Râul Conemaugh este un afluent al râului Kiskiminetas din Statele Unite ale Americii. Cu o lungime de 110 km (70 mile), acesta traversează comitatele Westmoreland, Indiana și Cambria și zonele metropolitane ale orașelor Pittsburgh și Johnstown din statul Pennsylvania. Numele râului are la origini cuvântul kwənəmuxkw, care înseamnă "vidră" în limba Unami-Lenape, vorbită de o populație indigenă, putând fi tradus ca "Pârâul vidrei".

Curs

Râul Conemaugh se formează la confluența pârâurilor Little Conemaugh și Stonycreek, în aproprierea localității Johnstown, în sud-vestul comitatului Cambria. Cursul acestuia este orientat pe direcția V-NV, formând numeroase meandre de-a lungul unei zone muntoase situată la nord de dealurile Laurel Hill și Chestnut Ridge. Râul are doi afluenți principali, pârâul Blacklick, cu care se unește la nord-vest de Blairsville, și pârâul Loyalhanna, cu care se întâlnește în apropiere de Saltsburg, formând râul Kiskiminetas. O mare parte din cursul său inferior se află la granița dintre comitatele Westmoreland și Indiana.

Bazin hidrografic

Bazinul râurilor Kiskiminetas-Conemaugh acoperă o zonă muntoasă pitorească, situată în centrul unei regiuni miniere importante din partea de vest a Pennsylvaniei. Înainte de construirea barajului, orașul Livermore era un punct de popas important de-a lungul fostului curs al râului și căii ferate, deservind zona cuprinsă între orașele Blairsville și Saltsburg. Bazinul hidrografic al celor două râuri este considerat a fi unul dintre cele mai poluate din regiune, în principal din cauza deversărilor de la minele abandonate din apropriere. Numeroase agenții de stat și private din regiune au dezvoltat proiecte pentru regenerarea acestei zone.

Note

Conemaugh

Râul Conemaugh


Giannis Arabatzis (Greacă: Γιάννης Αραμπατζής; n. 9 mai 1991, Makrochori, Veria), este un fotbalist grec, care evoluează pe postul de portar la clubul din țara sa natală, AOK Kerkyra.

Palmares
AEK Atena
Cupa Greciei: 2010-2011

Legături externe
 Guardian Football

Fotbaliști greci
Fotbaliști ai FC Astra Giurgiu
Greci expatriați în România

Giannis Arabatzis


Constantin Cruțescu () a fost un general român care a luptat în Războiul de Independență.

Biografie
Intră în Școala militară de ofițeri din București la 10 iulie 1857. Sublocotenent în iulie 1859, în Regimentul 1 infanterie de linie, locotenent la 24 ianuarie 1861, în Regimentul 7 de linie, Constantin Cruțescu este avansat căpitan la 30 august 1863 și mutat în Batalionul de geniu. Maior la 2 octombrie 1867, locotenent-colonel la 1 ianuarie 1872 și colonel la 8 aprilie 1877, comandă în timpul Războiului de Independență Regimentul 1 infanterie de linie, pe frontul de la Plevna și Brigada 1 din Divizia 1 infanterie a colonelului Dimitrie Lecca, pe frontul de la Vidin.
Unitățile din brigada sa cuceresc la 12 ianuarie, după lupte grele, satul Tatargik, punct important din sistemul defensiv al cetății Vidin.
Pentru modul cum a condus trupele din subordine, este decorat cu "Steaua României" în grad de ofițer, "Virtutea Militară" de aur, Crucea "Trecerea Dunării", Medalia Apărătorilor Independenței, Ordinul "Sfânta Ana" clasa a II a și "Medalia comemorativă de campanie" rusă.
Avansează până la gradul de general de brigadă.

Bibliografie
 România Militară, nr. 16, 1892, p. 439-440
 Cronica participării armatei române la Războiul de Independență, p. 72

Nașteri în 1838
Decese în 1897
Generali români din secolul al XIX-lea
Decorați cu Ordinul Steaua României
Decorați cu Virtutea Militară
Decorați cu Crucea Trecerea Dunării
Decorați cu Medalia Apărătorii Independenței
Decorați cu Ordinul "Sfânta Ana"
Militari români în Războiul pentru Independență

Constantin Cruțescu


Doswellia es un género extinto de arcosauriforme. Ha sido situado en su propia familia, Doswellidae, y en su propio suborden, Doswelliina. Era un carnívoro que existió en la zona oriental de Norteamérica durante la etapa del Carniense del Triásico Superior. Sus fósiles han sido halados en el Miembro Poor Farm de la formación Falling Creek en Virginia. La formación, la cual se halla en la cuenca Taylorsville, es parte del mucho mayor Supergrupo Newark. Doswellia fue nombrado debido a Doswell, el pueblo cerca del cual se hallaron sus restos.

Taxonomía
La especie tipo, Doswellia kaltenbachi, fue descrita por Weems en 1980. Weems situó a Doswellia dentro de Thecodontia, un grupo de arcosaurios que tradicionalmente incluía a varios arcosaurios triásicos. Él situó al género dentro de su propia familia, Doswelliidae, y suborden, Dosweliina. Parrish (1993) situó a Doswellia entre los más primitivos de los crurotarsos, un grupo que incluye a los crocodilianos y a sus parientes extintos. Más recientemente, Dilkes y Sues (2009) propusieron una relación cercana entre Doswellia y la primitiva familia de arcosauriformes Proterochampsidae. Desojo et al. (2011) añadió a los arcosauriformes suremericanos Tarjadia y Archeopelta a Doswelliidae, y encontraron apoyo para la clasificación de Dilkes y Sues en su propio análisis filogenético.

Referencias

Enlaces externos
 Crurotarsi Phylogeny Archive (en inglés)
 Doswellia en Palaeos Vertebrates (en inglés)

Archosauromorpha
Fósiles del Triásico
Fósiles de América del Norte

Doswellia


Perry Groves (født 19. april 1965 i London, England) er en engelsk tidligere fodboldspiller (venstre wing).

Groves startede sin karriere hos den lavere rangerende klub Colchester United, men skiftede i 1986 til storklubben Arsenal. Tiden hos Arsenal var succesfuld, og Groves var med til at sikre klubben to engelske mesterskaber samt en Liga Cup-titel.

Groves stoppede sin karriere allerede som 28-årig grundet skader i akillessenen, og har siden været TV-ekspert for blandt andet Sky Sports og BT Sports.

Titler
Engelsk mesterskab
 1989 og 1991 med Arsenal

Football League Cup
 1987 med Arsenal

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Arsenal F.C.
Fodboldspillere fra Colchester United F.C.
Fodboldspillere fra Southampton F.C.
Fodboldspillere fra Dagenham & Redbridge F.C.
Personer fra London

Perry Groves


Lyksborg Sogn (på tysk Kirchspiel Glücksburg) er et sogn i det nordlige Angel i Sydslesvig, omgivet af Munkbrarup Sogn. Sognet lå i Munkbrarup Herred (Flensborg Amt), nu Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten. Sognet omfatter den centrale del af den nuværende Lyksborg Kommune.

I Lyksborg Sogn findes flg. stednavne:
 Jomfrubjerg
 Keglebjerg (Kegelberg)
 Lyksborg
 Lyksborg Slot
 Midtkobbel (Mittkoppel)

Litteratur
 M. Mørk Hansen og C. L. Nielsen: Kirkelig Statistik over Slesvig Stift med historiske og topografiske bemærkninger, 2. bind, Kjøbenhavn 1864, s. 246 f.
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, s. 489

Eksterne henvisninger
 Lyksborg tyske Menighed
 Lyksborg danske Menighed

Sogne i Sydslesvig

Lyksborg Sogn


José Alberto Costa (født 31. oktober 1953) er en portugisisk fodboldspiller.

Portugals fodboldlandshold

|-
|1978||5||1
|-
|1979||3||0
|-
|1980||4||0
|-
|1981||7||0
|-
|1982||1||0
|-
|1983||4||0
|-
!Total||24||1
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Portugal

José Alberto Costa


Phélipeaux (også: Phelipeaux, Philippaux) og Pontchartrain var to fantomøer i søen Lake Superior i Nordamerika, som man på et tidspunkt troede var rigtige øer og som var vist på tidlige kort mellem Keweenaw-halvøen og Isle Royale.

De optrådte første gang på et kort af den franske kartograf Jacques-Nicolas Bellin. Senere blev de også medtaget på andre kort, bl.a. også på det såkaldte Mitchellkort fra 1755 af John Mitchell som i 1783 var grundlaget for fredsforhandlingerne i Paris mellem USA og det britiske Canada. Ifølge fredsaftalen skulle Phélipeaux tilhøre USA, og Pontchartrain den britiske krone.

Ekspeditioner i 1820'erne kunne ikke finde øerne, og de forsvandt fra kort lavet efter 1824. I dag antages det at Bellin opfandt øerne til ære for sin mæcen Louis Phélypeaux, Greve af Maurepas og Pontchartrain

Referencer

Fantomøer
Øer i Canada
Øer i USA
Øer i søer

Phélipeaux og Pontchartrain


Sažići su naseljeno mjesto u općini Travnik, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Nalazi se sjeverno od Travnika, na Vlašiću.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 362

 Muslimani - 362

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 24

 Bošnjaci - 24

Izvori

Naselja u županiji Središnja Bosna
Travnik

Sažići


Prof. Diogo José Brochado de Abreu (nascido em 24 de julho de 1947, Alguber) é um geógrafo português.

Formou-se em geografia pela Faculdade de Letras da Universidade de Lisboa em 1978, após concluir os estudos básicos e secundários no Colégio Militar, e obteve o doutorado na mesma área e instituição em 1989.

Além de ter presidido a Federação Portuguesa de Espeleologia, destaca-se pelas suas atividades de investigação, ensino e consultoria em geografia. Atualmente, dirige o Centro de Estudos Geográficos da Universidade de Lisboa.

No site da Universidade de Lisboa, estão listadas vinte e seis publicações académicas de sua autoria.

Qualificações
2006 - Agregação em Geografia, Universidade de Lisboa
1989 - Doutoramento em Geografia Humana, Faculdade de Letras, Universidade de Lisboa
1978 - Licenciatura em Geografia, Faculdade de Letras, Universidade de Lisboa

Professores da Universidade de Lisboa
Geógrafos de Portugal
Espeleólogos
Naturais de Alguber

Diogo Abreu (geógrafo)


El berberecho común o verdigón (Cerastoderma edule) es una especie de molusco bivalvo de la familia Cardiidae. No se reconocen subespecies.

Descripción
La concha del berberecho común es de color blanco amarillento, habitualmente con líneas oscuras y presenta de 22 a 28 costillas radiales muy pronunciadas, ásperas y anchas, las cuales se encuentran cruzadas por rayas concéntricas y espinas escamosas. Su forma es globosa, casi triangular y puede llegar a alcanzar los 6 cm.

Distribución y hábitat
Se encuentra ampliamente extendido en el océano Atlántico, desde el mar de Barents y el mar Báltico a lo largo de la costa atlántica europea hasta Mauritania, en África occidental, así como en el mar Mediterráneo suroccidental, donde es considerado como raro. Se encuentra en fondos cenagosos, arenosos y de grava, habitualmente bajo la superficie del fondo.

Comportamiento
Se reproduce por medio de larvas pelágicas, y a diferencia de otras especies de su familia, es unisexual. En el mar del Norte se encuentra junto al berberecho verde (Cerastoderma glaucum), pero no se ha registrado hibridación, debido posiblemente a la incompatibilidad entre los gametos de ambas especies.

Los berberechos comunes son capaces de dar saltos, apoyándose con su pie en el fondo y estirándolo de golpe pueden salir proyectados hasta medio metro de distancia.

Referencias

Enlaces externos

Cardiidae
Moluscos del mar Mediterráneo
Moluscos del océano Atlántico
Taxones descritos por Carlos Linneo
Animales descritos en 1758

Cerastoderma edule


was a town located in Isa District, Kagoshima Prefecture, Japan.

As of April 2007, the town had a population of 9,603 and the density of 96.54 persons per km². The total area was 100.47 km².

On November 1, 2008, Hishikari was merged with the city of Ōkuchi to create the city of Isa. Isa District was dissolved as a result of this merger.

Hishikari mine is the largest gold mine in Japan.

References

External links
 Isa official website

Dissolved municipalities of Kagoshima Prefecture

Hishikari, Kagoshima


Tratamentele termice reprezintă un ansamblu de operații succesive de încălzire și de răcire, efectuate în condiții precizate de temperatură, cu anumite viteze și în anumite medii, aplicate în scopul obținerii unor piese metalice cu structuri și proprietăți mecanice determinate. În cazul oțelurilor, tratamentele termice implică operații de încălzire și de răcire care pot schimba cantitatea, distribuția și natura fazelor structurale principale: ferită și cementită. Baza teoretică a tratamentelor termice (TT) o  constituie transformările de structură, în funcție de modificarea temperaturii. Structura este caracterizată prin natura, distribuția și cantitatea constituenților structurali.

Criterii de clasificare a proceselor termice
Privind asupra rezultatelor obținute, există două tipuri de astfel de tratamente termice: tratamente preliminare-asemenea celor de recoacere pentru obținerea unor produse precum: pieselor turnate, aliajelor și tratamente secundare sau finale care se aplică diferitelor piese, doar când acestea au depășit deja etapa întâi, și în urma prelucrărilor de ordin mecanic. De asemenea, un alt criteriu de clasificare a tratamentelor termice este reprezentat de natura materialelor asupra cărora se aplică procedeul termic. Astfel, amintim două categorii de materiale: feroase și neferoase.

