Nogometni klub Ukrina Novo Selo (NK Ukrina; Ukrina; Ukrina Novo Selo) je bio nogometni klub iz Novog Sela, općina Bosanski Brod, Republika Srpska, Bosna i Hercegovina.

O klubu
U Novom Selu je nogometni klub osnovan 1935. godine pod imenom NK "Troglav" od strane djelatnika na željeznici. Početkom 1940.-ih se preimenuje u NK "Jadran", te djeluje do kraja Drugog svjetskog rata.
Klub je pod imenom NK "Ukrina", Novo Selo nanovo osnovan i registriran 1954. godine pri općinskom NS Bosanski Brod. Klub je ime dobio po istoimenoj rijeci koja teče kroz Novo Selo. Igralište kluba je smješteno na predjelu "Žlićka". Klub se natjecao u nogometnim ligama na području Bosne i Hercegovine i Hrvatske, s obzirom na to da je ONS Bosanski Brod, bio pod upravljanjem Nogometnog saveza Slavonskog Broda.
1980.-ih godina je postojalo Sportsko društvo "Ukrina", u čijem, su sastavu djelovali nogometni, rukometni i stolnoteniski klub.

Zbog rata u BiH, okupacije i protjerivanja hrvatskog stanovništva iz Novog Sela klub se početkom 1990.-ih godina gasi. U izbjeglištvu bivši igrači organiziraju veteransku momčad, koja se natjecala 1998. do 2004. u veteranskoj ligi "NS Slavonski Brod". Također su organizirali malonogometnu momčad.

Igralište "Ukrine" je 2009. godine obnovljeno te se na njemu povremeno održavaju nogometne utakmice, kao i malonogometni turniri.

Uspjesi

Pregled plasmana

Poznati igrači
 Ilija Aračić
 Franjo Bilić

Unutrašnje poveznice
 Novo Selo

Vanjske poveznice
 nkukrina-novoselo.blogspot.com
 novo-selo.blogspot.com

Izvori

 nkukrina-novoselo.blogspot.com, POVIJESNE CRTICE O NASTANKU I RAZVOJU NK 'UKRINA' , objavljeno 5. listopada 2018., pristupljeno 24. prosinca 2018.
 nkukrina-novoselo.blogspot.com, BIVŠI NOGOMETAŠI UKRINE - GDJE SU DANAS? - (I)., objavljeno 14. srpnja 2014., pristupljeno 24. prosinca 2018.
 nkukrina-novoselo.blogspot.com, Fotografije NK Ukrine do 1970. godine , objavljeno 5. listopada 2018., pristupljeno 24. prosinca 2018.
 nkukrina-novoselo.blogspot.com, Fotografije NK Ukrine do 1980. godine , objavljeno 5. listopada 2018., pristupljeno 24. prosinca 2018.
 nkukrina-novoselo.blogspot.com, Prikupljene fotografije NK Ukrine od 1980 do početka 90-tih , objavljeno 5. listopada 2018., pristupljeno 24. prosinca 2018.
 novo-selo.blogspot.com, STANJE NOGOMETNIH IGRALIŠTA U NAŠOJ OKOLINI!, objavljeno 19. srpnja 2014., pristupljeno 24. prosinca 2018.

Ukrina
Ukrina
Ukrina

NK Ukrina Novo Selo


Jorund (nórdico antiguo: Jörundr, n. 487) fue un caudillo vikingo, rey de Svealand, Suecia; pertenecía a la dinastía de los Ynglings en la Era de Vendel (). Su figura protohistórica aparece en diversas fuentes escandinavas y sagas nórdicas como Ynglingatal, saga Ynglinga, Historia Norvegiæ, saga Skjöldunga y Bjarkarímur. Era hijo del rey Yngvi, y pretendiente al trono de Suecia cuando reclamó su derecho al rey del mar Haki que había usurpado el trono y matado al rey Hugleik y sus hijos en el campo de batalla de Fyrisvellir, gobernando durante tres años a los suiones sin prácticamente oposición.

Jorund era un afamado guerrero y amigo de las expediciones vikingas de saqueo estivales. En una de esas expediciones en Dinamarca, acompañado de su hermano Eirík, se enfrentó a otro contingente de vikingos de Noruega, encabezados por el rey Gudlög de Hålogaland (Noruega), a quien derrotaron y ejecutaron en la horca. Esta historia aparece en el poema Háleygjatal del escaldo Eyvindr skáldaspillir.

Ynglingatal
Tras recuperar el trono sueco de las manos de Haki, a quien hirió mortalmente, Jorund gobernó en Gamla Uppsala pero siguió con sus incursiones vikingas. Un verano, mientras saqueaba Jutlandia (Dinamarca) se adentró en Limfjorden y amarró en Oddesund donde fue atacado por Gyllaug de Hålogaland, que era el hijo de Gudlög, y estaba apoyado con refuerzos locales que buscaban venganza. Jorund fue superado, perdió la batalla y Gylaug lo ejecutó de la misma forma que Jorund hizo con su padre, ahorcado.

Snorri Sturluson ilustra el evento en un apartado de Ynglingatal:

Historia Norwegiæ
La Historia Norwegiæ presenta un resumen en latín de Ynglingatal, anterior a la cita de Snorri, a continuación de Yngvi (llamado Ingialdr):
{{cita|Post hunc filius ejus Jorundr, qui cum Danos debellasset, ab eisdem suspensus in loco Oddasund in sinu quodam Daciæ, quem Limafiorth indiginæ appellant, male vitam finivit. Iste genuit Auchun (Aun) [...]
| col2=Tras él gobernó su hijo Jorund, quien acabó su vida desafortunada tras luchar contra los daneses, quienes le ahorcaron en Oddesund, en un flanco del mar en Dinamarca que los nativos denominan Limfjorden. Fue padre de Aukun, [...]|Historia Norwegie
}}
 Otras fuentes Íslendingabók también cita la línea sucesoria en Ynglingatal:xiiii Yngvi. xv Jörundr. xvi Aun inn gamli.

La saga Skjöldunga y Bjarkarímur mencionan que Jorund fue derrotado por el rey Fróði (que corresponde al rey de los headobardos, Froda en el poema Beowulf), quien le subyugó y tomó a su hija que le dio un hijo llamado Halfdan, pero había otra mujer que era legítima esposa de Fróði y le dio un heredero llamado Ingjaldr (que corresponde a Ingeld en Beowulf). Junto a uno de sus jarls, Swerting, Jorund conspiró en contra de Fróði y le mató durante un blót.

 Referencias

 Bibliografía
 Nerman, B. Det svenska rikets uppkomst. Stockholm, 1925.
 Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway'', trad. Lee M. Hollander. Reprinted University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6

Reyes vikingos legendarios de Suecia

Jorund


Løsgængere (fransk: Non-inscrits à l'Assemblée nationale (NI)) i den franske Nationalforsamling er de parlamentarikere, der ikke medlemmer af en af Nationalforsamlingens parlamentariske grupper.

Der kræves 15 medlemmer for at danne en parlamentarisk gruppe. De fleste repræsentanter for partier med under 15 medlemmer melder sig ind i andre partiers grupper, men ofte er der nogle parlamentarikere, der kommer til at stå udenfor grupperne.

Løsgængere efter valget i 2017
Efter valget i 2017 var der 18 løsgængere, der fordelte sig således:
 tre fra det korsikanske parti Pè a Corsica
 otte fra Front National
 tre fra Det radikale venstreparti
 én fra Rejs jer for Frankrig
 én fra det ekstremt højreorienterede Ligue du Sud
 én fra Résistons !
 én uafhængig løsgænger (tidligere socialist og radikal)

Løsgængere efter valget i 2022
Efter valget i 2022 var der 9 løsgængere, der fordelte sig således:
 seks fra Centrum-venstre fra 3 partier.
 tre fra Socialistpartiet.
 to fra det uafhængige venstre.
 én fra det radikale venstreparti.

 tre fra højrefløjen.
 én fra det uafhængige højre
 den tidligere præsidentkandidat Nicolas Dupont-Aignan fra Rejs jer for Frankrig.
 én fra det ekstreme højre.

Grupper i den franske nationalforsamlings 16. valgperiode

Løsgængere i den franske nationalforsamling


Yağcılar, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Eskiden askerler yağcılar köy'üne gelip arabalarının tekerlerini ceviz yağıyla yağladıkları için ismi Yağcılar Köy'ü kalmıştır.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 33 km, Akyazı ilçesine 3 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Akyazı'nın mahalleleri

Yağcılar, Akyazı


Anni-Frid "Frida" Synni Lyngstad (), numele oficial Anni-Frid Synni, Prințesă Reuss de Plauen, este o cântăreață de muzică pop și jazz suedeză. Născută în Norvegia dintr-o mamă norvegiană și un tată german, a crescut în Suedia și a fost membră a formației ABBA între anii 1972 și 1982.

Biografie
Anni-Frid Synni Lyngstad s-a născut în Bjørkåsen,  un sătuc din Ballangen,  lângă Narvik, in nordul Norvegiei, dintr-o mamă norvegiană, Synni Lyngstad (19 iunie 1926 – 28 septembrie 1947) și un tată soldat german, sergent în trupele Wehrmachtului, Alfred Haase (1919 - 2009),  imediat după sfârșitul celui de Al Doilea Război Mondial și al ocupației germane în Norvegia Tatăl lui Lyngstad s-a întors în Germania, unitatea sa fiind evacuată.

La începutul anului 1947, Lyngstad,  mama ei și bunica din partea mamei, Arntine Lyngstad ("Agny"), au părăsit locul ei de naștere, temându-se de represalii împotriva celor care au colaborat cu germanii în timpul ocupației.  Acestea puteau include nu numai insulte și amenințări, dar și separarea forțată a copiilor de părinții și rudele lor.

Lyngstad a fost dusă de bunica ei în Suedia, stabilindu-se în regiunea Härjedalen, unde bunica ei a avut mai multe locuri de muncă. Mama lui Lyngstad, Synni, a rămas în Norvegia și a lucrat pentru o perioadă în sudul țării. Synni s-a alăturat mamei și fiicei în Suedia, iar cele trei s-au mutat la Malmköping (72 km depărtare de Stockholm). Synni a murit la vărsta de 21 de ani, din cauza insuficienței renale, Lyngstad fiind crescută doar de bunica ei. În iunie 1949, cele două s-au mutat în Torshälla,  unde Agny Lyngstad a lucrat ca și croitoreasă. Frida Lyngstad a cresut în Torshälla și a început să frecventeze școala în august 1952. A menținut o relație strânsă cu membrii familiei sale din Norvegia (îndeosebi cu unchiul și cele patru mătuși), iar Lyngstad își amintește vacanțele de vară petrecute alături de ei în locul său de naștere. A fost foarte apropiată mai ales de mătușa Olive, care a afirmat odată că văzuse cât de singură și abătută era Frida și a făcut tot ce i-a stat în puteri ca să se simtă iubită și binevenită.

Lyngstad credea că tatăl ei, Alfred Haase,  murise în drumul de întoarcere spre Germania, vasul său fiind declarat scufundat. Totuși, în 1977, revista germană Bravo a publicat un poster și biografia completă a lui Lyngstad, incluzând numele tatălui și mamei. Articolul a fost văzut de fratele vitreg al lui Lyngstad, Peter Haase,  care l-a întrebat pe tatăl său dacă fusese în Ballangen în timpul războiului. Câteva luni mai târziu, Lyngstad  s-a întâlnit cu tatăl ei, la Stockholm, pentru prima dată.

