1973, le HS-7 a rejoint le Carrier Air Wing Three (CVW-3), en changeant de port d'attache pour la Naval Air Station Jacksonville, en Floride, avec une affectation sur l'.

Transition du HS-7
Le  l'escadron anti-sous-marin HS-7 est redésigné HSC-7.
Déplacé à la base aéronavale de Norfolk, il a achevé sa transition sur le MH-60S Seahawk.  Il est subordonné au commandant du Helicopter Sea Combat Wing, Atlantic  au sein du Naval Air Force Atlantic

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Carrier Air Wing Three
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
 HSC-7 Site airlant.usff.navy.mil
 HSC-7 - Site seaforces.org

Helicopter sea combat squadron de l'United States Navy
Carrier Air Wing Three

HSC-7