Un alt criteriu de clasificare a proceselor termice este natura transformării. Astfel, vom avea: de recoacere, de călire, de revenire și tratamente termochimice.  Rămânând la etapa clasificărilor, recoacerea de tip I se împarte sistematic în: recoacerea de omogenizare-aplicată pieselor masive, la temperaturi de 1100-1200 ˚C, în timp de 8-20 de ore. Recoacerea de recristalizare aplicată oțelurilor deformate la rece, temperatura necesară desfășurării operației fiind cuprinsă între 660-700˚C-va fi adaptată în funcție de compoziția oțelului, timpul alocat fiind de 0,1-1,5 ore. Încadrată în categoria recoacerii de tip I-recoacerea de detensionare-aplicată produselor deja prelucrate, care conțin tensiuni reziduale datorită răcirii, la temperaturi cuprinse între 350-600 ˚C, pe parcursul a 1-3 ore. Recoacerea de tipul II constă într-o încălzire supracritică a oțelului însumează: recoacerea completă, cea izotermă, incompletă, recoacerea de înmuiere, respectiv recoacerea de normalizare.

Scopul tratamentelor termice
O caracteristică definitorie a tratamentelor termice constă în rezultatul obținut și anume, modificarea proprietăților materialului din care a fost fabricată piesa, de exemplu mărirea durității sau micșorarea durității, fără însă a fi modificate considerabil forma sau dimensiunile piesei. Așadar, survine o serie de schimbări doar în privința structurii piesei respective.

Operațiile principale ale tratamentului termic
În cadrul tratamentului termic, operațiile de bază sunt cele principale: încălzire, menținere, răcire. Fiecare dintre acestea pot fi reprezentate cu ajutorul unei diagrame de tratament termic având în abscisă timpul și în ordonată temperatura. În diagramă se indică valorile parametrilor de regim: temperatura de încălzire, timpul necesar încălzirii, durata de menținere la temperatura de încălzire, viteza de răcire după menținere. Acestea sunt precedate, respectiv succedate de operații auxiliare. Anterior, proceselor principale, există operații precum: curățire, protejare, spălare. Posterior acelorași procese principale, vorbim despre: curățire, îndreptare, control.

Operația de încălzire
Operația de încălzire reprezintă între 40-80% din întregul proces termic. Aceasta poate fi efectuată fără menținere, ori cu menținere izotermă.

Operația de menținere
Desăvârșirea operației de menținere se concretizează prin egalizarea temperaturii și ducerea la bun sfârșit a proceselor de transformare structurală. Parametrii unei astfel de operații sunt: temperatura și durata de menținere, gradul de egalizare.

Operația de răcire
Operația de răcire. În cazul unei astfel de operații, rezultatele obținute făcând referire la proprietățile produselor finale, sunt în concordanță cu modul de execuție al acestei operații. La fel ca în cazul operației de menținere, parametrii ce susțin procesul de răcire sunt: temperatura inițială, viteza și durata de răcire.

Bibliografie

 "Tratament termic", http://www.rasfoiesc.com/inginerie/tehnica-mecanica/TRATAMENT-TERMIC43.php, 30.10.2018
 "Tratamente termochimice", https://www.scribd.com/doc/201710693/TRATAMENTE-TERMOCHIMICE, 30.10.2018
 "Tratamante termice la oțeluri și fonte", https://www.scribd.com/doc/56583551/Tratamente-Termice-La-Oteluri-Si-Fonte, 31.10.2018
 "Prelucrarea la cald a oțelului", https://www.crystec.com/kllthstr.htm, 30.10.2018

Note

Prelucrarea metalelor
Fenomene fizice

Tratament termic


Bratac je hrid u otočju Vrhovnjaci. Hrid je, uz otočić Bratac (samo 10-ak metara istočno), najzapadniji otok u otočju, a nalazi se oko 10.4 km istočno od Lastova.

Dimenzije hridi su otprilike 17 x 6 metara, a visina oko 2 metra.

Izvori

Vrhovnjaci

Bratac Mali


القراغول هم عشيرة قحطانية من فروع قبيلة (الزبيد)وينتسبون إلى عبدلله المختار الزبيدي

تاريخها

نزحت العشيرة من موطنها وسط اليمن باتجاه العراق منتصف القرن الخامس عشر الميلادي لتستقر وسط العراق ضواحي بغداد مقر الوالي العثماني و  وشكل علم العشيرة ولونه ونخوتها (باش) والتكية البكتاشية مدخل سوق الهرج في بغداد وغيرها من المعالم والآثار اليمنية التي تاهت من دون بشر تحميها من الأشرار، ويذكر كتاب تاريخ القراغول  بان التسمية اطلقت على جماعة من عرب شمر الذين تطوعوا لقتال الفرس الذين احتلوا بغداد ويقدر عدد أفراد هذه العشيرة بحدود مليون نسمة منتشرين في عدد من المحافظات.

وتنتسب لها عوائل وعشائر «القرغولي الزبيدية» التي تسكن بغداد وتوجد محلة في بغداد باسمهم وقضاء العزيزية التابع لمحافظة واسط. (كما أن القراغول عشيرة قائمة بذاتها في أنحاء  ولها انتشار واسع في قضاء الرفاعي ولهم قرية تحمل اسمهم وهي قرية «القراغول» التابعة لقضاء النصر في محافظة ذي قار. كما لديهم قرى تسمى بقرى البو عويد التي يترأسها الشيخ محمد الجبح وقريه ال ساجت الذي يترسها الشيخ زكي محمد ساجت الحسن كما تسكن عشائر القراغول في نواحي قضاء النصر وقضاء العزيزية و و والدبوني و والحويجة والمقدادية والفلوجة والقصير والعوجة وجرف الصخر وجرف الملح وبغداد الجديدة و. كما يسكنون في  أيضا.

وقد ورد في كتاب «غرائب الاغتراب»  عن القراغول قوله: «اشتهر بين المطلعين على الأنساب أنهم جاءوا في معية من اليمن، إلى العراق. فسكنوا في بغداد بأمر السلطان. وانهم ليسوا من عدنان ولا من قحطان»، ووبمرور الزمن وبعد زوال حكم المغول ظلت هذه المجاميع محتفظة بلقب (قراغول) وكانوا في الماضي يمتهنون مهنتي الحياكة والزراعة ثم شقت طريقها في مجالات العلم والمعرفة.

من شخصياتها

برز منها الكثير من الشخصيات في سائر المجالات من أبناء هذه العشيرة:
 نوري السعيد.
 صباح نوري السعيد الزبيدي.
 طالب القررغولي الزبيدي.
 عبد الكريم قاسم القرغولي الزبيدي
 حيدر حنون القرغولي
.

المصادر

تاريخ العراق
أنساب
قبائل العراق
قبائل عربية
قبائل قحطانية
مجموعات عربية

قبيلة القراغول


Premiul criticilor de film din New York pentru cel mai bun actor (New York Film Critics Circle Award for Best Actor) este unul dintre premiile acordate de către criticii din New York în onoarea celei mai bune interpretări masculine în cinematografie.

Câștigători
* = Premiul Oscar pentru cel mai bun actor

Anii 1930

Anii 1940

Anii 1950

Anii 1960

Anii 1970

Anii 1980

Anii 1990

Anii 2000

Anii 2010

Legături externe
 nyfcc.com

Vezi și
 Premiul criticilor de film din New York
 Premiul criticilor de film din New York pentru cel mai bun film
 Premiul criticilor de film din New York pentru cea mai bună actriță
 Premiul criticilor de film din New York pentru cel mai bun regizor
 Premiul criticilor de film din New York pentru cel mai bun scenariu
 Premiul criticilor de film din New York pentru cel mai bun actor în rol secundar
 Premiul criticilor de film din New York pentru cea mai bună actriță în rol secundar

Premii cinematografice pentru cel mai bun actor


قرية جبا هي إحدى القرى الواقعة في محافظة القنيطرة السورية، تتبع ناحية خان أرنبة في هضبة الجولان بجنوب غرب سوريا.وكانت تسمى الحرش الجواني لكثرة الأشجار الحرجية حولها وامتداد رقعتها كما جاء في الموسوعة العلمية الحلبية المقارنة لخير الدين الأسدي ج3 ص28 وهي أم القرى فمنها تفرع خمسة قرى هي (مسحرة - ممتنة - إم باطنة - الكوم - أيوبا)وشهرتها ترتبط بأحد أبنائها الأجلاء وهو الشيخ سعد الدين الجباوي صاحب الطريقة السعدية ومقامه في المسجد الذي رمم على يد سلاطين بني عثمان وأخرهم السلطان عبد الحميد الثاني وتقع القرية على هضبة قل نظيرها فهي تبدو متلألئة من جميع المناطق التي تحيط بها.

في الجهة الشرقية الشمالية لمحافظة «القنيطرة» وعلى بعد /10/ كم من مدينة «القنيطرة» المحررة، وعلى /3/ كم جنوب بلدة «خان أرنبة»، تقع قرية «جبا» التي تعد من أقدم قرى محافظة «القنيطرة».
سميت بهذا الاسم لكونها تقع في مكان مرتفع وعال جداً والبعض يقول إنها كانت مكاناً للجباية على أيام العثمانيين، بالإضافة إلى وجود مقام الشيخ «سعد الدين الجباوي»، حيث سكنت لأول مرة ما قبل العهد الروماني وكانت بيوتها من الطين والحجارة البازلتية السوداء والسقف من الخشب ومن ثم تطورت لتصبح من البيتون المسلح الحديث ولا يزال بعضها من الطين والحجارة البازلتية حتى الآن.

يحدها من الشمال قرية «الكوم» وقسم من بلدة «خان أرنبة» ومن الغرب بلدة «خان أرنبة» وقرية «الصمدانية الشرقية» ومن الجنوب قرية «أم باطنة» و«ممتنة» ومن الشرق قرية «مسحرة» وقرية «أيوبا»، حيث ترتفع عن سطح البحر /900/ م وأعلى نقطة فيها «تل الشعار»، مناخها معتدل صيفاً وبارد جداً في الشتاء وتتساقط الثلوج فيها حيث يبلغ متوسط هطول الأمطار /700/ مم، أما عن الزراعات في القرية فهناك زراعات صيفية مثل الخضراوات (خيار– بندورة– باذنجان..) وزراعات شتوية مثل الحبوب (القمح– الشعير..)، والأشجار المثمرة بشكل أساسي الزيتون والكرمة والتين والتفاح إضافة إلى تربية الحيوانات الأبقار والأغنام.

  بلغ عدد سكان قرية «جبا» حتى 31 كانون الأول 2009  نحو /9399/ نسمة، وتبلغ مساحة المخطط التنظيمي /250/ هكتارا بالإضافة إلى /110/ هكتارات تم إدخالها بالمخطط التنظيمي بموجب قرار المكتب التنفيذي في محافظة «القنيطرة» رقم /43/ م.ت تاريخ 24 كانون الثاني 2010.

أما مساحة المخطط الإداري للقرية فيبلغ /540/ هكتارا، تقسم أرضها إلى قسمين قسم للزراعة والقسم الآخر للمراعي.

يوجد في القرية وحدة مياه، مستوصف صحي، وحدة إرشادية زراعية، جمعية خيرية، وحدة إرشادية لصناعة السجاد، مركز ثقافي، مركز بريد، مركز هاتف الكتروني، أما واقع التعليم في القرية فهو جيد ونسبة النجاح جيدة حيث يوجد /4/ مدارس حلقة أولى، و/2/ حلقة ثانية، وثانوية عامة، وروضة للأطفال تابعة للاتحاد النسائي «بالقنيطرة»، وحالياً بناء مدرسة حلقة أولى في حارة الرصيف قيد الإنجاز.

الأحياء في القرية تشمل حارة «الجامع» نسبة لوجود جامع الشيخ «سعد الدين الجباوي»، حارة «المعكر» نسبة لوجود بركة مياه اسمها بركة «المعكر»، حارة «الرصيف» نسبة لوجود بركة اسمها بركة «الرصيف»، حارة «السوق» نسبة لوجود سوق شعبي كل يوم أحد.

آثار

تشير الدلائل الأثرية المتواجدة في قرية «جبا» إلى أنها كانت عامرة إبان العصر الروماني حيث يوجد العديد من البرك الرومانية وأهمها بركة «الرصيف» وبركة «المعكر» وبركة «براق»، كما يمر الرصيف الروماني «الطريق الروماني» المتجه إلى «القنيطرة» و«فلسطين» بالقرب منها، إضافة لتل كروم «جبا» والذي تحتوي سفوحه الشمالية والشرقية على قبور أثرية قديمة، كما تنتشر الخرب الأثرية التي تعود للعصر الروماني والبيزنطي ومن أهمها خربة «كرامة» وخربة «المراح»، وتؤكد الدلائل الأثرية أن قرية «جبا» كبقية قرى «الجولان» قد أقيمت فوق بلدة أثرية أقدم منها وذلك من خلال ما كشف خلال تنفيذ عمليات الصرف الصحي ضمن القرية في عام 1999 حيث تم الكشف على عدد من القبور الأثرية المتوضعة باتجاه واحد من غرب إلى شرق ومن خلال الكسر الفخارية والحلقات الحديدية التي كانت مستعملة للتوابيت الخشبية تبين أنها تعود للعصر الروماني.