Cariera

1958–1969: Perioada de început
Lyngstad  a afirmat în câteva interviuri că bunica îi cânta adeseori (mai ales cântece vechi norvegiene), de unde și dragostea sa pentru muzică. Și-a manifestat talentul muzical foarte devreme, încă din primii ani de școală. În zilele de vineri, profesorul îi cerea adeseori să cânte în fața clasei, iar curând a devenit cunoscută în școală și în cartier pentru vocea ei frumoasă. Deși bunica este cea care a încurajat-o să cânte, nu a participat niciodată la spectacolele ei. Bunica a murit la scurt timp după ce grupul ABBA s-a format, fără să mai cunoască succesul de care acesta s-a bucurat.

La vârsta de 13 ani, în 1958, a obținut prima slujbă de cântăreață, alături de Evald Eks Orchestra. Evald Ek își amintește: "Era greu de crezut că o persoană atât de tânără poate să cânte atât de bine. Era atât de ușor de repetat cu ea și nu era niciodată timidă pe scenă. Singurul lucru care am învățat-o a fost să își dea drumul la voce."  Cu Evald Eks Orchestra, Lyngstad, în vârstă de 13 ani, a cântat în fiecare weekend în fața unui public dansant. Spectacolele durau adeseori cinci ore.  Cântecele care îi plăcea cel mai mult să le interpreteze erau șlagărele: "All of Me", "Night and Day" și "Begin the Beguine". Pentru a progresa a început și să ia lecții de canto. Mai târziu s-a alăturat unei orchestre de 15 instrumentiști, care interpretau piese de jazz din repertoriul lui Glenn Miller, Duke Ellington și Count Basie; cântărețele ei preferate erau Ella Fitzgerald și  Peggy Lee. În 1963 și-a format propria trupă Anni-Frid Four.

În 3 septembrie 1967, Frida a câștigat concursul național de talente, "Chipuri noi", organizat de compania EMI  și ținut în Skansen, Stockholm.  Cântecul pe care ea a ales să-l cânte a fost "En Ledig Dag" ("O zi liberă"). Premiul întâi în acest concurs a fost un contract de înregistrări cu EMI Suedia. Câștigătorul concursului urma să apară în aceeași seară la cel mai popular spectacol de televiziune, Hylands Hörna. Acesta a coincis cu momentul trecerii de la șofatul pe partea stângă la partea dreaptă a drumului. Mersul cu mașina în acea zi a fost descurajat, astfel încât aproape toată națiunea se uita la televizor în acea seară. Frida a interpretat cântecul câștigător live. (Poate fi văzut pe Frida - The DVD)

Prima apariție în fața unui public larg de televiziune a provocat senzație, iar multe companii de înregistrări și producători au contactat-o pe Frida imediat. Șefii de la EMI, temându-se că ar putea-o pierde pe noua cântăreață, au mers acasă la Frida, în Eskilstuna, în dimineața următoare, pentru a semna un contract de înregistrări. Producătorul EMI Olle Bergman își amintește: "Eram interesați de ea, o îndrăgisem foarte mult și credeam că are tot ce e nevoie pentru a deveni o vedetă"<ref>Coperta internă a compilației EMI Frida 1967–1972.</ref>

În data de 11 septembrie 1967, Frida a înregistrat partea vocală pentru "En Ledig Dag", care a devenit primul ei single pentru EMI Suedia. Profesionistă și sigură pe ea în prima zi de studio, a înregistrat partea vocală din prima încercare. Primele cântece pe care le-a înregistrat pentru EMI Suedia sunt incluse în compilația EMI Frida 1967-1972, apărută în 1997.

În 29 ianuarie 1968, ea a cântat acest cântec la postul național de televiziune, ocazie cu care a întâlnit-o pentru scurt timp pe viitoarea membră ABBA Agnetha Fältskog, care își interpretase și ea primul single în cadrul aceluiași program. Lyngstad a făcut un turneu prin Suedia în anul 1968 și a înregistrat câteva single-uri pentru EMI. A hotărât să se mute la  Stockholm pentru o carieră permanentă de cântăreață.

În 1969, a participat la  Melodifestivalen – selecția suedeză pentru Eurovision –cu melodia "Härlig är vår jord" ("Pământul nostru este minunat"), terminând pe locul patru.

1970–1971: Perioada Pre-ABBA
Primul ei album, Frida, produs de logodnicul ei Benny Andersson, a fost lansat în 1971. Albumul a primit aprecieri unanime din partea publicului și presei,  care au remarcat mai ales acuratețea și versatilitatea vocii lui Lyngstad. Dagens Nyheter, ziarul de dimineață cu cel mai mare tiraj din Suedia, scria: "Un album de debut făcut cu profesionalism;... o personalitate discretă, dar sigură pe sine, care debordează de temperament, umor și gingășie. Și cântă într-un mod care te face să înțelegi că are ceva în cap, cu alte cuvinte, cântă într-un mod foarte inteligent. Acum înregistrează primul ei hit ajuns pe locul I în Suedia  "Min Egen Stad" ("Orașul meu"). Toți ceilalți viitori membri ai grupului ABBA au asigurat backgroundul vocal la acest cântec. Albumul este acum inclus în compilația EMI  Frida 1967-1972.

Frida a continuat să cânte în cabarete, să facă turnee și să cânte la radio și televiziune. În continuare relația ei cu Andersson, și prietenia cu Björn Ulvaeus și Agnetha Fältskog au dus la formarea grupului ABBA. În 1972, după cinci ani petrecuți la EMI Suedia, Lyngstad a schimbat compania de înregistrări și a trecut la Polar Music. Ea a înregistrat cântecul  "Man vill ju leva lite dessemellan" ("Mai vrei să evadezi puțin din când în când"), care a devenit al doilea ei Nr.1 în clasamentele suedeze.

1972–1982: Perioada ABBA

La început, Lyngstad a ezitat să cânte cu prietenul ei Benny Andersson, cel mai bun prieten al acestuia Björn Ulvaeus și soția lui, Agnetha Fältskog. Primul lor proiect împreună a fost spectacolul de cabaret  Festfolk, lansat în iarna dintre anii 1970–1971. Anul următor, 'Frida' a concertat pe cont propriu, în timp ce ceilalți trei viitori membri ABBA au început să cânte împreună regulat. În cele din urmă, li s-a alăturat din nou. Andersson și Ulvaeus erau ocupați cu partea de producție pentru alți artiști, dar curând au descoperit calitățile vocilor combinate ale lui Lyngstad și Fältskog:  ABBA a prins viață.

Frida a interpretat partea solo în următoarele melodii ABBA: "Andante, Andante", "Cassandra", "Fernando", "Gonna Sing You My Lovesong", "I Am the City", "I Have a Dream", "I Let The Music Speak", "On Top of Old Smokey", "I Wonder (Departure)", "The King Has Lost His Crown", "Knowing Me, Knowing You", "Like an Angel Passing Through My Room", "Lovers (Live a Little Longer)", "Me and Bobby and Bobby's Brother", "Me and I", "Money, Money, Money", "The Name Of The Game", "One Man, One Woman", "Our Last Summer", "Put On Your White Sombrero", "Should I Laugh or Cry", "Super Trouper", "Tropical Loveland", "The Visitors", "The Way Old Friends Do", "When All Is Said And Done" și "You Owe Me One", vocea ei apărând bineînțeles și în celelalte cântece ABBA.

Lyngstad s-a bucurat de mai multă atenție decât ceilalți membri ABBA. Îi plăcea cu adevărat să concerteze, să se întâlnească cu publicul A avut un rol activ și în confecționarea faimoaselor costume ABBA pentru turnee și aparițiile TV.De când membri ABBA s-au despărțit, Frida a fost singura care a regretat deschis că nu a existat nici o reunire a formației.

Următorul ei album solo,  în suedeză,  a fost Frida ensam, (Frida singură), lansat în 1975, în timpul perioadei ABBA și produs de  Benny Andersson. Acest album include varianta de succes, în suedeză, a cântecului "Fernando", care a rămas pe locul I în clasamentele radio din Suedia timp de 9 săptămâni, dar care nu a apărut niciodată ca  single. Albumul a fost realizat între sesiunile de înregistrări pentru albumele ABBA: "Waterloo" (1974) și "ABBA" (1975). Datorită popularității crescânde a grupului, înregistrarea albumului a durat 18 luni. A devenit un uriaș succes comercial și de critică în Suedia, stând pe locul I 6 săptămâni și rămânând în clasamente 38 de săptămâni. Albumul este mai ales o colecție de coveruri după cântece ale unor artiști cum sunt: Beach Boys,  10cc și David Bowie, primind recenzii pozitive din partea revistei Melody Maker: "Albumul ne-o înfățișează pe Frida ca o cântăreață foarte puternică și emotivă și ne demonstrează adevărata valoare a muzicii, care dacă este  interpretată corect și cu suficientă simțire, depășește orice barieră de limbă". Albumul a fost un mare succes, luând în cele din urmă Discul de platină.

1982–1984: Cariera internațională solo

În 1982, în timpul ultimului an de existență a trupei ABBA, Frida a înregistrat primul său album solo post-Abba. A fost și primul său album solo în limba engleză. Phil Collins a fost producătorul albumului intitulat Something's Going On, care i-a adus succesul în întreaga lume. Cu un sunet mult mai apropiat de rock, mai ales în piesa care dă titlul albumului, la care au contribuit din plin și tobele lui Phil Collins. Albumul s-a vândut în 1.5 milioane exemplare și a propulsat single-ul  "I Know There's Something Going On", în vârful clasamentelor din Elveția, Belgia, Costa Rica și Franța, unde a rămas pe locul I timp de cinci săptămâni. Cântecul a urcat până în Top 5 și în clasamentele din Germania, Austria, Olanda, Norvegia și Australia. În S.U.A., în martie 1983 cântecul a urcat până pe poziția a 13-a în Billboard Hot 100 și s-a clasat pe locul 20 ca număr de copii vândute în S.U.A în anul respectiv.

Cântecul și materialul video au fost intens promovate și difuzate pe MTV. Albumul a avut parte de recenzii favorabile, revista Billboard scriind: "Roșcata de la ABBA are parte de un succes uimitor cu îndrăznețul său proiect solo", în timp ce  Mark Coleman descrie albumul în cea de a treia ediție a ghidului de albume Rolling Stone Album Guide ca fiind "un minunat album eclectic, orientat spre rock". William Cooper are o părere similară în AllMusic: "Frida scapă de limitările creative date de calitatea de membru al uneia din cele mai populare formații muzicale, cu acest album solid și interesant".  Televiziunea Suedeză a filmat întregul proces de înregistrare, rezultând un documentar TV de o oră, incluzând interviuri cu Frida și Phil, Björn și Benny, și ceilalți muzicieni care apar pe album. Datorită succesului acestui album și a cântecului cu același nume, Frida a fost votată "Cântăreața anului 1982" de cititorii celui mai mare cotidian de seară din Suedia Aftonbladet, primind Premiul suedez pentru muzică Rockbjörnen.

În 1983, Lyngstad a contribuit la Abbacadabra, un musical pentru copii, bazat pe cântecele grupului ABBA și produs pentru televiziunea franceză de Allain și Daniel Boublil. Frida a înregistrat unul dintre cântece cu doi vocaliști diferiți, în limbi diferite: francezul Daniel Balavoine pentru single-ul "Belle" și versiunea în limba engleză "Time" cu  B. A. Robertson. Cântecul era un cover al  melodiei instrumentale "Arrival", de pe albumul ABBA cu același nume.