وفي الأعوام 1994- 1995- 1996  أجرت دائرة الآثار «بالقنيطرة» تنقيبات طارئة في سفوح تل كروم جبا الشرقية حيث تم الكشف على الكثير من القبور الأثرية العائدة للعصرين الروماني والبيزنطي ما يدل على أن هناك استخداماً للسكن في العصر الروماني والبيزنطي، ومن أهم المباني الأثرية الإسلامية والمؤرخة للعصر العثماني والموجودة في قرية  «جبا» مقام ومسجد الشيخ «سعد الدين الجباوي» الذي بني على الطراز العثماني من خلال القباب والأقواس وقد استعمل في بنائه العديد من الحجارة الأثرية المنقوشة العائدة للعصر الروماني والتي توضعت في مداميك البناء.

مراجع

بلدات في محافظة القنيطرة
قرى الجولان المحررة

جبا (قرية)


Adolf Wilhelm Edelsvärd (født 28. juni 1824 i Östersund, død 15. oktober 1919 i Stockholm) var en svensk arkitekt og officer (major) samt ingeniør; søn af Wilhelm Edelsvärd.

Biografi
Adolf Wilhelm Edelswärd var søn af Fredrik Wilhelm Edelsvärd, som var soldat, ingeniør og desuden interesseret i udvikling af landbruget. Adolf Wilhelm gik samme vej som sin far og blev 1844 antaget som underløjtnant ved Dalregementet, men blev året efter overført til ingeniørkorpset og tjenstgjorde siden i flere år ved fortifikationsarbejdet på rigets fæstninger. Han studerede også civil arkitektur, såvel som i hjemlandet som på kontinentet og i England.

Ved Kungliga Järnvägsstyrelsen
Adolf W. Edelsvärd blev i 1855 ansat som SJs chefarkitekt - året før de første banestrækninger åbnede. I hans 40 år i ledelsen for Statens Järnvägars arkitektkontor opførtes ikke mindre end 5725 bygninger ved de af staten byggede hovedlinjer, hvoraf 297 stationsbygninger.  Edelsvärd lagde stor vægt på stationsbygningens stil og funktion – alt fra de store centralstationer i Stockholm, Gøteborg og Malmø til linjestationernes små stationshuse, som ofte udførtes efter standardmodeller:
 Boxholmsmodellen
 Byskemodellen
 Gnestamodellen
 Habomodellen
 Hällnäsmodellen
 Jonseredsmodellen
 Katrineholmsmodellen
 Partilledsmodellen
 Sparreholmsmodellen
 Vännäsmodellen
Når stationens placering var fastlagt, var det Edelsvärds opgave at placere og udforme de forskellige bygninger, der hørte til stationen. Han stillede sig dog ikke tilfreds med blot at udforme bygningerne, men mente at de burde ses i en større sammenhæng og han havde derfor også tanker og ideer om byplanlægningen i forbindelse med bygningen af det svenske jernbanenet. Han angav et par punkter som han mente burde følges ved planlægningen af byer og forstæder. Byen skulle bl.a. have torv, åbne pladser og beplantning, endvidere skulle den deles i to af parallelle hovedgader (se Katrineholm) adskilt af en park med alléer. Der skulle afsættes velbeliggende grundstykker til offentlige bygninger. Med "velbeliggende" mente Edelsvärd her at de burde placeres i byens centralakse, hvis poler skulle udgøres af stationen og kirken. Her skulle stationsbygningen få en "monumental tyngde" da den dannede baggrund i et centralt byparti. I dag kan man se spor af hans tanker og ideer i byer som Nässjö hvor stationsbygningen var stedets første offentlige bygning og kom til at udgøre udgangspunkt i byplanen og hvor en esplanade leder fra stationsbygningen til Stortorget og i Hässleholm hvor stationsbygningen og kirken ligger i hver sin ende af byens hovedgade.

Mange af Edelsvärds stationsbygninger findes endnu, især ved de større stationer: Stockholm C, Göteborg C, Malmö C, Norrköping C, Uppsala C, Linköping C og Örebro C, men af de mindre – hvor togene ikke længere standser – er adskillige nu borte.

Ved siden af sin aktivitet som jernbanearkitekt tegnede Edelsvärd også andre bygninger, herunder et antal kirker. I Uddevalla opførtes Kampenhofs bomuldsspinderi i 1850'erne, nedrevet 1982. Thorburnska huset ved Kungstorget i samme by findes endnu. Til Stockholmsutställningen 1866 tegnede han udstilliingshallen i Kungsträdgården. Edelsvärd er begravet på kirkegården i Solna.

Udmærkelser
 Ridder af Nordstjerneordenen
 Ridder af Sankt Olavs Orden

Se også
 Jernbane
 Veteranbane
 Riddarhuset
 Tomteboda station

Referencer

Noter

Webkilder
 Edelsvärd, Adolf
  i Nordisk familjebok (andre upplagan, 1907)
  i Herman Hofberg, Svensk biografiskt handlexikon (andre upplagan, 1906)

Videre læsning

 , Gunilla(2000).

Eksterne henvisninger

Medlemmer af Kungliga Lantbruksakademien
Medlemmer af Kungliga Akademien för de fria konsterna
Riddere af 1. klasse af Nordstjerneordenen
Arkitekter fra Sverige
Riddere af Sankt Olavs Orden
Svenskere i 1800-tallet
Svenskere i 1900-tallet
Officerer fra Sverige
Historicistiske arkitekter
Kommandører af 1. klasse af Vasaordenen

Adolf W. Edelsvärd


Carey Means (born December 4, 1966) is an American voice and stage actor best known for playing Frylock on the Adult Swim show Aqua Teen Hunger Force, and Thundercleese on The Brak Show. He has also performed in several theatrical musicals and plays, including South Pacific, Two Trains Running, A Soldier's Play, and Waiting for Godot. He provided the voice of Jonah Bishop on the Nickelodeon series Welcome to the Wayne.

Personal life
Means is a graduate of Lincoln University in Jefferson City, Missouri with a degree for B.S. Fine Arts/Vocal Music.

He is trained in many dialects, Australian, British, German, Italian,  Celtic, Jamaican, Hispanic, South African, South Mississippian, New York, Asian, French, and West Indian Ocean.

He currently lives in Atlanta, Georgia with his wife Leah Means.

On March 31, 2022, Means' wife announced that he had been hospitalized with congestive heart failure.

Filmography

Theater work
South Pacific: Henry/Sailor
Two Trains Running: Memphis
A Soldier's Play: Sgt. Waters
Jubilee: Chorus
Talk Radio: Sid/Callers
Ceremonies in Old Dark Men: Blue
Waiting for Godot: Pozzo

References

External links

Carey Means official fans FaceBook site
Carey Means personal Facebook page
Carey Means official InstaGram site

1966 births
Living people
African-American male actors
American male stage actors
American male video game actors
American male voice actors
Lincoln University (Missouri) alumni
Place of birth missing (living people)
21st-century African-American people
20th-century African-American people

Carey Means


خالد بن برغش البوسعيدي (1874 - 1927) سادس سلاطين زنجبار والابن الأكبر لثاني سلاطين زنجبار برغش بن سعيد البوسعيدي ، تولى حكم زنجبار بعد الوفاة المفاجئة لابن عمه السلطان حمد بن ثويني بالساعة 11.40 صباحا يوم 25 أغسطس - 1896، ويرجح ان حمد بن ثويني مات مسموما، وقد وجهت أصابع الإتهام إلى خالد بن برغش والذي أعلن نفسه سلطانا لزنجبار إلا ان البريطانيين لم يعترفوا بسلطته لمخالفته لرغبتهم في أن تكون خلافة الحكم لصاحب الحق وهو السلطان حمود بن محمد، وقد أدى ذلك إلى نشوب الحرب الإنجليزية الزنجبارية، التي تعد أقصر حرب بالتاريخ (ما بين 36 إلى 45دقيقة حسب المصادر المتعددة.) وقد انسحب خالد من القصر قاصدا القنصل الألماني في الجزيرة فأعطاه حق اللجوء ونفي إلى دار السلام فعاش فيها حتى احتلتها بريطانيا في 1916 م، فاضطر لتسليم نفسه للبريطانيين الذين نفوه مرة أخرى إلى سيشل ثم جزيرة سانت هيلانة، ثم سمح للسلطان فيما بعد بالعيش في مومباسا حتى توفي فيها في عام 1927 م.

أسرته
والده هو السلطان برغش بن سعيد ووالدته السيدة موزة بنت حمد بن سالم البوسعيد (توفيت عام 1918).
وله من الأولاد كالتالي:
 برغش بن خالد ( - توفي قبل 1954).
 سعيد بن خالد ( - توفي قبل عام 1954).
 ماجد بن خالد.
 ناصر بن خالد.
 علي بن خالد.
 غالب بن خالد (15 سبتمبر 1916 - 2 يناير 1951).
 قيس بن خالد (1917 - ).
 خولة بنت خالد.

انظر أيضا
 تاريخ زنجبار.
 قائمة سلاطين زنجبار.
 الحرب الإنجليزية الزنجبارية.

المصادر

آل بو سعيد
أفارقة في القرن 20
أفارقة من أصل عماني
إفريقيون في القرن 19
تنزانيون من أصل عماني
سلاطين زنجبار
عرب في القرن 19
عرب في القرن 20
عمانيون في القرن 19
عمانيون في القرن 20
ملوك القرن 19 في إفريقيا
منفيون
مواليد 1874
مواليد في زنجبار
وفيات 1927
وفيات في مومباسا

خالد بن برغش البوسعيدي


Queen's Club-mesterskaberne er en tennisturnering for mænd, der spilles på græs, og som årligt afholdes i juni i Queen's Club i West Kensington, London, Storbritannien. Turneringen er en del af ATP World Tour, hvor den er kategoriseret som en ATP World Tour 500-turnering. Den markedsføres pt. under navnet cinch Championships på grund af et sponsorat. Inden da blev den i 30 år spillet under navnet Stella Artois Championships og derefter i to kortere perioder under navnene Aegon Championships og Fever-Tree Championships.

Queen's Club-mesterskaberne er en af de ældste tennisturneringer i verden, og den er sammen med Gerry Weber Open den næstmest prestigefyldte græsbaneturnering, kun overgået af Wimbledon-mesterskaberne, som den fungerer som optaktsturnering for, og som begynder en uge efter Queen's Club-mesterskabernes afslutning. Andy Roddick har omtalt banerne i Queen's Club som "muligvis de bedste i verden".

Andy Murray er indehaver af rekorden for flest sejre i herresingleturneringen med fem vundne titler i perioden 2009-16. Indtil 1973 omfattede turneringen ligeledes en damesinglerække, hvor Ethel Thomson Larcombe er førende, idet hun vandt seks titler i perioden 1905-19.

Historie

Turneringen blev oprindeligt spillet under navnet London Grass Court Championships. Dens oprindelse kan spores tilbage til 1884, hvor der blev afholdt en tennisturnering i London Athletic Club i Stamford Bridge, Fulham. Et år senere blev turneringen givet navnet "London Championships", og den blev afholdt udendørs på græs. I 1890 flyttede turneringen til dens nuværende lokation, Queen's Club, og der blev spillet to mesterskabsrækker: herresingle og damesingle. I 1903 blev en herredoublerække tilføjet, og turneringen blev i 1905 udvidet med et mesterskab i mixed double. I 1919 kompletteredes programmet endelig med tilføjelsen af damedouble. De to verdenskrige afbrød rækken af mesterskaber i perioderne 1915-18 og 1940-46. Turneringen blev nedlagt efter 1973-udgaven, men i 1977 genopstod den som et mesterskab udelukkende for mænd.

I de første år blev turneringen nogle gange spillet før Wimbledon-mesterskaberne, mens den andre år blev spillet efter Wimbledon, men fra 1905 fik den fast plads i kalenderen i ugen før Wimbledon. I 1978 blev den imidlertid rykket frem, så der blev en uge mellem Queen's Club-mesterskaberne og Wimbledon. Tre år senere blev intervallet mellem French Open og Wimbledon-mesterskaberne, som tidligere havde varieret fra år til år, fastlagt til to uger, hvilket medførte, at Queen's Club-mesterskaberne i perioden 1981-2014 begyndte allerede dagen efter French Open-finalen i herresingle. Siden udvidelsen af græsbanesæsonen i 2015 er turneringen blevet spillet i den midterste af de tre uger mellem French Open og Wimbledon-mesterskaberne og starter derfor nu til dags en uge efter afslutningen på French Open og slutter en uge før starten på Wimbledon, der afholdes blot 6 km væk.

Queen's Club-mesterskaberne var en del af Grand Prix-serien i 1971 og 1973, men siden 1978 har turneringen fast været en del af Grand Prix-serien og dennes efterfølger, ATP Tour. Turneringen er pt. en ATP World Tour 500-turnering på ATP World Tour, idet den i 2015 i forbindelse med udvidelse af græsbanesæsonen fra fem til seks uger blev opgraderet fra en ATP World Tour 250-turnering.

I 2004-mesterskabet satte Andy Roddick en ny verdensrekord for den hurtigste registrerede serv med en måling på 153 mph (246,2 km/t) i kvartfinalesejren mod Thailands Paradorn Srichaphan.

Bolddrengene og -pigerne stilles til rådighed af Nonsuch High School og St Philomena's Catholic High School for Girls, to skoler i London Borough of Sutton.

Hædersbevisninger

Turneringen er fem gange blevet kåret af spillerne som årets bedste i sin kategori på ATP Tour. I 2013 og 2014 modtog den hæderen som årets turnering i ATP World Tour 250-kategorien, mens den i 2015, 2016 og 2018 blev årets bedste turnering i kategorien ATP Tour 500.