Următorul album al lui Lyngstad  a fost albumul experimental Shine (1984). Acest  album a fost înregistrat la studiourile De La Grande Armée în Paris, Franța și produs de Steve Lillywhite, cunoscut pentru munca sa alături de artiști ca: Peter Gabriel, U2, Rolling Stones și  Morrissey. Tânărul producător Lillywhite avea doar 25 de ani când albumul a fost înregistrat și i-a creat Fridei un sunet foarte experimental, dar și o atmosferă foarte relaxată în studio. Albumul a avut mult mai puțin succes decât se sperase, chiar dacă a intrat în Top 20 în multe țări europene, poziția a șasea în Suedia fiind cea mai înaltă pe care a ajuns.

1985–2004: Cariera ulterioară
În 1986 Frida a făcut parte din corul de acompaniament pentru înregistrarea cântecului fostului ei soț Benny Andersson "Klinga Mina Klockor". În 1987, Lyngstad a înregistrat single-ul "Så Länge Vi Har Varann" ("Atât timp cât ne avem unul pe celălalt") alături de grupul pop suedez Ratata, unul dintre preferatele sale. A fost contactată de cântărețul Mauro Scocco, care i-a spus că are un cântec ce se pretează pentru un duet. După ce l-a ascultat, Lyngstad a acceptat imediat.Melodia s-a bucurat de mare succes în Suedia, fiind înregistrată și în limba engleză sub titlul "As long as I have you".
În 1990, Lyngstad a devenit membră a organizației suedeze de mediu Det Naturliga Steget. Organizația își dorea în rândurile ei o personalitate, pentru a ajunge mai ușor la public, iar în 1991 ea a devenit președinta organizației Artister För Miljö (Artiștii pentru mediu). În 1992, Lyngstad a cântat live la Festivalul Apei de la Kings Castle, Stockholm și a lansat un single de caritate, cu un cover după piesa lui Julian Lennon "Saltwater". Toate încasările au fost donate în scopuri caritabile. În 1993, la a 50-a aniversare a reginei Silvia, Frida a fost rugată să interpreteze "Dancing Queen" pe scenă, așa cum o făcuse și grupul ABBA, când regele și regina s-au căsătorit. Frida a luat legătura cu The Real Group și împreună au interpretat melodia pe scena Operei din Stockholm, în fața regelui și reginei. Prim-ministrul suedez de la acea vreme, Ingvar Carlsson, prezent și el în acea seară, a spus că a fost o idee ingenioasă interpretarea piesei "Dancing Queen" a cappella. Interpretarea a fost filmată de televiziunea suedeză și poate fi văzută pe Frida - The DVD.

În 1996, Lyngstad a înregistrat albumul în limba suedeză Djupa andetag (Respirații profunde). A fost un album mult așteptat; trecuseră 12 ani de la apariția albumului Shine. Albumul a atras recenzii pozitive unanime și a reprezentat un succes în Suedia, unde a ajuns pe locul I în clasamentul albumelor. Frida a avut multe apariții la televiziune în Suedia, Norvegia, Danemarca și Finlanda pentru promovarea albumului. Djupa andetag a fost unul din primele albume lansate în Suedia sub formă de CD-ROM, incluzând interviuri cu Lyngstad, imagini de la înregistrări și materiale video promoționale. În ciuda faptului că Djupa andetag a fost lansat oficial doar în Scandinavia și cântecele au fost scrise în totalitate în suedeză, un album remixat, cuprinzând singlelurile "Även en blomma", "Alla Mina Bästa År" (în duet cu Marie Fredriksson de la  Roxette)  și "Ögonen", a apărut în Germania, în 1998, intitulat Frida - The Mixes. În pofida succesului albumului, nici unul dintre aceste singleluri nu a impresionat în topurile suedeze, Frida, foarte dezamăgită, nemaiînregistrând vreodată vreun album. Un documentar de o oră despre realizarea acestui album, realizat atât în studio, cât și acasă la Frida, în Mallorca, Spania, poate fi văzut pe Frida - The DVD. O continuare a albumului, cu același producător, Anders Glenmark, era în lucru, dar s-a renunțat la proiect, după moartea fiicei lui Frida, în 1998. Lyngstad i-a dedicat cântecul "Chemistry Tonight" (scris împreună cu Kirsty MacColl)  compozitoarei, după moartea acesteia, în anul 2000.

Au urmat câteva înregistrări mai puțin cunoscute, inclusiv un duet din 2002 cu cântărețul de operă Filippa Giordano în "Barcarolle" din opera lui  Jacques Offenbach, Povestirile lui Hoffmann, dar și cântecul "The Sun Will Shine Again", scris de fostul membru  Deep Purple Jon Lord și înregistrat în 2004. "Barcarolle" se poate găsi doar în ediția japoneză a albumului lui Giordano, Rosso Amore, în timp ce "The Sun Will Shine Again" poate fi găsit pe albumul lui Jon Lord, Beyond The Notes (deși a existat și un single de promovare într-o ediție limitată). Lord și Lyngstad au avut câteva apariții TV în Germania pentru promovarea cântecului, în spectacole cum ar fi The Sunday Night Classics și The Golden Henne Gala. Lyngstad i s-a alăturat lui Lord și pe scenă, în timpul turneului său european din 2004. În acest turneu, a interpretat și piesa "In the bleak midwinter", care poate fi găsită în social media.

Pentru semifinala din 2004 a  Concursului Eurovision,  organizată la Istanbul, la treizeci de ani după ce ABBA câștigase concursul de la Brighton, Lyngstad a apărut într-un video amuzant, realizat pentru pauza concursului, intitulat Our Last Video. Fiecare dintre cei patru membri ai grupului au avut apariții scurte, ca și, printre alții Cher și actorul britanic de comedie Rik Mayall. Materialul video nu a fost inclus pe DVD-ul oficial al concursului, dar a apărut ca DVD separat sub marca Universal Music. A fost prima dată când cei patru au lucrat împreună, de la despărțirea formației în 1982, deși fiecare și-a filmat propria apariție separat. De asemenea, în 2004, Lyngstad a apărut alături de foștii colegi de trupă Benny Andersson și Björn Ulvaeus la a cincea aniversare, la Londra, a musicalului Mamma Mia!, bazat pe cântecele formației ABBA. În 2005, ea s-a alăturat celorlalți colegi de la ABBA, la premiera suedeză a spectacolului Mamma Mia!, la arena Cirkus din Stockholm.

2005–până în prezent
În  15 noiembrie 2005, pentru a sărbători a șaizecea aniversare a lui Lyngstad, Universal Records a scos pe piață un box set Frida, cuprinzând toate albumele solo pe care le înregistrase pentru Polar Music, toate remixate digital și cuprinzând și câteva piese bonus. Era inclus și Frida - The DVD, un documentar de trei ore și jumătate în care Lyngstad vorbește despre întreaga ei carieră în domeniul muzical. Filmată în Alpii Elvețieni, ea discută despre tehnica ei vocală, despre cariera ei atât înainte, cât și după ABBA și explică cum au fost interpretate și înregistrate melodiile. Făcut în colaborare cu Televiziunea suedeză SVT, filmul include multe clipuri rare de la primele ei spectacole, cum ar fi prima apariție la televiziune cu "En Ledig Dag". De asemenea sunt incluse documentarele despre realizarea albumelor Something's Going On și Djupa andetag.

În  septembrie 2010, a apărut un nou album, realizat de muzicianul Georg Wadenius, intitulat "Reconnection". Frida și George discutaseră de mult despre o colaborare, fiind prieteni buni. Albumul începe cu interpretarea unei piese tradiționale Morning Has Broken făcută celebră de Cat Stevens. Cântecul este un preferat al Fridei și s-a numărat printre cele cântate la biserică, la căsătoria Fridei cu prințul Ruzzo, în 26 august 1992.

În 16 februarie 2011 BBC Radio 4 a transmis o piesă de 45 de minute, avându-i în distribuție pe Frida și pe autorul piesei Christopher Green, vechi fan al Fridei. Piesa, Like An Angel Passing Through My Room, a fost caracterizată ca o "poveste despre dragoste. Despre dragostea necondiționată a unui fan devotat ...despre intimitatea reală sau imaginară." A fost un proiect a cărui realizare a durat câțiva ani, iar ce a început ca o reflecție despre faimă și ce înseamnă să fii fan, a evoluat într-o meditație despre comunicarea dintre doi oameni și modul în care aceștia răspund loviturilor sorții. Într-un interviu cu Frida, ea și Green au vorbit despre lunga ei recuperare după pierderea soțului în 1999. Piesa este meditativă, dar are și o tentă comică sensibilă. Frida afirma în 2004 că nu are de gând să se mai întoarcă niciodată în industria muzicală. Deși se dicuta despre noi albume de studio în 2010, nu s-a concretizat nimic, iar Frida nu s-a mai întors în studiourile de înregistrări. După moartea prietenului ei Jon Lord, în 2012, Frida a devenit foarte retrasă, fiind foarte rar văzută în public.

În 2013, Frida a contribuit la organizarea deschiderii muzeului ABBA din Stockholm spunând că vrea "să lase  ABBA să se odihnească". Mult așteptata reunire ABBA din 2014 pentru a sărbători victoria lor la Concursul Eurovision din 1974, cu patruzeci de ani în urmă, nu a avut loc, dezamăgind fanii.

În 2015 Frida, alături de Dan Daniell, a scos single-ul "1865" despre muntele Matterhorn din Elveția.

 Discografie

 Albume Solo
 1971: Frida 1975: Ensam 1982: Something's Going On 1984: Shine 1996: Djupa andetag Compilații
 1971: Anni-Frid Lyngstad 1991: På egen hand 1993: Tre kvart från nu 1994: Agnetha & Frida – The Voice Of ABBA 1997: Frida 1967–1972 1998: Svenska Popfavoriter 2000: 14 Hits 2001: The Collection 2005: Frida – The Box (4XCD 1XDVD)

 Singles
 1967: En Ledig Dag 1967: Din 1968: Simsalabim 1968: Mycket Kär 1969: Härlig Är Vår Jord 1969: Så Synd Du Måste Gå 1969: Peter Pan 1970: Där Du Går Lämnar Kärleken Spår 1971: En Liten Sång Om Kärlek 1971: En Kväll Om Sommarn 1971: Min Egen Stad 1971: Nu Vissla I Ett Slag 1972: Vi Är Alla Bara Barn I Början 1972: Man Vill Ju Leva Lite Dessemellan 1975: Fernando 1982: I Know There's Something Going On 1982: To Turn The Stone 1982: Tell Me It's Over 1982: I See Red 1983: Here We'll Stay 1983: Belle (Frida & Daniel Balavoine)
 1983: Time (Frida & BA Robertson)
 1984: Shine 1984: Come To Me (I Am Woman)
 1984: Heart Of The Country 1984: Twist In The Dark 1987: Så Länge Vi Har Varann (Frida & Ratata)
 1987: Om Du Var Här (Ratata)
 1992: Änglamark (Artister För Miljö featuring Frida)
 1996: Även En Blomma 1996: Ögonen 1997: Alla Mina Bästa År (Frida & Marie Fredriksson)
 1997: Alla Mina Bästa År 1999: Dancing Queen (with the Real Group)
 2003: Lieber Gott (Frida & Dan Daniell)
 2004: The Sun Will Shine Again 2011: Mornin' has broken''

Referințe

Legături externe

 Anni-Frid-Lyngstad  (suedeză)

Nașteri în 1945
Nașteri pe 15 noiembrie
ABBA
Suedezi în viață
Cântăreți suedezi

Anni-Frid Lyngstad


Beauchamps se poate referi la:
Beauchamps, localitate în departamentul Manche, Franța
Beauchamps, localitate în departamentul Somme, Franța
Beauchamps-sur-Huillard, localitate în departamentul Loiret, Franța

Beauchamps


Cordoncillo puede referirse a:
El nombre común de la planta Abatia parviflora.
El nombre común de la planta Cunila lythrifolia
El nombre común de la planta Paronychia argentea
El nombre común de la planta Piper amalago
El nombre común de la planta '''''Verbascum pulverulentum.