Sponsorater
Fra 1979 til 2008 blev turneringen sponsoreret af Stella Artois og hed derfor officielt Stella Artois Championships. I 2009 skiftede den navn til Aegon Championships som følge af en omfattende sponsoraftale mellem The Lawn Tennis Association og Aegon, hvilket ligeledes førte til navneskifte for mange af de øvrige turneringer på højeste niveau i England i græsbanesæsonen, herunder turneringerne i Birmingham og Eastbourne. Fra 2018 til 2020 markedsføredes den under navnet Fever-Tree Championships.

I 2014 blev Hackett London turneringens officielle beklædningssponsor.

Vindere og finalister

Herresingle

Til og med 2015 delte otte mænd rekorden for flest singletitler ved mesterskabet. Major Ritchie, Anthony Wilding, Roy Emerson, John McEnroe, Boris Becker, Lleyton Hewitt, Andy Roddick og Andy Murray havde alle vundet titlen fire gange, men i 2016 blev Andy Murray den første til at vinde turneringen for femte gang. Roy Emerson er imidlertid ene om at have vundet turneringen fire år i træk, hvilket han præsterede i 1963-66.

Andy Roddick og Lleyton Hewitt dominerede turneringen i begyndelsen af det 21. århundrede, hvor de hver vandt fire titler.

Herresinglevindere fordelt på lande

Herredouble siden 1969

Nedenstående liste er ikke komplet, idet den kun indeholder vindere og finalister i perioden siden 1969.

Herredoublemestre siden 1969 fordelt på land

Damesingle

Damesinglemesterskabet er blevet spillet siden 1890, hvor London-mesterskabet for første gang blev spillet i Queen's Club. Mesterskabet blev afgjort i udfordringsrunden, hvor den forsvarende mester, May Jacks, besejrede vinderen af all comers-turneringen, Maud Shackle, med 6-2, 6-1. Året efter var rollerne byttet om, og udfordreren, Maud Shackle, vandt 6-2, 4-6, 6-3 over den forsvarende mester, May Jacks. Hun forblev mester indtil 1894, hvor hun ikke forsvarede sin titel, og i hendes fravær blev mesterskabet vundet af Edith Austin efter finalesejr over Charlotte Cooper.

Systemet med udfordringsrunden blev afskaffet i 1897, hvor den forsvarende mester, Charlotte Cooper, derfor måtte starte i første runde på lige fod med de andre syv spillere, men det forhindrede hende ikke i at genvinde titlen efter at have besejret Edith Austin i finalen med 2–6, 6–2, 6–2. Udfordringssystemet blev dog genindført i 1899, hvor en udhvilet forsvarende mester, Charlotte Cooper, i udfordringsrunden mistede sin titel til vinderen af all comers-turneringen, Edith Austin, der vandt med 12–10, 2–6, 9–7 i udfordringskampen. Fra 1901 afskaffedes udfordringsrunden igen – denne gang permanent.

I begyndelsen af 1950'erne var der en tendens til at topspillerne kun stillede op i damedouble som optakt til Wimbledon-mesterskaberne ugen efter, og derfor var doublerækken ofte stærkere besat end singleturneringen.

Damedouble

Fra begyndelsen af 1950'erne var der en tendens til at topspillerne kun stillede op i damedouble (og ikke i damesingle) som optakt til Wimbledon-mesterskaberne ugen efter, og derfor var doublerækken ofte stærkere besat end singleturneringen.

Statistik

Spillere

Flest titler i alt
 Andy Murray (6 i alt: 5 single- og 1 doubletitler).
 John McEnroe (5 i alt: 4 single- og 1 doubletitler).

Flest singletitler
 Andy Murray (5)
 Major Ritchie, Anthony Wilding, Roy Emerson, John McEnroe, Boris Becker, Lleyton Hewitt, Andy Roddick (4)

Flest singlefinaler
 Major Ritchie (8)
 John McEnroe (7)
 Harold Mahony, Roy Emerson (6)
 Arthur Lowe, Jimmy Connors, Boris Becker, Andy Murray (5)

Yngste vinder
 Boris Becker, 17 år 207 dage i 1985.

Ældste vinder
 Major Ritchie, 38 år i 1909

Ældste vinder i den åbne æra
 Feliciano López, 37 år i 2019

Lavest rangerede vinder
 Scott Draper, rangeret som nr. 108 på ATP's verdensrangliste i 1998.

Lavest rangerede finalist
 Laurence Tieleman, rangeret som nr. 253 på ATP's verdensrangliste i 1998.

Vindere af to rækker samme år
 Pete Sampras i 1995 (double sammen med Todd Martin)
 Mark Philippoussis i 1997 (double sammen med Patrick Rafter)
 Feliciano López i 2019 (double sammen med Andy Murray)

22 af de seneste 25 Wimbledon-mestre i herresingle har deltaget i Queen's Club-mesterskaberne. Adskillige spillere har vundet både Queen's Club- og Wimbledon-mesterskabet i herredouble samme år, herunder Don Budge, Roy Emerson, John McEnroe, Jimmy Connors, Boris Becker, Pete Sampras, Lleyton Hewitt, Rafael Nadal og Andy Murray.

Kampe

Længste finale
 Pete Sampras mod Tim Henman, 151 minutter i 1999. Sampras vandt kampen 6-7(1), 6-4, 7-6(4).

Korteste finale
 Michael Stich mod Wayne Ferreira, 57 minutter i 1993. Stich vandt kampen 6-3, 6-4.

Længste kamp (tid)
 Arthur Ashe mod Barnard Mitten, 6 timer og 16 minutter i tredje runde i 1979. Ashe vandt kampen 7-6, 6-4, 15-13.

Længste kamp (flest partier)
 Nduka Odizor mod Guy Forget, 65 partier i anden runde i 1987. Odizor vandt kampen 7-6, 4-6, 22-20.

Tilskuere
Centre Court har en kapacitet på 6.479 tilskuere. Det højeste samlede tilskuertal for hele ugen forekom i 2003, hvor 52.553 tilskuere overværede turneringen. Det højeste tilskuertal for en enkelt dag var 8.362 den 11. juni 2003.

Kilder

 LTA - Aegon Championships
 ATP World Tour - Aegon Championships
 Queen's Club

Noter

Etableret i 1890

Queen's Club-mesterskaberne


Bekdorf er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Itzehoe-Land under Kreis Steinburg. Kreis Steinburg ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Bekdorf ligger ca. fem kilometer vest for Itzehoe, Gennem kommunen løber vandløbet Bekau. Byen ligger ved Bundesstraße B5 og jernbanen Marschbahn mellem Wilster og Itzehoe.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Steinburg

Bekdorf


In mathematics,  antiholomorphic functions (also called antianalytic functions) are a family of  functions closely related to but distinct from holomorphic functions.

A function of the complex variable z defined on an open set in the complex plane is said to be antiholomorphic if its derivative with respect to  exists in the neighbourhood of each and every point in that set, where  is the complex conjugate.

A definition of antiholomorphic function follows: "[a] function  of one or more complex variables  [is said to be anti-holomorphic if (and only if) it] is the complex conjugate of a holomorphic function ."

One can show that if f(z) is a holomorphic function on an open set D, then f() is an antiholomorphic function on , where  is the reflection against the x-axis of D, or in other words,  is the set of complex conjugates of elements of D. Moreover, any antiholomorphic function can be obtained in this manner from a holomorphic function. This implies that a function is antiholomorphic if and only if it can be expanded in a power series in  in a neighborhood of each point in its domain. Also, a function f(z) is antiholomorphic on an open set D if and only if the function  is holomorphic on D.

If a function is both holomorphic and antiholomorphic, then it is constant on any connected component of its domain.

References

Complex analysis
Types of functions

Antiholomorphic function


Lithuanian Radio and Television Centre or LRTC for short, otherwise called as Telecentras, has the most extensive experience in the field of telecommunications among Lithuanian companies. The activity was commenced on 12 April 1926 when the first Lithuanian radio sounds were broadcast from Kaunas radio station. TV programmes broadcasting services were launched on 30 April 1957. The Telecentras is state-owned stock company falling under supervision of the Ministry of Transport and Communications.

Activity
Telecentras maintains the major radio and TV programmes broadcasting networks in Lithuania which include digital terrestrial broadcasting (DVB-T). In 2006, the company began to use TV programs compact standard MPEG-4 AVC/H.264. The introduction of this standard allowed broadcasting of 10 enhanced digital TV programmes through one DVB-T network. Furthermore, this standard provides the possibility to broadcast TV programmes of high definition, too. The Telecentras is the member of global WiMAX Forum. In 2009, the Telecentras was the first company in the European Union which started to provide Internet services using 4G Mobile WiMAX network.
From 2012 October 29 the Telecentras broadcasts TV programmes just through DVB-T network.

Services

With the advanced communications technologies the company will not ensure radio and TV programmes broadcasting to all residents of Lithuania, as well as provides data transmission, network connection, telephony and other services. The company has been providing "Erdvės" wireless internet services since 2001, 4G MEZON WiMAX mobile internet since 2009 and 4G LTE mobile internet since 2015. The Telecentras owns the highest building in the country: Vilnius TV Tower (326.5 m). Facilities mounted inside and outside TV tower transmit radio and TV signals and data for provision of internet and other services.

External links
 Official website
 MEZON

Mass media companies of Lithuania
Mass media companies established in 1926
1926 establishments in Lithuania

SC Lithuanian Radio and Television Centre


Das Mixed der Australian Open 1987 war ein Tenniswettbewerb in Melbourne.

Titelverteidiger war die Paarung Marty Riessen und Margaret Court und die Paarung Fred Stolle und Ann Haydon, da 1969, als es letztmals ein Mixed-Wettbewerb bei den Australian Open gab, kein Endspiel gespielt wurde. Das Finale gewann die Paarung Sherwood Stewart und Zina Garrison in drei Sätzen gegen Andrew Castle und Anne Hobbs.

Setzliste

Hauptrunde

Halbfinale, Finale

Obere Hälfte

Obere Hälfte 1

Obere Hälfte 2

Untere Hälfte

Untere Hälfte 1

Untere Hälfte 2

Weblinks

Mixed
1987

Australian Open 1987/Mixed


Güvercinlik, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
30 Ocak 1923'te imzalanan nüfus mübadelesi anlaşması ile mahallede yaşayan Rum nüfus mübadeleye tabi tutulmuştur.

Coğrafya
Samsun iline 93, Havza ilçesine 19 km uzaklıktadır.

Nüfus

Altyapı bilgileri

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Yerelnet

Havza'nın mahalleleri

Güvercinlik, Havza


Gabriela Kimberly García León (Huancayo, 19 de outubro de 1993) é uma atleta peruana bicampeã mundial da marcha atlética.

Surgiu no cenário internacional do atletismo e da prova em 2019, ao conquistar a medalha de prata na marcha 20 km nos Jogos Pan-americanos de Lima, competindo na frente  do seu público. Sua grande conquista na carreira aconteceu no Campeonato Mundial de Atletismo de 2022, disputando em Eugene, Oregon, Estados Unidos, quando ganhou duas medalhas de ouro, na marcha 20 km e dias depois na marcha de 35 km, que estreava em Mundiais. García León foi a mais bem sucedida atleta em todo o Mundial, a única a conquistar duas medalhas de ouro em provas individuais. Suas medalhas em Eugene foram as primeiras do Peru na história da competição. Em março de 2023 ela quebrou o recorde mundial da marcha de 35 km em Dudince, na Eslováquia,– quebrado dois meses depois pela espanhola María Pérez – e em agosto, no Mundial de Budapeste 2023, ficou com a medalha de prata na mesma distância.

Em Santiago 2023 conquistou sua primeira medalha de ouro pan-americana na marcha atlética, vencendo a marcha de 20 km. A prova entretanto teve um erro inusitado, com a colocação dos cones que marcam o trajeto de ida e volta sendo colocados em locais errados, o que fez com as atletas percorressem menos 3.200 m que a distância oficial. Os tempos ( doze delas "quebraram o recorde mundial" com esta medição) foram anulados mas as medalhas foram mantidas.

Atletas do Peru

Kimberly García


A prova do heptatlo feminino do Campeonato Africano de Atletismo de 2022 foi disputada nos dias 8 e 9 de junho, no Complexo Esportivo Nacional Cote d'Or, em Saint Pierre, na Maurícia.

Recordes
Antes desta competição, os recordes mundiais e do campeonato nesta prova eram os seguintes:

Medalhistas

Cronograma
Todos os horários são locais (UTC+4).

Resultados

100 metros com barreiras
A prova teve início dia 8 de junho às 08:30.

Vento: +0.4 m/s

Salto em altura
A prova teve início dia 8 de junho às 09:40.

Arremesso de peso
A prova teve início dia 8 de junho às 12:15.

200 metros
A prova teve início dia 8 de junho às 16:40.

Vento: -0.2 m/s

Salto em distância
A prova teve início dia 9 de junho às 09:30.

Lançamento de dardo
A prova teve início dia 9 de junho às 10:15.

800 metros
A prova teve início dia 9 de junho às 16:45.

Resultado final

Ligações externas

 Site da Confederação Africana de Atletismo

Campeonato Africano de Atletismo de 2022

Campeonato Africano de Atletismo de 2022 - Heptatlo feminino


مجموعة مجرات مسييه 101 هي عبارة عن مجموعة مجرات تقع في كوكبة الدب الأكبر. سميت المجموعة بهذا نسبة إلى مجرة م 101 وهي ألمع مجرات هذه المجموعة بالنسبة لمنظورنا من الأرض. وهذه المجموعة هي واحدة من العديد من المجموعات المجرية التي تقع في عنقود مجرات العذراء العظيم. تحتوي هذه المجموعة على ما بين 6 و9 مجرات ومن المجموعات المجاورة لها «مجموعة مجرات م51».