Cordoncillo


Bridal Veil Falls, Bridalveil Falls eller Bridalveil Fall er et hyppigt brugt navn for vandfald:

Australien
 Bridal Veil Falls (Blue Mountains), Blue Mountains National Park, New South Wales

Canada
 Bridal Veil Falls (Banff), Banff National Park, Alberta
 Bridal Veil Falls, in Bridal Veil Falls Provincial Park, Fraser Valley, British Columbia
 Bridal Veil Falls (Manitoulin Island), Kagawong River, Manitoulin Island, Ontario

Chile
 Velo de la Novia, Aysen
 Velo de la Novia, Cochalmo
 Velo de la Novia, Curanilahue
 Velo de la Novia, Molina

France, Reunion (Indian Ocean)
 Bridal Veil Falls (Salazie), Salazie
 Bridal Veil Falls (Voile de la Mariée), Le Tampon

New Zealand
 Bridal Veil Falls (Waikato), Waikato, North Island
 Bridal Veil Falls (Rotorua), en geotermisk dannelse i Waiotapu, nær Rotorua, North Island
 Bridal Veil Falls (Canterbury), Arthur's Pass, South Island
 Bridal Veil Falls (Skippers Canyon, Otago), Skippers Canyon, Central Otago, South Island
 Bridal Veil Falls (Routeburn, Otago), Routeburn, Queenstown-Lakes District, South Island

Norway
 Bridal Veil Falls (Geirangerfjord), Geirangerfjord.

Perú
 Catarata Velo de la Novia, Chanchamayo Province

Philippines
 Bridal Veil Falls (Iligan City), Iligan City

Portugal
 Cascata do Véu da Noiva, Madeira

Sydafrika
 Bridal Veil Falls (Sabie), Mpumalanga

USA
 Bridal Veil Falls, Alaska, Skagway, Alaska
 Bridal Veil Falls, Alaska, Valdez, Alaska
 Bridal Veil Falls (Catskill Mountains), Catskill Mountains, New York
 Bridal Veil Falls (Colorado Springs), Colorado Springs, Colorado
 Bridal Veil Falls (DuPont State Forest), DuPont State Forest, North Carolina
 Bridal Veil Falls (Eldorado), Eldorado National Forest, Californien
 Bridal Veil Falls (Glenwood Springs), Glenwood Springs, Colorado
 Bridal Veil Falls (Idaho Springs), Idaho Springs, Colorado
 Bridal Veil Falls (Macon County), Highlands, North Carolina
 Bridalveil Falls, Michigan at Pictured Rocks National Lakeshore, Michigan
 Bridal Veil Falls, Minnesota, Minneapolis, Minnesota
 Bridal Veil Falls, New Hampshire, Franconia, New Hampshire
 Bridal Veil Falls (Niagara Falls), New York, one of the Niagara Falls
 Bridal Veil Falls, Ohio, Bedford, Ohio
 Bridal Veil Falls, Oregon, Bridal Veil Falls State Park, Oregon
 Bridal Veil Falls, Pennsylvania, Bushkill Falls, Pennsylvania
 Bridal Veil Falls (Rocky Mountain National Park), Rocky Mountain National Park, Colorado
 Bridal Veil Falls, South Dakota, Spearfish, South Dakota
 Bridal Veil Falls (Telluride), Telluride, Colorado
 Bridal Veil Falls, Tennessee, Monteagle, Tennessee
 Bridal Veil Falls (University of the South), University of the South in Sewanee campus
 Bridal Veil Falls, Utah, Provo Canyon, Utah County, Utah
 Bridal Veil Falls, Washington, Gold Bar, Washington
 Bridalveil Fall, Yosemite National Park, Californien

Bridal Veil Falls


USS Vermillion (CVE-52) (previously AVG-52 then later ACV-52) was laid down on 10 May 1943 by the Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporation as a  auxiliary aircraft carrier; redesignated an escort aircraft carrier, on 10 June 1943; assigned to the United Kingdom under Lend-Lease on 23 June 1943; launched on 27 September 1943; and accepted by Britain on 20 January 1944.

Service history
Commissioned in the Royal Navy as HMS Smiter (D55) (pronounced "smite·er"), designated a , she served the British throughout the remainder of World War II. She returned to the United States at Norfolk Naval Base, Virginia on 20 March 1946 and was officially transferred back to the United States Navy on 6 April 1946. She was immediately determined to be surplus to the needs of the Navy and was designated for sale. Her name was struck from the Navy Registry on 6 May 1946.

On 28 January 1947, she was sold to the Newport News Shipbuilding and Drydock Company, Norfolk, Virginia, for conversion to mercantile service. She was subsequently resold to Compania Argentina de Navigacion Dodero, S.A., and entered mercantile service in 1948 at Buenos Aires as SS Artillero (renamed President Garcia in 1965). She was wrecked off Guernsey in July 1967, deemed a total loss and was scrapped at Hamburg in November of the same year.

Design and description
These ships were all larger and had a greater aircraft capacity than all the preceding American built escort carriers. They were also all laid down as escort carriers and not converted merchant ships. All the ships had a complement of 646 men and an overall length of , a beam of  and a draught of . Propulsion was provided by one shaft, two boilers and a steam turbine giving 9,350 shaft horsepower (SHP), which could propel the ship at .

Aircraft facilities were a small combined bridge–flight control on the starboard side, two aircraft lifts  by , one aircraft catapult and nine arrestor wires. Aircraft could be housed in the  by  hangar below the flight deck. Armament comprised: two 4"/50, 5"/38 or 5"/51 Dual Purpose guns in single mounts, sixteen 40 mm Bofors anti-aircraft guns in twin mounts and twenty 20 mm Oerlikon anti-aircraft cannon in single mounts. They had a maximum aircraft capacity of twenty-four aircraft which could be a mixture of Grumman Martlet, Vought F4U Corsair or Hawker Sea Hurricane fighter aircraft and Fairey Swordfish or Grumman Avenger anti-submarine aircraft.

Notes

References

External links
 history.navy.mil: USS Vermillion
 navsource.org: USS Vermillion (CVE-52) / HMS Smiter
 hazegray.org: USS Vermillion

Ruler-class escort carriers
Ships built in Tacoma, Washington

1943 ships

HMS Smiter (D55)


Cocco Bill je strip i animirani film za djecu, autora Benita Jacovittija.

U ovoj parodiji Divljeg zapada, revolveraš "kratkog fitilja" Cocco Bill, koji umjesto žestokih pića pije čaj od kamilice. On doživljava niz uzbudljivih pustolovina i privodi odmetnike pravdi. Cocco Bill je dobar u duši, no njegova ga eksplozivna narav često dovodi u komične situacije. Sa svojim vjernim, ali iznimno sporim konjem, koji razmišlja, sanja (pije i puši) kao čovjek, Cocco Bill nas vodi u osebujan Jacovittijev crtani svijet u kojem možete naći salamu na dvije noge, crvića sa šeširom i još mnoštvo neobičnih i zabavnih detalja.

Vanjske poveznice
 Cocco Bill

Talijanski strip
Animirane televizijske serije

Cocco Bill


Fântâna Punctelor Cardinale este una dintre fântânile reprezentative ale orașului Timișoara, fiind amplasată lângă Piața Ion I.C. Brătianu, la intersecția străzii Oituz cu bulevardul Take Ionescu.

Descriere
Proiectată la IPROTIM, fântâna a fost construită în anul 1978. Ceea ce particularizează acestă fântână sunt literele decorative care marchează cele patru puncte cardinale (N, E, S și V) și cele patru puncte intercardinale (NE, SE, SV și NV). Este considerată cea mai cunoscută fântână arteziană din Timișoara și un simbol al Timișoarei.

Reabilitare

În anul 1978, când a fost construită în capul bulevardului Leontin Sălăjan (astăzi Take Ionescu), a fost vopsită portocaliu.

În anul 2012, an în care Aquatim a sărbătorit 100 de ani de la punerea în funcțiune a stației de epurare din Timișoara, a avut loc o reabilitare, când fântâna a fost revopsită, schimbându-i-se culorile în alb și albastru. Această schemă de culori a fost posibilă deoarece s-a trecut de la alimentarea cu apă dintr-un foraj la apă din rețeaua publică, recirculată. Apa din foraj era bogată în săruri care lăsau o tentă maronie, culorile trebuind să mascheze acest efect. Apa din rețea nu lasă urme, iar schema de culori adoptată dă o senzație de prospețime.

Note

Legături externe

Clădiri și structuri din Timișoara
Fântâni din România

Fântâna Punctelor Cardinale


La tournée de l'équipe d'Angleterre de rugby à XV de 1988 se déroule en en Australie et aux Fidji en  et .

L'équipe anglaise joue neuf matchs, dont trois test matchs : deux contre l'équipe d'Australie et un contre les Fidji. Elle perd les deux test matchs contre l'Australie, mais gagne tous les autres.

La tournée

Les joueurs

Réserve :
 Will Carling (Harlequins, 5 capes)
 Tim Buttimore (Leicester, non capé)

Les matchs

Notes et références

Articles connexes
 Angleterre-Australie en rugby à XV
 Angleterre-Fidji en rugby à XV

1988
Angleterre 1988
Angleterre 1988

Tournée de l'équipe d'Angleterre de rugby à XV en 1988


William Coucheron-Aamot (født 29. januar 1868 i Stavanger, død 22. maj 1948) var en norsk forfatter.

Coucheron-Aamot blev i 1889 sekondløjtnant i marinen, rejste i 1890 til Kina, hvor han fik ansættelse i marinen og derved lejlighed til blandt andet at ledsage en ekspedition omkring 600 kilometer op ad floden Yangtzekiang samt til at gøre udflugter til den kinesiske mur og besøge andre dele af Østasien. Sine iagttagelser herunder skildrede han først i talrige breve til Morgenbladet, senere i bøgerne Fra den kinesiske mur til Japans hellige bjerg (1893), Kineserne og den kristne mission (1894) og Gjennem de gules land og krigen i Østasien (1895), Li Hung-changs fædreland (1897), i hvilke han viste sig som en beundrer af Kina og meget uvenlig stemt mod missionsvirksomheden. I Det norske folk paa land og sjø (1901 ff.) giver han en populær oversigt over Norges krigshistorie indtil 1914. Han var 1893-96 sekretær i "Departementet for det Indre". Han var ejer af den kendte Veø, en lille ø i Romsdalsfjorden. Han holdt hundredvis af foredrag rundt om i Norge og Danmark.

Kilder

Søofficerer fra Norge
Foredragsholdere
Faglitterære forfattere fra Norge
Nordmænd i 1800-tallet
Nordmænd i 1900-tallet
Personer fra Stavanger

William Coucheron-Aamot


Lapley, Stretton and Wheaton Aston es una parroquia civil del distrito de South Staffordshire, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Lapley, Stretton and Wheaton Aston tiene una superficie de 22,39 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Lapley, Stretton and Wheaton Aston tenía 2612 habitantes (49,43% varones, 50,57% mujeres) y una densidad de población de 116,66 hab/km². El 18,64% eran menores de 16 años, el 74,46% tenían entre 16 y 74, y el 6,89% eran mayores de 74. La media de edad era de 41,35 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 19,53% estaban solteros, el 66,4% casados, y el 14,07% divorciados o viudos.