الأعضاء

مراجع

مجموعة M101
عنقود مجرات العذراء العظيم
كوكبة الدب الأكبر

مجموعة M101


An Disteganthus basilateralis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lem.. An Disteganthus basilateralis in nahilalakip ha genus nga Disteganthus, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha French Guiana. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disteganthus

Disteganthus basilateralis


Genndy Tartakovsky (n. Gennady Borisovich Tartakovsky, ; 17 ianuarie 1970) este un animator, regizor, producător, scenarist, artist de storyboard, actor de dublaj, scrib de benzi desenate și artist ruso-american. Este cunoscut ca fiind creatorul a diverse seriale de pe Cartoon Network și Adult Swim, incluzând Laboratorul lui Dexter, Samurai Jack, Războiul Stelelor: Războiul clonelor, Titanul simbionic, Primal și Unicorn: Războinicii eterni

Pentru Sony Pictures Animation, el a regizat primele trei filme și a semnat al patrulea film din seria Hotel Transilvania, și regizează în prezent două filme de animație pentru adulți: Fixed și Black Knight. De asemenea, a fost un membru de producție pivotal al serialului Fetițele Powerpuff și a lucrat la alte seriale ca Doi câini proști și Batman: Serialul de Animație. Tartakovsky este cunoscut pentru stilul său de animație unic, incluzând acțiune la pas rapid și dialog minim.

Pe parcursul carierei sale, el a câștigat cinci Premii Emmy, trei Premii Annie, un premiu WAC Winner, un Premiu OIAF și un Premiu Winsor McKay, alături de alte nominații pentru lucrările sale.

Deși numele său în rusă, primit la naștere, este  (Ghenadie), și-a schimbat numele în Genndy după ce s-a mutat în Statele Unite.

Viața timpurie
Tartakovsky s-a născut pe 17 ianuarie 1970 la Moscova, din părinți evrei. Tatăl său, Boris, a lucrat ca dentist pentru autoritățile sovietice și pentru Echipa Națională de hochei a Uniunii Sovietice. Mama sa, Miriam, era director adjunct la o școală. Mai are un frate mai mare cu doi ani, Alexander, care oferă servicii de consultanță IT în Chicago. Înainte de a se stabili în Statele Unite, familia sa s-a mutat în Italia, unde a fost atras în lumea artei inspirat fiind de fiica unui vecin german.

Familia lui Tartakovsky s-a mutat în Statele Unite pe când el avea șapte ani fiind îngrijorați de efectele antisemitismului asupra vieții copiilor lor. Inițial, familia s-a mutat la Columbus, Ohio stabilindu-se în cele din urmă la Chicago. A studiat la Columbia College Chicago și s-a mutat la Los Angeles pentru a studia animația la California Institute of the Arts cu prietenul său Rob Renzetti) unde l-a întâlnit pe Craig McCracken. La CalArts, Tartakovsky a regizat și animat două filme studențești, unul dintre ele devenind baza pentru Dexter's Laboratory. După doi ani la CalArts, Tartakovsky și-a găsit un loc de muncă în Spania, lucrând la Batman: Serialul de Animație și The Critic.

Cariera
Craig McCracken a primit un post la Hanna-Barbera pentru serialul 2 câini proști recomandând cooptarea lui Robert Renzetti și a lui Tartakovsky, care avea să creeze cel mai important desen animat al său, Laboratorul lui Dexter, desenând și nr. 25 al benzii desenate dedicate lui Dexter, intitulată "Stubble Trouble". A ajutat la producerea serialului animat Fetițele Powerpuff regizând mai multe episoade, fiind și regizorul de animație al Fetițele Powerpuff: Filmul. Cele trei proiecte au fost nominalziate la Premiul Emmy, Samurai Jack câștigând Premiul Primetime Emmy pentru cel mai bun program de animație mai scurt de o oră în 2004, adjudecându-și în același an și Premiul Primetime Emmy pentru cel mai bun program de animație de o oră sau mai mult pentru Războiul stelelor: Războiul clonelor.

Note

Legături externe

 Genndy Tartakovsky  la About.com

Nașteri în 1970
Nașteri pe 17 ianuarie
Producători de televiziune americani
Oameni din Moscova
Evrei ruși
Americani în viață
Ruși în viață

Genndy Tartakovsky


César Guillaume de La Luzerne (Paris, 17 de julho de 1738 - Paris, 21 de junho de 1821) foi um cardeal do século XIX

Nascimento
Nasceu em Paris em 17 de julho de 1738.

Educação
Estudou no Seminário Saint-Magloire, Paris; e no Colégio de Navarra (licenciado em teologia, 1762).

Sacerdócio
Ordenado em 27 de março de 1762. Cônego honorário do capítulo da catedral de Paris, 1754. Abade de Mortemer, 1756-1782. Vigário geral da diocese de Narbonne, 1763-1770. Agente geral dos negócios do clero da província de Viena na Assembleia do Clero, 1765-1770. Ele obteve a promoção ao episcopado por influência da família de Lamoignon e foi nomeado pelo rei da França para a sé de Langres em 24 de junho de 1770.

Episcopado
Eleito bispo de Langres, 10 de setembro de 1770. Consagrado, 30 de setembro de 1770, igreja da Visitação, Paris, por Christophe de Beaumont du Repaire, arcebispo de Paris (os co-consagradores não são conhecidos). Duque e par do reino francês. Abade de Bourgueil, 1782. Participa na Assembleia dos Notáveis , 1787; na última Assembleia do Clero, 1788; e nos Estados Gerais , 1789. Quando ele falhou em seu esforço para manter a Constituinte com moderação, retirou-se dos Estados Gerais. Recusou-se a aceitar a Constituição Civil do Clero, de 1791, e exilou-se na Suíça, na Áustria e, finalmente, em Veneza, onde ofereceu generosa hospitalidade aos exilados franceses e dedicou-se a escrever extensamente (1) . Em 31 de outubro de 1801, ele se recusou a renunciar à sua sé, conforme determinado pela Concordata de 1801 entre a França e a Santa Sé, mas a sé foi suprimida em 29 de novembro de 1801. Em 1814, sob a Restauração da monarquia francesa, ele voltou para a França. Ele permaneceu em Paris durante o retorno de Napoleão Bonaparte ao poder durante os Cem Dias, de 20 de março a 8 de julho de 1815, quando o rei Luís XVIII foi restaurado pela segunda vez.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 28 de julho de 1817; nunca foi a Roma para receber o chapéu vermelho e o título. A diocese de Langres foi restabelecida em 27 de julho de 1817 e ele foi nomeado bispo novamente em 1º de outubro de 1817, mas a promoção não teve efeito. Nomeado ministro de Estado em 1817. Foi um representante tardio do antigo galicanismo.

Morte
Morreu em Paris em 21 de junho de 1821, Paris. Exposto e enterrado na igreja dos Carmes em Vaugirard Street, Paris.

Cardeais nomeados pelo papa Pio VII

César Guillaume de La Luzerne


Campanula filicaulis er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá Algeríu og Morokkó til Tjad.

Tilvísanir

Bláklukkur

Campanula filicaulis


Kosmos 755, sovjetski vojni navigacijski i komunikacijski satelit iz programa Kosmos. Vrste je Parus.

Lansiran je 14. kolovoza 1975. godine u 13:29 s kozmodroma Pljesecka, s mjesta 132/1. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Kosmos-3M 11K65M. Orbita mu je 971 km u perigeju i 1012 km u apogeju. Orbitne inklinacije je 82,90°. Spacetrackov kataloški broj je 8072 COSPARova oznaka je 1975-074A. Zemlju obilazi u 104,93 minute.

Iz misije je ostao još jedan dio koji je ostao kružiti u niskoj orbiti.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1975 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page Parus (GLONASS-M, 11F627) (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz lansiranja (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 755


Sérgio Sacani Sancevero (Londrina, 17 de setembro de 1975), é um geofísico, youtuber, podcaster e proeminente divulgador científico brasileiro, dono do blog Space Today e apresentador do canal Ciência Sem Fim, associado aos Estúdios Flow.

Vida acadêmica
Sérgio Sacani é graduado em Geofísica pela Universidade de São Paulo (1999), mestre em Ciências e Engenharia de petróleo pela Universidade Estadual de Campinas (2003) e doutor em Geociências pela Universidade Estadual de Campinas (2007).

Carreira na Internet

Sérgio é popularmente conhecido como um divulgador científico do YouTube e entusiasta da astronomia. Sérgio se interessa pela astronomia desde pequeno, quando morava em Viçosa e em meados de 1986, quando muito se falava na passagem do Cometa Halley começa a florescer o seu interesse na astronomia.

Em Junho de 2009, Sacani cria o blog Cientec: um blog que disponibilizava informações e artigos científicos que embasassem as notícias e opiniões firmes e validadas sobre os temas. Sérgio Sacani continua por anos com esse seu blog, o Cientec, até que o website passa por mudanças e rebranding, se transformando no Space Today, cujo nome é uma homenagem a dois blogs de astronomia famosos, o Universe Today e o Space.com.

Em 9 de abril de 2015 é criado o canal Space Today no YouTube, com mais de um milhão de inscritos e com foco exclusivo em temas da astronomia, e um blog de mesmo nome. Em seu canal de entrevistas criado em 2021, o Ciência Sem Fim, feito nos estúdios do Flow Podcast, ele entrevista pessoas que também trabalham ou gostam de temas da Ciência, Tecnologia e Educação.

Ligações externas

</ref>

Astronomia do Brasil
Geofísicos do Brasil
Youtubers do Paraná
Cientistas do Brasil
Naturais de Londrina

Sérgio Sacani


1676-1681 Osmanlı-Rus Savaşı veya Moskof Seferi, Osmanlı İmparatorluğu ile Rus Çarlığı arasında yapılan ilk büyük savaştır. Bu savaş sırasında Merzifonlu Kara Mustafa Paşa sadrazam olmuştur. 5 yıllık savaş sonucunda henüz güçlenemeyen Rus Çarlığı yenilgi aldı ve 31 Ocak 1681 tarihinde Bahçesaray Anlaşması ile günümüzde Çigirin olarak adlandırılan yerde bulunan Çehrin Kalesi'ni ve Ukrayna'nın geri kalan kısmını Osmanlılara bıraktı.

Savaşın nedeni
Rus Çarlığı, güçlenmekte olan bir hükümdarlıktı. Rus Çarı I. Aleksey (1645-1676) güneye açılma stratejisine uygun olarak önce Lehistan-Litvanya Birliği idaresinden serbest kalan Ukrayna'da bulunan Kazakların ellerindeki topraklara gözünü dikmişti. Ancak Osmanlı Devleti'nden çekiniyorlardı. 1667'de Rusya Çarlığı ve Lehistan-Litvanya Birliği, Kazaklara hiç danışmadan, Andrusovo Antlaşması'nı imzaladılar ve Sol-Ukrayna Kıyıları (Livoberezhna Ukrayina) Kazaklarını Rusya Çarlığı idaresine bağladılar. Çehrin merkezli Sağ-Ukrayna Kıyıları (Pravoberezhna Ukrayina) Kazakları Atamanı Petro Doroşenko ise 1669'dan beri Osmanlı koruması altında girmeyi tercih etti.

Osmanlılar, 1672-1676 Osmanlı-Lehistan Savaşı sonucu olarak 27 Ekim 1676'da İzvança Antlaşması ile Podolya bölgesinin idaresini ele aldılar ve Osmanlı koruması altında yarı-özerk Kazak Atamanı Doroşenko idaresinde olan Sağ-Ukrayna Kıyıları (Pravoberezhna Ukrayina) ile komşu oldular. Rusya Çarlığı, bazı Osmanlı aleyhtarı huzursuz Ukrayna Batısı Kazaklarının eylemleriyle, doğudaki Sol-Ukrayna Kıyıları (Livoberezhna Ukrayina) Kazakları Atamanı olan ve 1667'den beri Rusya Çarlığı hükümdarlığı altında bulunan Ivan Samoiloviç, güya, 1672'de tüm Ukrayna'nın atamanı seçildiğini açıkladı. Petro Doroşenko ve bağlı olduğu Osmanlı Devleti ve Kırım Hanlığı bunu kabul etmedi. Haziran 1674'te Rusya Çarlığı generali Prens Grigory Romodanovski ve İvan Samoiloviç emri altında bir ordu Doroşenko'yu kendine başkent olan Çehrin kalesinde kuşatmaya aldılarsa da Osmanlı ordularının yaklaşması üzerine bu kuşatma kaldırıldı.

I. Çehrin seferi

Fakat 1676 yazında Çehrin kalesi (Romodanovski ve Samoiloviç komutanlığında) bir birleşik Rusya Çarlığı ile müttefiki Ukraynalılar ordusu hücumu karşında teslim olmak zorunda kaldı. Kendine bağlı olan birçok Kazakların kendine ihaneti ve bu başarısızlığı dolayısıyla Doroşenko Ruslarla anlaşıp 19 Eylül 1676'da Sağ Ukrayna Kıyıları (Pravoberezhna Ukrayina) Kazakları atamanlığını bıraktığını ilan etti ve Rusya'ya sürgüne çekildi. Bunun üzerine Osmanlı Sadrazamı Merzifonlu Kara Mustafa Paşa Doroşenko'nun azledildiğini bildirdi; yerine Sağ Ukrayna Kıyıları (Pravoberezhna Ukrayina) Kazakları atamanlığına İstanbul'da eğitilen Yuri Hmelnitskiyi atandı. Temmuz 1677'de İbrahim Paşa serdarlığı altında bir Osmanlı-Kırım Tatar Hanı ordusu I. Çehrin Seferine başladı ve bu ordu Ağustos'ta Çehrin kalesini kuşatma altına aldı. Fakat kuşatma başarısız kaldı; 29 Ağustos'ta İbrahim Paşa Çehrin kuşatmasını bırakarak geri dönmeye başladı. İbrahim Paşa İstanbul'a donünce vezirlikte atılıp hapis edildi.