Según su grupo étnico, el 98,74% de los habitantes eran blancos, el 0,23% mestizos, el 0,88% asiáticos, y el 0,15% de cualquier otro grupo salvo negros y chinos. La mayor parte (98,05%) eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 0,77% de la población, mientras que el 1,19% había nacido en cualquier otro lugar. El cristianismo era profesado por el 83,39%, el budismo por el 0,11%, el hinduismo por el 0,15%, el islam por el 0,31%, el sijismo por el 0,15%, y cualquier otra religión, salvo el judaísmo, por el 0,11%. El 10,56% no eran religiosos y el 5,2% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 1011 hogares con residentes y 18 vacíos.

Referencias

Enlaces externos
 Ficha de Lapley, Stretton and Wheaton Aston en el sitio web oficial del Ayuntamiento de South Staffordshire (en inglés).

Parroquias civiles de Staffordshire

Lapley, Stretton and Wheaton Aston


Avenay () is a commune in the Calvados department in the Normandy region of north-western France.

Geography
Avenay is located some 12 km south-west of Caen just east of Évrecy. Access to the commune is by the D36 road from Sainte-Honorine-du-Fay in the south-west which passes through the heart of the commune and the village and continues north to join the D8. Apart from the village there is the hamlet of La Coquerie on the eastern border. The commune consists entirely of farmland.

The Guigne river flows along the northern border of the commune towards the east where it joins the Orne south of Bully.

History
The oldest traces of Avenay village date from Gallo-Roman times. In 1820-1821 some remains of Gallo-Roman houses were found. In the Middle Ages, the village depended on the Bishop of Bayeux.

In 1827 Avenay (336 inhabitants in 1821) absorbed Fierville-en-Bessin (68 people) in the east of its territory.

Administration

List of Successive Mayors

Demography
In 2017 the commune had 557 inhabitants. This table includes the population of Fierville-en-Bassin prior to 1827.

Sites and Monuments

The Church of Mary of the Assumption (Reconstruction).
Ruins of the Church of Fierville.
The Chateau of Fierville (16th century).
Pompierre Manor (15th century).

Activities and events
Each year, during the 3rd weekend in June, the Festival Committee of Avenay organises an inter-regional competition of bread.

One hundred bakers are judged every year. The competition focuses on different types of bread: Pain brié, Pain de campagne, traditional Baguettes, Croissants etc.

The jury, composed of baking professionals and consumers, use many criteria of quality and presentation.

The results are announced on Sunday afternoon at the fair in the village. The fair begins with a snack of Tripe at 9 am which brings hundreds of gourmands. The day continues with Mass and an exceptional sale of gold tripe.

On this day, the bakers make bread and pastries using bakery equipment and ovens installed specially for the festival. Visitors can buy bread made before their eyes.

The school fair is also held on the same day. On this occasion the students of the school perform several Norman dances in traditional costumes.

See also
 Communes of the Calvados department

References

External links
Avenay on Géoportail, National Geographic Institute (IGN) website
Avenay on the 1750 Cassini Map

Communes of Calvados (department)

Avenay


Göran Nicklasson (født 20. august 1942, død 27. januar 2018) var en svensk fodboldspiller (midtbane).

Nicklasson spillede på klubplan for henholdsvis IFK Göteborg og GIF Sundsvall. Han vandt det svenske mesterskab med førstnævnte i 1969. Han spillede desuden otte kampe for Sveriges landshold, og repræsenterede sit land ved VM 1970 i Mexico.

Titler
Svensk mesterskab
 1969 med IFK Göteborg

Referencer

Fodboldspillere fra Sverige
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1970
Fodboldspillere fra IFK Göteborg
Fodboldspillere fra GIF Sundsvall

Göran Nicklasson


Ghost Hunters es una serie de televisión de telerrealidad paranormal que debutó el 6 de octubre de 2004 en el canal Syfy y desde 2019 es emitida en A&E. En él aparecen  Jason Hawes y Grant Wilson que investigan lugares que supuestamente estarían embrujados y encantados. Originalmente, ambos trabajaban como fontaneros para la empresa Roto-Rooter durante el día, y por las noches se dedicaban a buscar presuntos sucesos paranormales para descubrir al asesino.

En junio de 2008, Ghost Hunters recibió el premio The Truly Terrible Television (TTTV) de Independent Investigations Group por vender pseudociencia y superstición a su audiencia.

Referencias

Enlaces externos
Sitio web oficial por Syfy
Sitio web alternativo por Pilgrim Films
Sitio web de The Atlantic Paranormal Society (TAPS)

Series de televisión de Estados Unidos de los años 2000
Series de televisión de Estados Unidos de los años 2010

Ghost Hunters


فريديريك جون روبنسون ، إيرل ريبون الأول، وعضو المجلس الخاص للملكة المتحدة (1 نوفمبر 1782-28 يناير 1859)، سُمي فخامة إف. جي. روبنسون حتى عام 1827 وعُرف في الفترة المحصورة بين عام 1827 و 1833 بلقب الفيكونت غوديريتش، وهو أشهر اسم دُون في التاريخ، كان رئيس وزراء المملكة المتحدة بين أغسطس 1827 ويناير 1828.

دخل روبنسون، وهو عضو في أرستقراطية ملاك الأراضي الريفية، عالم السياسة من خلال العلاقات العائلية. في مجلس العموم البريطاني، ارتقى في المراتب الوزارية الصغيرة، وأصبح في عام 1818 رئيس مجلس التجارة وهو منصب وزاري. في عام 1823، عُين مستشارًا للخزانة، المنصب الذي شغله لأربع سنوات. وفي عام 1827، ارتقى إلى رتبة النبالة، وأصبح قائد مجلس اللوردات ووزير الحرب والمستعمرات.

خلف غوديريتش رئيس الوزراء، جورج كانينغ بعد أن توفي في عام 1827، إلا أنه لم يتمكن من توحيد ائتلاف كانينغ الهش المكون من حزب المحافظين وحزب الأحرار البريطاني. استقال بعد مضي 144 يومًا على توليه المنصب، وهي أقصر مدة في التاريخ لأي رئيس وزراء بريطاني لم يمت أثناء فترة ولايته.

بعد ترك منصب رئيس الوزراء، خدم غوديريتش في وزارات اثنين من خلفائه، وهما الإيرل غراي والسير روبرت بيل.

حياته وسيرته المهنية

السنين الأولى من حياته
ولد روبنسون في نيوباي هول، يوركشاير، وهو ثاني أبناء توماس روبينسن، بارون غرانثم الثاني من زوجته السيدة ماري يورك، إحدى أبناء فيليب يورك إيرل هاردويك الثاني. تلقى تعليمه في مدرسة إعدادية ببلدة صنبوري أون تاميس، ومن ثم التحق بمدرسة هارو منذ عام 1796 حتى عام 1799، وبعدها بكلية سانت جونز بجامعة كامبريدج في الفترة بين عامي 1799 و 1802. كان ويليام بيت الأصغر عضو برلمان عن جامعة كامبريدج، الذي كان، كما ورد عن صحيفة ذا تايمز، «يلجئ إليه بسبب منصبه أغلب صغار رجال الدولة المحافظين في ذلك الوقت». كان روبنسون بارعًا في الأدب الكلاسيكي، حتى أنه فاز بميدالية السير ويليام براوني لأفضل قصيدة غنائية لاتينية في عام 1801. تم قبوله في جمعية لنكولن بعد أن تخرج في عام 1802. حافظ على عضويته هناك حتى عام 1809، غير أنه لم يزاول مهنةً قانونية ولم يُدع إلى نقابة المحامين.

على خلفية الحروب النابليونية، أدى روبنسون الخدمة العسكرية في بلده وبدوامٍ جزئي برتبة نقيب (1903)، وفي النهاية برتبة رائد (1814-1817) في الكتيبة الشمالية المؤلفة من صغار مالكي الأراضي بمقاطعة وست رايدنغ.

المناصب التي تولاها بعد رئاسة الوزراء
في عام 1830، انتقل إلى حزب الأحرار البريطاني وانضم إلى مجلس وزراء اللورد غراي، كوزير للمستعمرات. كان يعارض العبودية بشدة طوال حياته المهنية، على أسس اخلاقية واقتصادية، وعمل جاهدًا في ثلاثينيات القرن العشرين من أجل تحرير العبيد في جميع أنحاء الإمبراطورية البريطانية. واصل عمله خليفته وزير المستعمرات، اللورد ستانلي، الذي قاد غوديريتش في مجلس للوردات تشريعه المتعلق بإلغاء عقوبة الإعدام.

في عام 1833، أصبح غوديريتش إيرل ريبون. لم يكن يسعى إلى الارتقاء إلى رتبة النبالة، لكنه كان راغبًا في قبول عرض الملك بالانضمام إلى فرسان الرباط، الذي كان لقب فسكونت بالنسبة له، في ذلك الوقت، مرتبةً ليست بالعالية. غادر وزارة المستعمرات في نفس السنة، ولم يكن يرغب في تقلد أي منصب آخر، ولكن غراي أصر على توليه المنصب العالي غير الإداري الذي كان يشغله اللورد بريفي سيل. ولكن في العام التالي، انفصل غوديريتش وستانلي عن حزب الأحرار البريطاني بسبب ما اعتبروه تهديدًا لوضع الكنيسة الأيرلندية الراسخ.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من ريبون (شمال يوركشير)
أشخاص من لندن
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 1806–07
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 1807–12
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 1812–18
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 1818–20
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 1820–26
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 1826–30
أعضاء مجلس الشورى البريطاني
أمراء الأميرالية
وزراء دولة بريطانيون
خريجو كلية سانت جونز (كامبريدج)
رؤساء الجمعية الجغرافية الملكية
رؤساء الجمعية الملكية للأدب
رؤساء لجنة في تجارة
رؤساء مجلس اللوردات
رؤساء وزراء المملكة المتحدة القرن 19
زملاء الجمعية الملكية
مواليد 1782
مواليد في لندن
وفيات 1859
وفيات في لندن

فريديريك روبنسون


An Ochlandra soderstromiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni M.Kumar ngan Sequiera. An Ochlandra soderstromiana in nahilalakip ha genus nga Ochlandra, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ochlandra

Ochlandra soderstromiana


بلدية المُدَينة أو المَدينة أو (نقحرة: ألميدينييّا) ، هي إحدى بلديات مقاطعة قرطبة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 2.510 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن ذات اسم عربي الأصل في شبه الجزيرة الإيبيرية
بلديات قرطبة

الميدينيللا (قرطبة)


The Ford Fiesta is a supermini car that was marketed by Ford from 1976 to 2023 over seven generations. Over the years, the Fiesta has mainly been developed and manufactured by Ford's European operations, and had been positioned below the Escort (later the Focus).

Ford had sold over 22 million Fiestas since 1976, making it one of the best-selling Ford nameplates behind the Escort and the F-Series. It has been manufactured in the United Kingdom, Germany, Spain, Brazil, Argentina, Venezuela, Mexico, Taiwan, China, India, Thailand, and South Africa.

The Fiesta was discontinued in June 2023, after 20 million units had been produced. The final Ford Fiesta rolled off the production line on 7 July 2023.

Development
The Fiesta was originally designed by the project "Bobcat" team headed by Trevor Erskine (not to be confused with the badge-engineered Mercury variant of the Ford Pinto) and approved for development by Henry Ford II in September 1972, just after the launch of two comparable cars – the Fiat 127 and Renault 5. More than a decade earlier, Ford had decided against producing a new small car to rival BMC's Mini, as the production cost was deemed too high, but the 1973 oil crisis caused a rise in the already growing demand for smaller cars.

The Fiesta was an all new car in the supermini segment, and was the smallest car yet made by Ford. Development targets indicated a production cost US$100 less than the current Escort. The car was to have a wheelbase longer than that of the Fiat 127, but with overall length shorter than that of Ford's Escort. The final proposal was developed by Tom Tjaarda at Ghia, overseen by Ford of Europe's then chief stylist Uwe Bahnsen. The project was approved for production in late 1973, with Ford's engineering centres in Cologne and Dunton (Essex) collaborating.

Ford estimated that 500,000 Fiestas a year would be produced, and built a new factory near Valencia, Spain; a transaxle factory near Bordeaux, France; factory extensions for the assembly plants in Dagenham, UK. Final assembly also took place in Valencia.

After years of speculation by the motoring press about Ford's new car, it was subject to a succession of carefully crafted press leaks from the end of 1975. A Fiesta was on display at the Le Mans 24 Hour Race in June 1976, and the car went on sale in France and Germany in September 1976; to the frustration of UK dealerships, right-hand drive versions only began to appear in January 1977. Its initial competitors in Europe, apart from the Fiat 127 and Renault 5, included the Volkswagen Polo and Vauxhall Chevette. Chrysler UK were also about to launch the Sunbeam by this stage, and British Leyland was working on a new supermini, which was launched as the Austin Metro in 1980.

The name "Fiesta" (meaning "party" in Spanish) belonged to General Motors when the car was designed, used as a trim level on Oldsmobile station wagons, and was freely given for Ford to use on their new B-class car. Ford's marketing team had preferred the name "Bravo", but Henry Ford II chose "Fiesta". Ford did end up using the "Bravo" name on a limited edition of the Fiesta Mark I in the early 1980s.

First generation (1976)

The Fiesta was initially available in Europe with the Valencia  Straight-four engine (I4) with high- and low-compression options, and  engines and in Base, Popular, Popular Plus, L, GL (1978 onward), Ghia, and S trim levels, as well as a van. The US Mark I Fiesta was built in Cologne, but to slightly different specifications; US models were Base, Decor, Sport, and Ghia, with the Ghia having the highest level of trim. These trim levels changed very little in the Fiesta's three-year run in the US, from 1978 to 1980. All US models featured the more powerful  engine, (which was the older "Crossflow" version of the Kent, rather than the Valencia) fitted with a catalytic converter and air pump to satisfy strict Californian emission regulations), energy-absorbing bumpers, side-marker lamps, round sealed-beam headlamps, and improved crash dynamics and fuel system integrity, as well as optional air conditioning (which was not available in Europe). In the US market, the North American Ford Escort replaced both the Fiesta and the compact Pinto in 1981, competing with the Chevrolet Chevette and Chevrolet Cavalier.

A sporting derivative (1.3 L Supersport) was offered in Europe for the 1980 model year, using the  Kent Crossflow engine, effectively to test the market for the similar XR2 introduced a year later, which featured a 1.6-litre version of the same engine. Black plastic trim was added to the exterior and interior. The small, square headlights were replaced with larger circular ones, with the front indicators being moved into the bumper to accommodate the change.

For the 1979 auto-show season, Ford in conjunction with its Ghia Operations in Turin, Italy,  produced the Ford Fiesta Tuareg off-road car. It was touted in press materials as "a concept vehicle designed and equipped for practical, off-road recreational use."

Minor revisions appeared across the range in late 1981, with larger bumpers to meet crash-worthiness regulations and other small improvements in a bid to maintain showroom appeal ahead of the forthcoming second generation.

Second generation (1983)

The Fiesta Mark II appeared in August 1983 with a revised front end and interior, and a bootlid mirroring the swage lines from the sides of the car. The 1.3 L OHV engine was dropped, being replaced in 1984 by a compound valve-angle hemispherical combustion chamber (CVH) powerplant of similar capacity, itself superseded by the lean burn 1.4 L two years later. The 957 and 1,117 cc Kent/Valencia engines continued with only slight alterations and for the first time a Fiesta diesel was produced with a 1,600 cc engine adapted from the Escort.

The new CTX continuously variable transmission, also fitted in the Fiat Uno, eventually appeared early in 1987 on 1.1 L models only.

The Mk2 Fiesta core range (excluding special editions) was made up of these model variants; Popular, Popular Plus, L, Ghia, 1.4S (1986 onwards), and finally, the XR2.

The second-generation Fiesta featured a different dashboard on the lower-series trim levels compared to the more expensive variants.
The XR2 model was thoroughly updated with a larger body kit. It also featured a  1.6 L CVH engine as previously seen in the Ford Escort XR3, and five-speed gearbox (also standard on the 1.3 L CVH models), rather than the four-speed gearbox, which had been used on the previous XR2 and on the rest of the Fiesta range. The engine was replaced by a lean-burn variant in 1986, which featured a revised cylinder head and carburettor; it was significantly cleaner from an environmental viewpoint, but was slightly less powerful as a result ().

A truly "hot" Fiesta was never produced by the factory to avoid impacting sales of performance Ford Escort variants, but many aftermarket conversions were available, the best-known being that by the English firm Turbo Technics boosting power to a well-documented , which easily outclassed its "standard" rivals. Ford appreciated the high quality of this conversion, and was keen to look after its customers; the installation was undertaken by approved fitting centres and all the warranties remained valid after.

The facelifted Fiesta, facing competition from the Austin Metro, Fiat Uno, Nissan Micra, Peugeot 205,  Toyota Starlet, Vauxhall Nova, and Volkswagen Polo, was one of the UK's top superminis. In its best-ever year, 1987, over 150,000 Fiesta models were sold in the UK, though it finished second in the sales charts to the Ford Escort. It was available in Japan, sold at Ford/Mazda dealerships called Autorama; it complied with Japanese government dimension regulations, and the engine displacement was in the more favourable Japanese road tax bracket, which helped sales.

Third generation (BE13; 1989)

The third-generation Fiesta Mark III, codenamed BE-13, was unveiled at the end of 1988 and officially went on sale in February 1989.  The car was based on a new platform, ditching the old car's rear beam axle for a semi-independent torsion beam arrangement, and looked radically different, addressing the principal weakness of the previous generation – the lack of a five-door version, which was by then available in its major rivals such as the Fiat Uno, Peugeot 205 and 106, and Opel Corsa/Vauxhall Nova.  The other main change was to the running gear – the improved high-compression swirl version of the Kent/Valencia powerplant.  The CVH units from the second generation were carried over largely unmodified. The diesel engine was enlarged to a 1.8 L capacity.

The first sports model was the 1.6S CVH 90BHP which had a twin choke Weber carburettor with no CAT and was still on sale until August 1991. It was replaced by the fuel injection XR2i.

The sports-model XR2i was launched in August 1989 with an eight-valve CVH  engine with . This was the first Fiesta to have a fuel-injected engine. This was then replaced by a Zetec 16-valve version in 1992, which also had the RS Turbo being supplanted by the RS1800, as the CVH engine was being phased out. The RS1800 shared its 1.8-litre Zetec fuel-injected engine with the  version of the then-current Ford Escort XR3i, and had a top speed of . The XR2i name was also dropped in early 1994, and the insurance-friendly "Si" badge appeared in its place on a slightly less sporty-looking model with either the 1.4 L PTE (a development of the CVH) or the 1.6 L Zetec engine.

With the introduction of the successor Mark IV, the Mark III was built and sold at the same time. To distinguish the car, trim levels were revised, and it was marketed as the "Fiesta Classic". This version continued until production finally ceased in 1997.

Fourth generation (BE91; 1995)

The Fiesta Mark IV (internal code name was BE91) was launched in October 1995 and became Britain's best-selling car from 1996 to 1998, when it was overtaken by the all-new Ford Focus, a replacement for the Escort.

The Mark IV benefited from new interior and exterior styling. It maintained similar dimensions to the Mark III, along with the platform and the basic body structure, most noticeably the side door openings. The RS1800 and RS Turbo models were not carried over to the updated Fiesta range.

The model featured a range of new Zetec-SE engines, available in 1.25 L and 1.4 L forms, the 1.8-litre Diesel engine was slightly modified for the Mark IV, now marketed as the "Endura DE". Lower-specification models remained available with what was the final edition of the Kent 1.3 L OHV engine, now known as Endura-E.

As an exercise in badge engineering, the Mazda 121 and Ford Fiesta Mark IV shared their design, were built on the same production lines, and used almost all the same parts. In the JD Power reliability surveys at the time, the Mazda was reported to be significantly more reliable and attracted higher levels of customer satisfaction, despite it being a slower seller than the Fiesta.

Fifth generation (BE256; 2002)

On April 1, 2002, the Fiesta Mark V was unveiled. This generation of the Ford Fiesta (Mk5) is often referred to as Mk6. This is because the previous model, the Mk4 Fiesta, was often called the Mk5 after it received a facelift in late 1999. In other words, the 2002-2008 Fiesta is the fifth generation model and what is often referred to as Mk5 is just a facelift model of the Mk4 – different looking front but still the same car. Production at Almussafes Plant started on April 29, 2002. Most engines were carried over from the previous Fiesta, but renamed "Duratec", as the "Zetec" name was now solely used for sportier models. The previous push-rod 1.3 L engine was initially available in the UK, but this was quickly replaced with a Rocam 1.3 L, both under the name Duratec 8v.

Trim levels available initially were Finesse, LX, Zetec, and Ghia, with limited-edition variants soon following. The fifth generation was also the first Fiesta to feature the antilock braking system and passenger airbags as standard. This generation became the best-selling Ford Fiesta generation to date.

Engines available include 1.25, 1.3, 1.4, 1.6, and 2.0 L petrol engines, plus 1.4 L 8v and 1.6 L 16v Duratorq TDCi common-rail diesels built in a joint venture with PSA. There was also a Supercharged 1.0 L in the Brazilian market.

This was the first Fiesta to be sold in Asia and Australasia (all 1.6 L LX three-door/five-door, Zetec three-door, Ghia five-door), replacing the Kia-based Festiva. In Brazil and Argentina, a Fiesta saloon version was introduced in late 2004. A similar Fiesta saloon model, with a different front end, was released in India in late 2005. This Fiesta generation was ergonomically and mechanically more advanced than any previous generation. The 2005 facelift came with an improved exterior.

Sixth generation (B299/B409; 2008)

The sixth-generation Fiesta, also known as Mark VI or Mark VII in the UK, was shown in concept form as the Ford Verve at the Frankfurt Motor Show in September 2007, and marketed in principal European markets, Australia and the United States. Developed under the project code B299 and B409, this model uses the new Ford global B-car platform.

The model was launched under the company's new "One Ford" strategy, which called for single models to be manufactured and sold globally to achieve efficiency and economies of scale, instead of making regional models. Production started at Ford's Cologne plant in Germany in August 2008. A second plant in Valencia, Spain, started production in early 2009. Production in China, Thailand, and Mexico started from late 2008 to 2010. In Brazil, the production of the hatchback version started in 2013.