II. Çehrin Seferi (Çehrin'in Fethi)
Ertesi yıl 1678'de yapılan, Sadrazam Merzifonlu Kara Mustafa Paşa serdarlığında başlayan yeni bir sefere Sultan Avcı Mehmet de Silistre'ye kadar katıldı. Sonunda Çehrin, 21 Ağustos 1678 tarihinde Osmanlıların eline geçti. Bu yenilgi, Ruslar için kötü oldu. Çünkü; önemli bir bölgeyi kaybetmişlerdi.

Barış

Rus Çarı Aleksey yeni bir Rus stratejisi uygulamaya başladı. Bu stratejinin hedefi Sağ Ukrayna Kıyıları arazilerinde yaşayan Kazakları zorlayıp bu Dinyeper Nehri batısındaki bölgelerin nüfusunun çok küçülmesi idi. Bir taraftan Çehrin'i tekrar fethetmek için hazırlığa başladılar söylentilerini yaydılar. Rus Ordusunun hazırlığı söylentilerini duyan Osmanlı Ordusu Edirne'de toplanmaya başladı. Yeni bir savaş başlayabilirdi. Zaten Rusya, Lehistan ile dostluk antlaşması imzalamış ve bu Osmanlı'nın aleyhindeydi. Bu sebeplerle, Osmanlı Devleti, yeni bir sefere başlayacaktı.

Ancak, Rusya Çarlığı, güçlü değildi. Böyle bir savaş ile daha çok toprak kaybedebilirlerdi. Böyle bir savaşı göze alamazlardı. Bunun üzerine Rusya Çarlığı, işin zorluğunu anladı ve barış istedi. Padişah, barışı kabul etti. Savaş, son anda önlendi. 31 Ocak 1681'de Rusya Çarlığı ve Osmanlı Devleti ile Kırım Hanlığı arasında Bahçesaray Antlaşması imzalandı. Bu anlaşmaya göre Dinyeper Irmağı Osmanlı Devleti ile Rusya Çarlığı arasında sınır oldu. Dinyeper Irmağı'nın sağ yakası (batısı) Osmanlı Devletinin elinde kaldı ve Çehrin kalesi Osmanlılara ait olduğu kabul edildi. Dinyeper Irmağı'nın sol yakasının ise, yani Ukrayna'nin doğusu ve Zaporizya Kazaklar bölgelerinin, Rusya Çarlığı idaresinde olduğu Osmanlılar tarafından onaylandı.

Kaynakça

Kırım Hanlığı
Osmanlı-Rus savaşları
Osmanlı İmparatorluğu'nun savaşları
1670'lerde Osmanlı İmparatorluğu
1680'lerde Osmanlı İmparatorluğu
17. yüzyılda Ukrayna
Osmanlı-Rus savaşı
Osmanlı-Rus savaşı
Osmanlı-Rus savaşı

1676-1681 Osmanlı-Rus Savaşı


Tuuksi (en , en , en ) est une municipalité rurale du raïon d'Olonets en république de Carélie.

Géographie
La commune de Tuuksi est située au bord de la Tuuksenjoki affluent de l'Alavoisenjoki a 8 km à l'ouest d'Olonets.

La municipalité de Tuuksi a une superficie de .

Tuuksi est bordée au nord par Kovera du raïon d'Olonets, au sud-est par Olonets et à l'ouest par Alavoinen.

Démographie
Recensements (*) ou estimations de la population

Bibliographie

Références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Village dans la république de Carélie
Raïon d'Olonets

Tuuksi


Paul Kornfeld () a fost un scriitor evreu de limba germană născut în Cehia ale cărui piese de teatru expresioniste și tratate academice despre teoria teatrului l-au specializat în influențarea discursului intelectual contemporan.

Cariera literară înainte și după Primul Război Mondial
Originar din Praga, Paul Kornfeld s-a format intelectual într-un oraș, care, în calitate de capitală a Boemiei, făcea parte, în acea vreme, din Imperiul Austro-Ungar și era un important centru de educație și de cultură. În 1913, la vârsta de 23 de ani, a elaborat o teză în care-și prezenta filosofia lui cu privire la dramaturgie, Der beseelte und der psychologische Mensch [Omul psihologic și spiritual] și a scris prima schiță a cunoscutei piese de teatru Die Verführung [Seducția]. Frecventa un cerc de compatrioți și prieteni tineri în care făceau parte unele dintre cele mai renumite figuri literare evreiești ale spațiului de limbă germană: Oskar Baum, Max Brod, Rudolf Fuchs, Willy Haas, Franz Janowitz, Franz Kafka, Egon Erwin Kisch, Otto Pick, Hermann Ungar, Johannes Urzidil și Franz Werfel.

În 1916, în mijlocul haosului produs de Primul Război Mondial, care se va finaliza doi ani mai târziu cu formarea republicii Cehoslovacia, Kornfeld s-a mutat în Germania unde, în perioada Republicii de la Weimar, a experimentat cea mai intensă perioadă de creativitate. În 1918, în cursul ultimelor luni ale războiului, el a publicat o versiune revizuită a tezei sale și a supervizat prima reprezentației teatrală a piesei Die Verführung. Lucrare expresionistă, care dezvolta idei abstracte și revizioniste, ea a încercat să înglobeze universalitatea aspirației umane. Subiectul și modul de dezvoltare a personajelor au fost trecute pe un plan secundar în favoarea unei atmosfere de neputință de a face față vieții. O dramă expresionistă ulterioară, Himmel und Holle [Rai și Iad] prezenta idei chiar mai abstracte, dar într-un mod mai liric și extatic.

Kornfeld a scris, de asemenea, comedii satirice care nu au fost expresioniste și i-au arătat un simț al umorului foarte dezvoltat. Der ewige Traum [Visul etern] (1922), care a reflectat părtinitor opinia sa asupra relațiilor monogame și poligame, Palme, oder Der Gekränkte [Palme, sau cel jignit] (1924), care a reliefat un personaj de o sensibilitate extrem de comică și Kilian, oder Die gelbe Rose [Kilian, sau Trandafirul Galben] (1926), care s-au bucurat toate de aprobarea publicului, la fel ca și colaborarea cu Max Reinhardt la o producție teatrală din 1925 de la Berlin. Scris în 1929 și pus în scenă în 1930, ultima sa piesă elaborată la Berlin, Jud Süß [Evreul Suss], a prezentat un foarte nuanțat și obiectiv portret al controversatului bancher evreu din secolul al XVIII-lea Joseph Süß Oppenheimer a cărui poveste a fost deja descrisă cu un secol mai devreme într-o nuvelă din 1827 a lui Wilhelm Hauff și apoi, cu numai patru ani mai înainte, în romanul istoric omonim din 1925 al lui Lion Feuchtwanger. În decursul unui deceniu, a devenit, de asemenea, subiectul unui film britanic din 1934 cu Conrad Veidt și al unui notoriu film de propagandă antisemit german din 1940 cu Ferdinand Marian în rolul principal.

Perioada lui Hitler și moartea
Ascensiunea la putere a naziștilor în 1933 a pus capăt carierei berlineze a lui Kornfeld și l-a determinat să se întoarcă la Praga, care nu mai era un centru al culturii germane, ci devenise din octombrie 1918 capitala noii republici Cehoslovacia. Activitatea sa literară s-a redus foarte mult, iar Kornfeld a început să lucreze la ceea ce s-a dovedit a fi singurul său roman, Blanche oder Das Atelier im Garten [Blanche sau studioul din grădină], care nu a fost publicată până în 1957, la cincisprezece ani după moartea autorului.

La scurt timp după finalizarea romanului, în 1941, el a fost luat în custodie de către autoritățile germane ce administrau Praga ocupată și transportat în ghetoul Litzmannstadt, numele dat în timpul ocupației germane unei porțiuni a orașului Łódź, al doilea cel mai mare oraș al Poloniei (începând din anul 2007, al treilea cel mai mare). Între 1939 și 1944, peste 200.000 de evrei și un număr mic de romi au trecut prin ghetoul ce avea o suprafață de 4 kmp, din care doar 2,4 kmp erau amenajați și locuibili. Aprovizionarea cu combustibil a fost limitată, iar locuitorii au pus pe foc tot ce-au putut pentru a supraviețui iernii aspre. Aproximativ 18.000 de evrei au murit în timpul foametei din 1942, iar unul dintre ei a fost Paul Kornfeld. El avea vârsta de 52 de ani. După trecerea mai multor decenii, creația sa literară a rămas neglijată, în cea mai mare parte, deși o ediție critică, Paul Kornfeld: Revolution mit Flötenmusik und andere kritische Prosa, a fost publicată în anul 1977.

Note

Bibliografie
 Johnston, William M. (1972). The Austrian Mind  An Intellectual and Social History 1848–1938. University of California Press.
 Drain, Richard (1995). Twentieth-century Theatre: A Sourcebook. Routledge ,  (includes an excerpt from The Inspired and the Psychological Being)

Legături externe
 Paul Kornfeld biographical entry in the Dictionary of Literary Biography
 English-language website of German publisher Schöffling & Co. providing brief digests of positive critical notices engendered by its republication of Paul Kornfeld's novel, Blanche oder Das Atelier im Garten {Blanche or The Studio in the Garden}; a brief biographical paragraph is also included

Nașteri în 1889
Decese în 1942
Dramaturgi din secolul al XX-lea
Dramaturgi austrieci
Dramaturgi cehi
Dramaturgi evrei
Romancieri evrei
Praghezi

Paul Kornfeld


චාලට්ස් වෙබ් වනාහි ගෞරවාන්විත ඇමරිකානු කතුවරයෙකු වන ඊ. බී. වයිට් විසින් ලියන ලද ත්‍යාග ලබන ළමා නවකතාවක් වන අතර, චාලට්ස් නමැති නුවණක්කාර මකුළුවා විසින් විල්බර් නමැති ඌරාව පශුඝාතනයෙන් බේරා ගන්නා අයුරු මෙම කතාවෙන් නිරුපනය වේ. මෙම පොත ගැරත් විලියම්ස් විසින් රූප සටහන් යොදා 1952 දී ප්‍රථම වරට ප්‍රකාශයට පත් කොට ඇත.

චාලට්ස් වෙබ්


Barysch (; ) ist ein Dorf in der ukrainischen Oblast Ternopil mit etwa 2500 Einwohnern. Es liegt am gleichnamigen Fluss Barysch, einem 38 km langen, linken Nebenfluss des Dnister.

Geschichte
Der Ort wurde 1454 zum ersten Mal schriftlich erwähnt, im Jahr 1559 erhielt er das Magdeburger Stadtrecht verliehen und gehörte dann bis 1772 zum Halitscher Land in der Woiwodschaft Ruthenien der Königreich Polen (bis 1569 der Adelsrepublik Polen-Litauen). Mit den Teilungen Polens fiel der Ort an das österreichische Galizien, hier gehörte der Ort zur Bezirkshauptmannschaft Monasterzyska und später zur Bezirkshauptmannschaft Buczacz.

Im November 1918 war die Stadt, nach dem Zusammenbruch der Donaumonarchie am Ende des Ersten Weltkriegs, kurzzeitig Teil der Westukrainischen Volksrepublik. Im Polnisch-Ukrainischen Krieg besetzte Polen im Juli 1919 auch die letzten Teile der Westukrainischen Volksrepublik. Am 21. November 1919 sprach der Hohe Rat der Pariser Friedenskonferenz für eine Zeitdauer von 25 Jahren (trotz der Proteste aus Polen) Ostgalizien Polen zu.

Nach der Wiedererlangung der polnischen Unabhängigkeit lag der Ort von 1921 bis September 1939 in der Woiwodschaft Tarnopol in der Zweiten Polnischen Republik, wurde im Zweiten Weltkrieg kurzzeitig von der Sowjetunion und dann bis 1944 von Deutschland besetzt. 1941 bekam die Ortschaft schließlich den Stadtstatus verliehen, die große jüdische Gemeinde wurde während des Kriegs nahezu vollständig ausgelöscht.

Nach dem Ende des Krieges wurde der Ort der Sowjetunion zugeschlagen, verlor seine Stadtrechte und kam zur Ukrainischen SSR. Seit dem Zerfall der Sowjetunion gehört er seit 1991 zur unabhängigen Ukraine.

Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der Stadtgemeinde Butschatsch im Rajon Butschatsch; bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Barysch (Бариська сільська рада/Baryska silska rada) im Westen des Rajons Butschatsch.

Am 17. Juli 2020 wurde der Ort Teil des Rajons Tschortkiw.

Literatur
 Illustrirter Führer auf den k.k. Österr. Staatsbahnen für die Strecken… / inlender, Adolf Władysław (ca. 1854-1920), S. 77–80.

Einzelnachweise

Ort in der Oblast Ternopil
Butschatsch
Ersterwähnung 1454

Barysch (Dorf)


قمر جديد  هو الكتاب الثاني من سلسلة « الشفق » (Twilight) بقلم ستيفاني ماير.

ملخص الرواية

إدوارد كولن وعائلته من مصاصي الدماء الآن بصدد مغادرة فوركس خوفا من تعرض حياة بيلا سوان للخطر، في ظل الاكتئاب والحزن اللذان يسيطران على هذه الأخيرة، تقرر توطيد علاقتها بجايكوب بلاك، الشيء الذي ينتج عنه حب غير متبادل من طرف جايكوب، كل هذا قبل أن تبدأ مصاصة الدماء فيكتوريا، حبيبة جايمس الذي قتله إدوارد في الجزء الأول من الرواية، هجماتها على فوركس محاولة قتل بيلا والانتقام لحبيبها جايمس، وبعد نجاة بيلا بصعوبة تقرر الاحتماء ب جايكوب ورفاقه الذين ستكتشف فيما بعد أنهم مستذئبون، وبالتالي ستعيش معهم في لابوش، محمية المستذئبين، لبعض الوقت.
بعد هذا تحاول بيلا ممارسة رياضة خطرة (القفز من على الصخور) فيحدث سوء فهم عميق يوهم إدوارد أنها ماتت بعد أن أخبرته روزالي أخته بالأمر، يحاول إدوارد إّن أن يضع حدا لحياته بالذهاب لإيطاليا والطلب من الفولتوري (أقوى العائلات مصاصة الدماء) قتله، فتذهب كل من بيلا وآليس (أخت إدوارد الثانية) إلى قلب مدينة فولتيرا لينقذا إدوارد، فتفرج عنهم عائلة الفولتوري بشرط أن تتحول بيلا في المستقبل إلى مصاصة دماء
وهكذا يعود الثلاثة إلى فوركس مجددا بعد أيام حافلة بالإثارة

فيلم

تم تصوير فيلم اعتمادا على رواية قمر جديد وهو من إخراج كريس واتيز ويقوم بأدوار البطولة نفس الممثلين الذين قاموا بفيلم الشفق.

روابط خارجية

مراجع

روايات أمريكية اقتبست سينمائيا
روايات أمريكية في 2006
روايات رومانسية أمريكية
روايات سلسلة الشفق
روايات فانتازيا 2006
روايات فانتازية أمريكية
روايات مصاصي دماء أمريكية
سلسلة الشفق

قمر جديد (رواية)


Blaublitz Akita (jap. , Burauburittsu Akita) ist eine japanische Fußballmannschaft aus Akita, Akita. Zurzeit spielt der Verein in der zweitklassigen J2 League.

Geschichte
Der Verein gründete sich 1965 als Werksmannschaft des japanischen Unternehmens TDK. Nach Erreichen der Tōhoku Regional League 1982, schaffte der Verein 1984 den Aufstieg in die damalige zweite Japan Soccer League Division 2, in der sie zwei Jahre verblieben.

Die Saison 2006 beendete der Verein die Tōhoku Regional League zum fünften Mal hintereinander und sicherte sich mit einem Sieg in der Relegation den Aufstieg in die JFL. Im Mai 2009 kündigte TDK an, dass der Verein von der Firma gelöst wird und ab der Saison 2010 unabhängig spielen wird. Im Laufe der Saison wurde der Verein in Blaublitz Akita umbenannt. Der Name Blaublitz ist dabei ein reines Kunstwort aus den beiden deutschen Wörtern und spiegelt sich auch im Wappen des Vereins wider.

Erfolge
 J3 League
 Meister: 2017, 2020
 Regional Promotion Series
 Meister: 2006
 Tohoku Soccer League
 Meister: Champions: 1982, 1983, 1984, 1988, 1989, 2002, 2003, 2004, 2005 (zusammen mit Grulla Morioka), 2006

Stadion
Seine Heimspiele trägt der Verein im Soyu Stadium aus. Das Stadion hat ein Fassungsvermögen von 20.125 Personen. Eigentümer der Sportanlage ist die Stadt Akita.

Koordinaten:

Spieler
Stand: Februar 2023

Saisonplatzierung

JFL = Japan Football League (4. Ligaebene)

TSSL(1): Tōhoku Shakaijin Soccer League (Division 1) (5. Ligaebene; Zur Saison 1997 wurde die TSSL in zwei Divisionen geteilt)

JSL2: Japan Soccer League Division 2

Trainerchronik

Weblinks

 Offizielle Webseite
 Blaublitz Akita bei transfermarkt.de
 Blaublitz Akita bei soccerway.com

Einzelnachweise

Japanischer Fußballverein

Gegründet 1965
Organisation (Präfektur Akita)

Blaublitz Akita


Konexio est une association loi de 1901 co-fondée en 2016 par Jean Guo et Binta Jammeh.

Certifiée organisme de formation, elle vise à promouvoir l'accès et la formation aux compétences numériques pour des personnes de toute origine et de tout âge, en particulier les personnes réfugiées et les jeunes.

But
Konexio vise à réduire la fracture numérique et faciliter l'insertion professionnelle par des formations gratuites au numérique. Ces formations, animées par des bénévoles, sont financées par des partenaires publics ou privés.

Historique
L'association est principalement implantée en Île-de-France mais aussi à Bordeaux (Gironde) et à Lille (Nord) depuis 2021. Konexio est également présent au Malawi depuis 2019 via un partenariat avec les Nations Unies. Konexio est aujourd'hui présente dans 15 villes françaises.

En 2019, Konexio reçoit le premier prix du jury du Google Impact Challenge.

En mai 2021, Konexio a formé 1400 personnes.

Notes et références

Liens externes

Association ou organisme philanthropique en France
Association ou organisme caritatif
Association française fondée en 2016

Konexio


La gare de Gingelom est une ancienne gare ferroviaire belge de la ligne 36, de Bruxelles-Nord à Liège-Guillemins située au lieu-dit « Meer » (le marais, l'étang) sur la commune de Gingelom, dans la province de Limbourg en Région flamande. Elle est fermée aux voyageurs depuis 1984.

Situation ferroviaire
La gare de Gingelom était située au point kilométrique (PK) 64 de la ligne 36, de Bruxelles-Nord à Liège-Guillemins entre la gare de Landen et celle, fermée, de Rosoux - Goyer.

Histoire
L'administration des chemins de fer de l'État belge se voit confier en 1834 la construction d'une série de lignes partant de Malines, dont celle vers Liège et la frontière prussienne. Il n'est alors pas prévu de créer un embranchement vers la province de Limbourg (la ligne de Landen à Saint-Trond sera décrétée en 1837). La section de Tirlemont à Ans de la ligne Malines - Liège est mise en service le  et comprend un arrêt à Gingelom. Il s'agit alors d'une halte administrée depuis la station de Landen.

Elle accède finalement au statut de gare le  un  y est construit la même année. Une usine sucrière, démolie dans les années 2021, se trouvait à proximité de la gare et possédait son propre raccordement ferroviaire. Une petite usine céréalière (voeders Dossche) se trouvait en face de la gare et a disparu à la même époque.

Le nombre de voyageurs diminuant, elle redevient une halte. La SNCB supprime de nombreux arrêts de la ligne 36 entre Louvain et Waremme le .

Seul vestige de la gare : un souterrain a été réalisé lors de la seconde moitié du  est toujours utilisable par les piétons pour traverser les voies. Un bâtiment de service aux parois recouvertes de PVC était également présent jusqu'à la fin des années 2010.

Patrimoine ferroviaire
Le  de la gare de Gingelom correspondait à la variante de petite taille (quatre travées) du plan type standard des Chemins de fer de l'État belge (gares à pignons à redents). Rosoux - Goyer et Ezemaal sur la ligne 36 sont des exemples de bâtiments identiques également démolis depuis.

À Gingelom et Ezemaal, aucune photographie ne montrent le bâtiment avec ses pignons à redents (soit ils avaient déjà disparus ; soit ils ont d'emblée été bâtis avec des corniches lisses). Ils sont dotés d'une marquise de quai et encadrés par deux ailes basses à toit plat.

Notes et références

Bibliographie
 Hugo de Bot, Architecture des gares en Belgique, tome I (de 1835 à 1914), Brepols, Turnhout, 2002.

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne 36 (Infrabel) / Schéma de la ligne 36 (Infrabel)
 Liste de gares en Belgique

Liens externes
 Cartesius.be : cartes géographiques et photographies aériennes anciennes

Gare
Ligne 36 (Infrabel)
Gare disparue dans la province de Limbourg (Belgique)
Gare mise en service en 1838

Gare de Gingelom


Punta Cires () es un islote de Marruecos en el mar Mediterráneo, en la región de Tánger-Tetuán-Alhucemas. Se encuentra a unos cien metros de la costa marroquí, cerca del puerto Tánger Med, y a unos seis kilómetros al oeste de la isla de Perejil, en disputa entre Marruecos y España. Un faro se ha instalado allí.

Véase también

 Geografía de Marruecos
 Geografía de África

Referencias

Archipiélagos e islas del mar Mediterráneo de Marruecos
Provincia de Fahs-Anyera

Islote Punta Cires


Þverá  í Laxárdal er bær og kirkjustaður í Laxárdal í Suður-Þingeyjarsýslu. Kirkjan er annexía frá Grenjaðarstað. Á Þverá er gamall torfbær af norðlenskri gerð.  Í gamla torfbænum var elsta kaupfélag landsins,  Kaupfélag Þingeyinga stofnað árið 1882. Torfbærinn hefur verið í  umsjón Þjóðminjasafns Íslands frá  árinu1968.
Í þjóðminjasafninu er varðveitt altaristafla úr Þverárkirkju.

Heimildir
 Þverá í Laxárdal (Þjóðminjasafn Íslands)
 Torfbærinn í Laxárdal sögufrægar gersemar (visir.is 26. febrúar 2018)
 Altaristafla úr Þverárkirkju (sarpur.is)

Laxárdalur í Suður-Þingeyjarsýslu
Íslenskir sveitabæir

Þverá (Laxárdal)


يوم التطوع العالمي أو اليوم الدولي للمتطوعين اختصاراً (بالإنجليزية:IVD) هو احتفالية عالمية سنوية تحدث في 5 ديسمبر من كل عام حددتها الأمم المتحدة منذ عام 1985. يحتفل بهذا اليوم في غالبية بلدان العالم، ويعتبر الهدف المعلن من هذا النشاط هو شكر المتطوعين على مجهوداتهم إضافةً إلى زيادة وعي الجمهور حول مساهمتهم في المجتمع. وينظَم هذا الحدث من قبل من المنظمات غير الحكومية بينها الصليب الأحمر، الكشافة وغيرها. كما يحظى بمساندة ودعم من متطوعي الأمم المتحدة وهو برنامج عالمي للسلام والتنمية ترعاه المنظمة الدولية.

اشهار اليوم
دعت الجمعية العامة، في قرارها 212/40 المؤرخ في 17 كانون الأول/ديسمبر 1985، الحكومات إلى الاحتفال سنويا، في يوم 5 كانون الأول/ديسمبر، باليوم الدولي للمتطوعين من أجل التنمية الاقتصادية والاجتماعية، وحثتها على اتخاذ التدابير لزيادة الوعي بأهمية إسهام الخدمة التطوعية، وبذلك تحفز المزيد من الناس من جميع مسالك الحياة على تقديم خدماتهم كمتطوعين في بلدانهم وفي الخارج على السواء. ويتيح اليوم الدولي للمتطوعين الفرصة للمنظمات التي تعنى بالعمل التطوعي والمتطوعين الأفراد لتعزيز مساهماتها في التنمية على المستويات المحلية والوطنية والدولية لتحقيق الأهداف الإنمائية للألفية.

يعمل برنامج متطوعو الأمم المتحدة، بالإضافة إلى تعبئة آلاف المتطوعين في كل عام، عملا وثيقا مع الشركاء والحكومات لإنشاء برامج وطنية للمتطوعين لإنشاء هياكل تعزز العمل التطوعي في البلدان وتحافظ عليه. ويمكن للمتطوعين، من خلال خدمة التطوع على الإنترنت، عمل ما يلزم لتحقيق التنمية البشرية المستدامة من خلال دعم أنشطة المنظمات التنموية عبر الإنترنت. ففي كل يوم، يتطوع آلاف الأفراد، على الإنترنت أو في الميدان، للمساهمة في السلام والتنمية والعمل على تحقيق الأهداف الإنمائية للألفية.

جائزة 2012 لمتطوعي الأمم المتحدة على الشبكة الإلكترونية
الغرض من هذه الجائزة هو الاعتراف بمساهمات المتطوعين على الشبكة الإلكترونية في السبيل نحو تحقيق الأهداف الإنمائية للألفية، وبالتالي عرض السبل كافة التي يمكن للمتطوعين من خلالها تعزيز قدرات المنظمات وإبراز الفرق الذي يحدثونه في مشاريع صنع السلام والتنمية، عن طريق المساهمة بأوقاتهم ومهاراتهم وخبراتهم على الإنترنت. وتتيح هذه الجائزة لكل من المتطوعين على الشبكة الإلكترونية والمنظمات على السواء فرصة اطلاع الجمهور العالمي على تجاربهم والممارسات السليمة

مراجع

وصلات خارجية
 World Volunteer Web
 International Volunteer Day, 5 December / UNV volunteer

طالع أيضا
 قائمة أكبر المتبرعين في التاريخ

أيام الأمم المتحدة
احتفالات سنوية
إدارة عامة
تطوع
عطاء
مناسبات ديسمبر

يوم التطوع العالمي


Moustapha Alassane, cinéaste du possible es una película del año 2009.

Sinopsis

Moustapha Alassane es una leyenda del cine africano. Su aventura nos lleva a los tiempos del precine, a los espectáculos de linternas mágicas y sombras chinescas. Es el primer realizador de cine nigerino y de cine de animación en África. Cuenta viejísimas historias con medios actuales, pero también narra los hechos más actuales con medios totalmente arcaicos. Este documental no solo cuenta una aventura humana y profesional extraordinaria, sino la memoria de una generación, la historia de un país, Níger, en la época dorada de su cine.