In late September 2012 at the Paris Motor Show, the facelifted Fiesta for the European market went on sale in 2013. It was the first to use Ford's latest corporate front end, which included the newly introduced trapezoidal grille.

Seventh generation (B479; 2017)

On November 29, 2016, the seventh-generation Fiesta (Mark VII, or Mark VIII in UK) was announced in Germany. It is said to be larger, roomier, safer, more efficient, and more upmarket compared to its predecessor. The Fiesta range expanded to include new additions - a crossover-styled variant called the Fiesta Active, and the luxury Fiesta Vignale.

Unlike previous generations, the Fiesta has been phased out from North America, South America, Australasia, and Asia, according to Ford, due to the popularity of crossover SUVs, pickup trucks and sports cars, such as the Ranger, Everest, Mustang and Escape. However, the Fiesta ST continued to be sold in Australia due to its popularity and larger profit margin.

Commercial variants
All seven generations of the Fiesta have been available in sedan delivery/panel van format, although not in all markets. The Mark I, II, and III versions feature the standard three-door bodyshell with the rear side glass replaced by body-coloured metal and a flat floor pan instead of the rear seats.

In 1991, a "high-cube"-style van based on the Mark III front bodyshell, but with longer wheelbase and Renault-derived rear torsion bar suspension, was introduced and was named the Ford Courier. The Courier continued in the Mark IV style through  2002, when it was replaced by the Ford Transit Connect.

For the Mark V, the standard Fiesta van version was based on the three-door bodyshell rather than the taller five-door version. The Mark VI Fiesta van was first introduced in the European market in mid-2009, a year after the original launch.

Motorsport

Rallying

Two Ford Fiestas starred in the 1979 Monte Carlo Rally — the British entry driven by Roger Clark and aided by co-driver Jim Porter, and a German entry piloted by Ari Vatanen and co-driven by David Richards. Both cars were highly modified with special motorsport components throughout and featured pioneering limited-slip differential  technology. The cars were powered by competition tuned versions of the 1,600 cc Kent crossflow engine — a later version of which appeared in the Mk 1 Fiesta XR2.  The two rally cars performed well in the arduous ice and snow that year. Roger Clark did not set any records but the German car achieved 9th position overall — a very encouraging result, which sparked demand for sportier Fiestas.

Since this, sporting and "hot hatch" editions have been introduced, including Supersport, XR2, S(Sport), XR2i, Si, RS Turbo, RS1800, Zetec S, Zetec RS, and ST. All of these were powered by a range of engines from the Ford Kent  to the Ford Duratec engines.

The Ford RallyeConcept in 2002  has been realised through an intensely close collaboration between Ford RallyeSport, the motorsport experts behind the Puma Super 1600 and the Focus WRC rally cars, and Ford Design Europe, the creative team responsible for the new three-door Fiesta on which the RallyeConcept is based. Ford RallyeConcept's marriage of the motorsport engineer's objective for performance functionality with the eye for detail of the designer has been so effective that Ford has committed to an engineering development programme to bring a Fiesta-based rally car to reality. Aiming for FIA homologation by mid-2003, Ford RallyeSport is hoping that it will become Ford's next success story in national and international rallying. The Fiesta Super 1600 debuted at Rally Greece 2004.

The "Fiesta Sporting Trophy" is a One Make Championship; beginning its first season in March 2006, it combines keen competition with equal performance and leaves the decision about winning or losing to the drivers and co-drivers' capabilities. The driver, co-driver, and mechanics work as a team to compete against the toughest adversary of all—the clock.

The Fiesta Sporting Trophy is based around the Fiesta ST Group N car. The car has  from the 2 L Duratec ST engine, which when combined with the conversion kit from M-Sport, has been designed to provide all of the safety equipment and performance upgrades to enable the car to be competitive and reliable at any event around the world.

In March 2007, the Pirtek Rally Team introduced the Ford Fiesta Super 2000 rally car, which was to compete in the Australian Rally Championship.

On November 18, 2009, Ford with M-Sport unveiled the Ford Fiesta S2000 Mark VI. Although not due for homologation until January 2010, it was set to make its debut as course car on the final round of the IRC series, Rally Scotland. The car had been built to compete mainly in the Super 2000 World Rally Championship. In 2013, M-Sport developed the Ford Fiesta R5, the successor of the Fiesta S2000; this was based on the 1.6 litre Fiesta ST, and was designed for the Group R5 class of rallying. Fiesta R5 got Evo update in early 2016.
With new WRC regulations coming in 2011, M-Sport developed the Fiesta RS WRC, based on Fiesta S2000. It won six WRC rounds in 2011 and 2012, driven by Jari-Matti Latvala, Mikko Hirvonen and Mads Ostberg, but since M-Sport lost most of its manufacturer support for the 2013 season the car hasn't been able to win. In 2013, Thierry Neuville was the world championship runner-up, being a M-Sport junior works driver. Fiesta RS WRC has been very popular among private drivers, due to its good driveability, reasonable price and good availability.

The WRC regulations will be altered for 2017 and M-Sport has thus started developing the Mk7 Fiesta World Rally Car.

Fiesta ST Group N specifications

Rallycross

The Fiesta Rallycross Supercars version is a racecar with a 2.0 L Duratec turbocharged four-cylinder engine, running on petrol or E85 (85% ethanol/15% petrol). It produces over  and . That propels the  rallycross-prepped Fiesta up to sixty in 2.2 seconds. The cars were more powerful (another 200 bhp) than WRC cars.

The Fiesta Mk6 Rallycross cars made their US debuts in the 2009 Pikes Peak International Hill Climb in Colorado. Swedish team Olsbergs MSE announced the cars would later appear in ESPN's X Games 15 on 2009-08-02. The two Olsbergs MSE Fiesta Mk7 Rallycross cars were based on the Fiesta hatchback model road cars, one with 3 doors, the other one a 5-doors version, but with all-wheel drive, powered by 2.0 L Duratec Ford engines capable of more than  (for PPIHC only).

British company M-Sport also builds Fiesta Rallycross Supercars to Global Rallycross Championship teams Hoonigan Racing Division, Chip Ganassi Racing and Bryan Herta Autosport.

Driving a Fiesta, Tanner Foust won the 2011 and 2012 Global RallyCross Championship and was runner-up in the 2011 and 2012 FIA European Rallycross Championship. Toomas Heikkinen won the Global RallyCross Championship in 2013 and Joni Wiman and 2014. Other notable drivers include Marcus Grönholm, Ken Block and Brian Deegan.

An Olsbergs MSE RX Supercar Lite from FIA Rallycross Lite is also based on Ford FIesta.

Circuit racing
In the UK, the Fiesta is commonly used in club level motorsport series but has its national one-make series called the Ford Fiesta Championship. During its peak in the 1980s and 1990s, it had manufacturer support and it even was a support race to the British Grand Prix and numerous British Touring Car Championship rounds. The series has gone through numerous name changes including Ford Credit Fiesta Championship, Ford Fiesta Zetec Championship and BRSCC Ford Si Challenge and is nowadays run by the BRSCC (British Racing and Sports Car Club) as a club racing championship. The organisation also run the other series that consists of Fiestas.
 Ford XR Challenge, for XR2 and XR2i models, also consists of the Escort XR models.
 Ford Saloon Championship, mainly for a wider range of Ford models but Fiestas are mostly seen in classes C and E with a Mk 4 example winning the title outright in 2006 at the hands of Ollie Allen.
The car has also been raced in the Touring-Light division of the Russian Touring Car Championship.

Fiesta drivers won the Super 1600 class of the European Touring Car Cup seven times from 2008 to 2016.

Sales and popularity
The Fiesta has been Britain's most popular new car in 1990, 1991, 1996, 1997, 1998 and each year from 2009 to 2020,  by the time of the MK2 Fiesta's demise in early 1989, just under 1,300,000 had been sold in Britain since its launch 12 years earlier, In June 2014 Ford claimed the largest market share in the UK, of 12.87% – and almost half of those registrations belonged to the Fiesta. By July 2014, the Fiesta became the UK's best-selling car of all time, with 4,115,000 sold.

Awards and recognition

The 2011 Fiesta was one of the five finalists for the 2011 Green Car of the Year awarded by the Green Car Journal in November 2010, competing with two plug-in electric vehicles, the Nissan Leaf and the Chevrolet Volt (the winner), and two hybrid electric vehicles.

 Winner of UK Design Council Efficiency Award for "exemplary contribution to the reduction of running and maintenance costs" in 1978. The award was presented by Prince Philip.
 Winner Australia's Best Small Car in 2004.
 Winner of Business Standard Motoring Jury Award, 2006.
 What Car's Best Used Supermini for 2006 – 1.4 Zetec 3dr 2003 – Runner Up Toyota Yaris 1.0 T2 3dr 2003.
 Winner of Brazilian Auto Esporte magazine Car of the Year in 2005 (Fiesta Sedan).
 Winner of Game Informer magazine Best Racing Games of the Year For Best Car in 2011 (Fiesta Gymkhana Car).
 Named Scottish Car of the Year 2008 at the 11th annual Association of Scottish Motoring Writers (ASMW) awards dinner in St Andrew's, Scotland.
 Named 'Car of the Year 1989' by Britain's What Car? magazine.
 Named 'Car of the Year 2009' by Britain's What Car? magazine.
 Named 'Semperit Irish Small car of the Year' by tyre manufacturer Semperit
 Named 'Car of the Year' and 'Best Supermini' in Auto Express magazine's New Car Awards 2009.
 Fiesta ECOnetic named 'Least boring green car' of 2009 by Top Gear's James May.
 First minicar to achieve Top Safety Pick by the US Insurance Institute for Highway Safety (IIHS) based on front-, side- and rear-impact crash testing and roof-strength.
 Winner of the 2011 AJAC Car of the year award for Best Small Car under $21,000.
 Named 'Supermini of the Year 2013' by Britain's What Car?
 Named 'Used Car of the Year 2012' by UK's CAP Black Book Car Guide.
 Fiesta ST chosen Top Gear's Car of the Year 2013
 Best Driver's Car Award – Bloomberg-UTV Autocar India Awards
 Business Standard Motoring Jury Award 2006
 Fiesta ST awarded Winner 'Best Performance Car Under $100k ' in 2015 by Carsales during their Car Of The Year in Australia.
Fiesta ST awarded Top Gear (TG) Magazine's car of the year 2019 –
Fiesta ST named Parker's car of the year 2019
Fiesta named as 'Car Buyer car of the year 2019' and Fiesta ST named as 'Car Buyer hot hatch of the year 2019'

Discontinuation
In October 2022, Ford executives announced the discontinuation of the Ford Fiesta, as costs of parts increase and drivers opt for SUVs. This will also allow the company to focus on electrifying its lineup. The last Ford Fiesta left the production line in Cologne, Germany, on July 7, 2023. The final two Ford Fiestas will be kept by Ford, one will join Ford's international heritage fleet, and another Fiesta will join Ford's UK heritage fleet.

See also
 Ford Ikon

References

External links

  (Germany)
  (UK)
 Official Brochures (US): 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016

Cars introduced in 1976
Subcompact cars
Sedans
Euro NCAP superminis
Latin NCAP superminis
Hot hatches
Ford B3 platform
Rally cars
Touring cars
Cars of Spain
Vehicles with CVT transmission
Front-wheel-drive vehicles
Goods manufactured in Germany
1980s cars
1990s cars
2000s cars
2010s cars
2020s cars
Rallycross cars

zh:福特嘉年華

Ford Fiesta


El partido judicial de Atienza era uno de los nueve partidos judiciales en los que se dividió la provincia de Guadalajara (España) hasta 1965. Tenía como cabeza la localidad de Atienza, aunque hasta 1835 fue su sede Miedes de Atienza, y englobaba a municipios del norte de la provincia, que fueron incluidos en el partido judicial de Sigüenza tras la reestructuración de los partidos judiciales de 1965.

Municipios

Referencias

Atienza
Atienza

Partido judicial de Atienza


جبل سيدي عيش جبل يقع بمعتمدية سيدي عيش من ولاية قفصة  بوسط غربي الجمهورية التونسية بين ولايتي سيدي بوزيد والقصرين، بين مدينتي القصرين وقفصة، شمال شرقي معتمدية سيدي عيش. يبلغ ارتفاعه 1029 م.

قمم جبلية تونسية
ولاية القصرين
ولاية سيدي بوزيد
ولاية قفصة

جبل سيدي عيش


Cliftonia, monotipski biljni rod iz porodice Cyrillaceae, dio reda vrjesolike. Jedina vrsta je američki endem C. monophylla iz Alabame, Floride, Georgije, Louisiane, Mississippija i Južne Karoline.

Rod je opisan 1807.

Sinonimi
 Mylocaryum Willd.
 Walteriana Fraser ex Endl.
 Cliftonia ligustrina Sims ex Spreng.
 Cliftonia nitida C.F.Gaertn.
 Mylocaryum ligustrinum Willd.
 Ptelea monophylla Lam.

Izvori

Cyrillaceae

Cliftonia


Ruuskeri (, en ) est une île située dans le golfe de Finlande.
L'île fait partie du raïon de Vyborg de l'oblast de Léningrad en Russie.

Géographie
Ruuskeri est située à environ 18 km au sud- ouest de Suursaari à la frontière entre l'Estonie et la Russie .
L'île il a un phare en pierre de 19 mètres de haut.
Ruuskeri est inhabitée et le phare fonctionne en mode automatique.

Histoire
L'île de Ruuskeri avait déjà un phare dès 1818. En 1886, un nouveau phare octogonal en brique y est construit.
Faisant partie de la Finlande, Ruuskeri faisait partie de la municipalité de Suursaari.
En 1940,  Ruuskeri fera partie des territoires cédés par la Finlande à l'Union soviétique dans le cadre de l'armistice de Moscou après la guerre de continuation.

Bibliographie

 .

Références

Voir aussi

Liens externes
Ruuskeri
Photographies

Articles connexes
 Îles extérieures du golfe de Finlande

Île du golfe de Finlande
Île dans l'oblast de Léningrad
Ancienne commune en Finlande
Îles extérieures du golfe de Finlande

Ruuskeri


San José Ayuquila es una población en Oaxaca en el sur-occidente de México. Es una parte del Distrito de Huajuapan en el norte de la Región Mixteca Oaxaqueña.

A partir de 2005, el municipio tuvo una población total de 1,342.

Toponimia
Ayuquila es contracción de Ayoxochquilla que significa "Donde abundan los quelites o hierbas comestibles de flor de calabaza", palabra compuesta de ayotli: calabaza, xochitl: flor, quilitl: quelite y de la variante de tla: abundancia.

Recursos naturales
Los recursos naturales del municipio lo integran sus tierras de cultivo agrícola y los pastos para la cría de ganado.

Cultura
Al santuario del Santo Niño de Atocha en Ayuquila, Oaxaca, población que se encuentra en los límites de Puebla colindando con la junta auxiliar de Ibarra Ramos del municipio de Chila de las Flores, es el más visitado cada 6 de enero día de los Santos Reyes, miles de peregrinos de la Mixteca poblana y oaxaqueña lo consideran como el niño santo más milagroso.

San José Ayuquila, es apenas una pequeña población donde habitan menos de 600 familias, el pueblo figura entre la lista de poblaciones con mayor número de migrantes, pero cada inicio de año llegan a este lugar cientos de peregrinos a darle gracias al Santo Niño de Atocha porque dicen es muy milagroso, la cifra de visitantes se eleva cada año y eso ha hecho que la festividad sea más grande.

La fiesta inicia desde el 3 de enero pero el día principal es el 6 de enero, el pueblo se prepara para recibir al excelentísimo señor obispo de la diócesis de Huajuapan de León, llega cada año para celebrar a las 12:00 horas la misa mayor en la que participan grupos católicos de todos los municipios de la Mixteca poblana, la fe ante la pequeña imagen es tan grande que no esperan encontrar sombra o una silla para asistir la misa, los rayos del sol forman parte de la devoción que llevan ante el niño milagroso.

Referencias

Localidades del estado de Oaxaca

San José Ayuquila


Rotimi Adebari (* 1964 in Okeodan, Ogun, Nigeria) ist ein irisch-nigerianischer Politiker. Der Bürgermeister der Stadt Port Laoise ist der erste schwarze Bürgermeister Irlands.

Nach seiner Konversion vom Islam zum Christentum war Adebari im von religiösen Konflikten gezeichneten Nigeria unter familiären Druck geraten. Im Jahr 2000 floh er deshalb mit seiner Ehefrau und zwei Kindern nach Irland, wo er wegen religiöser Verfolgung Asyl beantragte. Spätere Vorwürfe, er habe bereits Ende der 1990er Jahre in der London Underground gearbeitet, sei also nicht, wie er behauptete und wie es das irische Asylrecht als Bedingung vorsieht, von Nigeria aus direkt nach Irland gegangen, bestritt er. Der Asylantrag in Irland wurde zwar wegen mangelnder Beweise für eine persönliche Verfolgung abschlägig beschieden; da aber zwischenzeitlich sein dritter Sohn in Irland geboren worden war, erhielt die Familie eine Aufenthaltsgenehmigung.

Die Familie zog nach Port Laoise im County Laois. An der Dublin City University schloss Adebari einen Master in interkulturellen Studien ab. 2004 wurde er als unabhängiges Mitglied in den Rat der Stadt Port Laoise gewählt. 2007 wurde er mit sechs Stimmen von Abgeordneten der Parteien Fine Gael und Sinn Féin sowie eines unabhängigen Abgeordneten zum Bürgermeister gewählt. Der Schritt wurde allgemein als Zeichen für den Wandel Irlands hin zu einer Einwanderungsgesellschaft aufgenommen. Adebari selbst hob hervor, dass Irland ein Land der Chancengleichheit sei. Bei den Wahlen zum Dáil Éireann 2011 trat Adebari, der mittlerweile die irische Staatsangehörigkeit besitzt, als unabhängiger Kandidat an, wurde aber nicht gewählt.

Weblinks
  auf der Seite des Laois County Council

Anmerkungen

Bürgermeister (Port Laoise)
Ire
Nigerianer
Geboren 1964
Mann

Rotimi Adebari


حارث محي الدين عبد العبيدي  (1966 - 12 حزيران 2009)، نائب في مجلس النواب العراقي عن جبهة التوافق العراقية ورئيس كتلتها في المجلس. كان يشغل منصب رئيس لجنة حقوق الإنسان بالبرلمان العراقي.

نبذة عن حياته

درس الفقه الإسلامي في كلية الفقه التابعة للجامعة المستنصرية في النجف لمدة سنة واحدة، فحصل على درجات عالية أهّلته للدخول إلى كلية الشريعة الإسلامية في بغداد، ليتخرج منها عام 1988 حاصلا على شهادة البكالوريوس في الفقه الإسلامي.

حاصل على شهادة الدكتوراه في الفقه المقارن / كلية العلوم الإسلامية / جامعة بغداد.
كان يؤدي الامتحان النهائي لنيل شهادة البكالوريوس في القانون من الجامعة الإسلامية / بغداد عندما تم اغتياله.

في عام 2005، أصبح العبيدي نائباً في أول برلمان عراقي منتخب بعد عام 2003 حيث كان مرشحاً عن قائمة جبهة التوافق العراقية، وبقي في هذا المنصب حتى استشهاده في حزيران 2009. كان طوال فترة عمله في مجلس النواب صوت المعتقلين والمظلومين حتى لُقِّب بنصير المظلومين لجهده المتميز في هذا المجال. نظراً لحبه للعمل في المجالات الإنسانية وهذا ما كان واضحا طيلة حياته، أراد خدمة بلده وشعبه فطلب أن يكون عضواً في لجنة حقوق الإنسان وكان له ذلك فأصبح نائباً لرئيس اللجنة.

ساهم في كثير من النشاطات الإنسانية وكان أحد السباقين في متابعة أحوال السجناء والمعتقلين العراقيين حتى في أشد الفترات خطورة وحساسية. نظراً لوسطيته واعتداله فقد حظي بمحبة واحترام الجميع، فانتخب رئيسا للكتلة النيابية لجبهة التوافق العراقية في السابع من جمادى الأولى - 1430هـ الموافق 2 أيار 2009م.

استشهد بعد إلقائه خطبة الجمعة ليوم 12 حزيران 2009م بجامع الشواف في بغداد.

اغتياله

اغتيل في يوم 12 حزيران 2009 في هجوم مسلح عقب أدائه خطبة وصلاة الجمعة في مسجد الشواف غربي العاصمة بغداد على يد فتى في الخامسة والعشرين من العمر. وحسب شهود عيان أطلق المسلح النار من مسدس كان يحمله عليه ثم ألقى عليه قنبلة يدوية داخل المسجد، ما أدى إلى مقتله على الفور.

وقد كشفت قيادة عمليات بغداد عن الشخص الذي قام بعملية اغتيال رئيس كتلة التوافق العراقية في مجلس النواب حارث العبيدي. وقالت في بيان أنَّ مرتكب عملية الاغتيال يُدعى أحمد جاسم إبراهيم من مواليد 1984. وأضافت أنَّ القاتل تسلَّل إلى الجامع من إحدى البنايات المجاورة له، وعندما نفّذ العملية حاول الهرب من الباب الخلفي للجامع وقام برمي إطلاقات نارية ورمي رمانة صوتية. وتابع أن إحدى سيطرات الفرقة السادسة تمكنت من قتله وضبطت بحوزته هوية أحوال مدنية صادرة من دائرة نفوس المنصور.

استدعاء وزيري الداخلية والدفاع
تحدث في جلسة البرلمان قبل يوم من مقتله عن انتهاكات خطيرة قال أنها ترتكب في السجون التابعة لوزارتي الداخلية والدفاع، وطالب باستدعاء وزيري هاتين الوزارتين للاستفسار منهما عن حقيقة هذه الانتهاكات، ومن بينها عمليات اغتصاب وتعذيب جسدي ونفسي.

مصادر

وصلات خارجية
 بكاه العراقيون من الشمال إلى الجنوب: الفارس الهمام د. حارث العبيدي يترجّل شهيداً، الحزب الإسلامي العراقي.

التمرد العراقي
أشخاص قتلوا في العراق
أشخاص من بغداد
أشخاص من قبيلة العبيد
أعضاء مجلس النواب العراقي عن انتخابات كانون الأول 2005
أئمة مساجد
خريجو الجامعة المستنصرية
خريجو جامعة بغداد
دعاة عراقيون
سياسيون عراقيون مغتالون
سياسيون عراقيون مغتالون في عقد 2000
سياسيون في الحزب الإسلامي العراقي
سياسيون مغتالون عقد 2000
ضحايا عمليات إرهابية
عقد 2000 سياسيون مغتالون في آسيا
مواليد 1966
نواب عراقيون
وفيات 1430 هـ
وفيات 2009
وفيات بسلاح ناري في العراق

حارث العبيدي