Notas y referencias

Películas sobre cine


22489 Yanaka este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
22489 Yanaka este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kuma Kogen de Akimasa Nakamura. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,69 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 12,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 22001-23000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

22489 Yanaka


Il était une fois à Bobo-Dioulasso es un mediometraje documental francés del año 2005.

Sinopsis
Bobo Dioulasso, la segunda ciudad más importante de Burkina Faso, acoge cada año Yeleen, el festival internacional de cuentos y de música. Sobre el escenario o en los patios de los barrios populares, los cuenta-cuentos llegados de África y de otras partes del mundo comparten la "palabra" e intentan que exista en el tumulto de hoy en día. Guiado por sus testimonios, este documental revela el universo de los cuenta-cuentos que buscan compartir su arte y acompaña sus dudas.

Referencias

Il était une fois à Bobo-Dioulasso


An Bromus arizonicus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Cornelius Lott Shear, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Ledyard Stebbins. An Bromus arizonicus in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Bromus

Bromus arizonicus


164791 Nicinski este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
164791 Nicinski este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Apache Point Observatory în cadrul programului Sloan Digital Sky Survey. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,36 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 2,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 164001-165000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

164791 Nicinski


Grand Prix Pino Cerami er et belgisk endagsløb i landevejscykling som arrangeres hvert år i juli (tidligere i april). Løbet er blevet arrangeret siden 1964. Løbet er af UCI klassificeret med 1.1 og er en del af UCI Europe Tour. Løbet er opkaldt etter den tidligere professionelle cykelrytter Pino Cerami.

Vindere

Eksterne henvisninger

Cykelløb i Belgien
Etableret i 1964

Grand Prix Pino Cerami


الشيخ محمد محمود محيلان

بداية حياته
ولد في قرية سوم عام 1922، غرب إربد بضعة كيلومترات، توفيت والدته وهو في سن الثانية, وتوفي والده وهو في سن الخامسة.ونشأ في أكناف أعمامه وعماته. كان يحلم بأن يكون فقيها(عالما) منذ ذلك الوقت.

دراسته
تلقى تعليمه الأولى في كتاب قريته حافظا للقرآن وسنة نبيه، ثم ذهب إلى عكا مشيا على الأقدام وهو طفل, ليدرس في مدرسة الجزار، وفيه حصل على المترك الفلسطيني الذي أهله لمتابعة دراسته، التحق بالجامع الأزهر وفيه تلقى علومه على كبار الأساتذة، ومنهم أصحاب السماحة شيوخ الأزهر محمد شلتوت ومصطفى عبد الرزاق. واختص بالقضاء وحصل على درجة العالمية سنة 1947 ممهورة بتوقيع الملك فاروق الأول ملك مصر, وهي معادلة الماجستير.

الأعمال الوظيفية
 تولى مهامه على التسلسل التالي:
 كاتب خلال السنوات 1947-1949 في محاكم جرش والسلط والكرك وإربد.
 رئيس كتاب سنة 1951 في محكمة إربد.
 قاض شرعي خلال السنوات 1952-1967 إضافة إلى تولي شؤون صندوق الأيتام.
 قاض في محمة الاستئناف الشرعية خلال المدة 1986-1978.
 مفتش المحاكم الشرعية سنة 1979.
 مدير المحاكم الشرعية سنة 1980.
 قاضي القضاة ورئيس مجلس الإفتاء خلال المدة 1984-1992.
 أحال نفسه للتقاعد في العام 1992.

رئاسة لجان أو عضوية فيها
 رئيس مجلس مؤسسة إدارو وتنمية صندوق أموال الأيتام
 رئيس لجنة تعديل قانون الأحوال المدنية
 عضو لجنة التأسيس لمنح درجة الماجستير في القضاء الشرعي في الجامعة الأردنية
 عضو لجنة امتحان المسابقة القضائية
 عضو لجنة مناقشة نظام الخدمة المدنية ونظام مجلس الخدمة المدنية وتنظيمه
 عضو المجلس التأديبي لموظيفي المحاكم الشرعية
 ممثل دائرة قاضي القضاة في منظمة الأسرة العربية
 عضو مجلس صندوق الزكاة
 عضو مجلس المركز الثقافي الإسلامي
 عضو لجنة مشروع تعليمات الخطابة والإمامة والوعظ والإرشاد والإشراف على المراكز الإسلامية ودور القرآن الكريم
 عضو اللجنة الاستشارية الدائمة لشؤون الوعظ والإرشاد
 عضو اللجنة الملكية لشؤون القدس
 عضو لجنة إعمار المسجد الأقصى
 عضو مشارك في مؤتمرات المجمع الملكي لبحوث الحضارة الإسلامية

إنجازاته
1) فتح محاكم شرعية جديدة في الأردن.
2)تطوير سجلات المحاكم الشرعية وطريقة التوثيق.
3)ادخال الكومبيوتر إلى عمل المحاكم الشرعية.
4)تطوير مؤسسة تنمية أموال اليتيم ، حيث كان رئيسا لها.
5)تطوير مؤسسة الافتاء الأردني ، حيث كان رئيسا لها.

مؤلفاته
 القضاء الشرعي الأردني في العهد الهاشمي من سنة 1921-1986 تأسيسه ومراحل تطوره.
 القضاء الشرعي في الأردن, وهو من منشورات لجنة تاريخ الأردن سنة 1994.

الجوائز والأوسمة
1)منحه الملك حسين بن طلال وسام الاستقلال سنة 1992
2) جائزة آغا خان لعمارة المسجد الأقصى سنة 1986

الجوائز المخصصة باسمه
 جائزة الشيخ محمد محيلان تمنح للأول في درجة الدكتوراة في الجامعة الأردنية مقدمة من نجله الأستاذ الدكتور مجلي محيلان.
 جائزة الشيخ محمد محيلان تمنح للأول في درجة الماجستير في الجامعة الأردنية مقدمة من نجله الأستاذ الدكتور مجلي محيلان.

وفاته
توفي بتاريخ 8 مارس 2006، ودفن بناء على وصيته في مقبرة شفا بدران في عمان.

مواليد 1922
وفيات 2006
قضاة شرعيون
قضاة أردنيون

محمد محيلان مراشدة


Gunhild Moltesen Agger (født 18. marts 1945 i Viby Jylland) er professor i dansk mediehistorie ved Aalborg Universitet  samt dr.phil.  Hun forsker inden for medievidenskab med fokus på dansk tv-drama og film,  kriminalfiktion samt national identitet i en globaliseret verden.

Uddannelse
Gunhild Agger er uddannet mag. art. i litteraturhistorie ved Aarhus Universitet i 1971 og skrev speciale om Leo Tolstojs forfatterskab. I 2005 blev hun dr.phil. med disputatsen Dansk tv-drama. Arvesølv og underholdning.

Baggrund, karriere og videnskabelige bidrag
Gunhild Aggers mor er forfatteren Ragnhild Agger (født 1918), der har skrevet bøger om kvindeliv i et socialt og realistisk perspektiv.

Efter ansættelse som kandidatstipendiat i 1972 på Aarhus Universitet kom Gunhild Agger i 1974 til Aalborg Universitet, hvor hun primært har undervist i dansk og mediefag.

Gunhild Agger har bidraget til danske mediers tolkninger af både fiktive og journalistiske temaer. Således har hun forklaret streamingtjenesters fremmarch med deres evne til at agere både nationalt og globalt,  mens DVD-mediet i nogen grad består som garant for det "sikre valg".

Som ekspert inden for tv-drama har Gunhild Agger været involveret i den ophedede debat om tv-serien "Badehotellet" og årsagen til dens succes.
I den forbindelse blev Gunhild Agger interviewet af flere medier og understregede tv-seriens kvaliteter.

Som forsker har Gunhild Agger blandt andet medvirket til bøgerne Dansk mediehistorie (1996-97), Dansk tv's historie (2006), MedieDK (2010) og Analyse af billedmedier (3. udgave 2015). Hun sidder i Advisory Board for tidsskriftet Journal of Scandinavian Cinema  og i Scienfitic Committee for tidsskriftet Series. Desuden er hun medlem af hovedredaktionen af Medie- og Kommunikationsleksikon (2009). Det er udkommet i flere udgaver, sidst i 2014, og opdateres løbende online.

Blandt hendes videnskabelige publikationer i tidsskrifter og antologier kan nævnes:
	"Geopolitical location and plot in The Night Manager" (2017), in Journal of Scandinavian Cinema, 7:1, pp. 27–42, doi: 10.1386/jsca.7.1.27_1
	"Auteurteori og Sorg og glæde" (2016), in Jørgen Riber Christensen og Steen Ledet Christiansen (red.): Filmanalyse. Aarhus: Systime Academic.
	"Strategies in Danish film culture – and the case of Susanne Bier" (2015), in Kosmorama #259
http://www.kosmorama.org/Artikler/Susanne-Bier.aspx
	"Imagined Places. Location in Lars von Trier Films in the Perspective of Carl Th. Dreyer and Andrey Tarkovsky" (2015), in Non-Place: Representing Placelessness in Literature, Media and Culture Edited by Mirjam Gebauer et al. http://vbn.aau.dk/files/215746442/Non_Place_OA.pdf

Doktordisputatsen fra 2005 Dansk tv-drama. Arvesølv og underholdning er af professor Ib Bondebjerg, Københavns Universitet, blevet kaldt for "(…) et ordentlig, kvalitativt spring frem i
den danske tv-forskning."

Gunhild Agger har siden været leder af et krimiprojekt på Aalborg Universitet, hvor hun sammen med Kim Toft Hansen redigerede en bogserie på seks bøger, der udkom på Aalborg Universitetsforlag 2010-2016. Til serien skrev Gunhild Agger bogen Mord til tiden (2013), der behandler den historiske krimi og krimidokumentar.  Professor Kirsten Drotner skrev om den: "Bogen demonstrerer et imponerende overblik over et meget stort materiale og gør det med sans for nationale og epokale kontekster."  I 2010 udgav hun i samarbejde med Anne Marit Waade dét, der i dag fremstår som et standardværk inden for emnet, Den skandinaviske krimi – bestseller og blockbuster.

Siden 2014 har Gunhild Agger været del af forskningsprojektet What Makes Danish TV Drama Series Travel?, der med afsæt i dansk tv-dramas internationale succes søger at klarlægge årsagerne hertil.  I tilknytning til dette projekt har hun bl.a. udgivet
	"The development of transnationality in Danish Noir – from Unit One to The Team" (2016), in Northern Lights, volume 14: Television drama in the age of media convergence
	"Nordic Noir – Location, Identity and Emotion" (2016), in Alberto N. Garcia (ed.): Emotions in Contemporary TV Series. Palgrave Macmillan.

Gunhild Agger har bestridt en lang række poster i forbindelse med sin akademiske karriere, herunder bestyrelsesmedlem (2003-06) og næstformand (2005-06) i Sammenslutningen af Medieforskere i Danmark, medlem af Statens Humanistiske Forskningsråd (nu FKK) 1997-2003, Kulturministeriets Forskningsudvalg (1999-2003) og medlem af Statsministerens Medieudvalg (1994-1996). På Aalborg Universitet har Gunhild Agger været medlem af Universitetsbestyrelsen (2003-07), dekan (1983-84) og prodekan (1982-83).  Gunhild Agger er også medlem af Det Danske Kriminalakademi, hvis formål er at fremme god dansk kriminallitteratur.

Som kandidatstuderende læste Gunhild Agger et semester på Akademija Nauk i Moskva.  Siden har hun været gæsteunderviser på Old Dominion University i USA, Grønlands Universitet, Islands Universitet, Vilnius Universitet samt en lang række danske og skandinaviske universiteter.  På Københavns og Aarhus universitet virker hun som censor.

I 2015 blev Gunhild Agger Ridder af Dannebrog.

Kilder

Professorer fra Aalborg Universitet
Videnskabsfolk fra Danmark
Alumni fra Aarhus Universitet
Ansatte ved Aalborg Universitet

Gunhild Moltesen Agger


جون كابوت هو مستكشف إيطاليً. في عام 1497، ذهب في رحلة إلى ساحل أمريكا الشمالية تحت إشراف  هنري السابع ملك إنجلترا  وكانت هذه الرحلة أول استكشاف أوروبي معروف لأمريكا الشمالية الساحلية منذ زيارات الإسكندنافية إلى فينلاند في القرن الحادي عشر. للاحتفال بالذكرى الخمسمئة لبعثة كابوت الاستكشافية، انتخبت الحكومتان الكندية والبريطانية ، نيوفاوندلاند لتمثيل موقع الهبوط الأول لكابوت.

النشأة

يُحتمل أن يكون كابوت قد وُلد قبل عام 1450، وهو التاريخ التقريبي الأكثر شيوعاً لولادته. في عام 1471 قُبل كابوت في أخوية . وبما أنها كانت واحدة من الأخويات المرموقة في المدينة، فإن قبوله لها يوحي بأنه كان بالفعل عضوا مُهمًا في المجتمع. وبمجرد حصوله على الجنسية البندقية  عام 1476، كانت كابوت مؤهل للمشاركة في التجارة البحرية، ومنها التجارة إلى شرق  البحر الأبيض المتوسط التي كانت مصدر الكثير من ثروة البندقية. ومن المفترض أنه دخل هذه التجارة بعد ذلك بوقت قصير.

مراجع

أشخاص في عهد أسرة تيودور
أشخاص من البندقية في القرن 15
أشخاص من كيودجا
إيطاليون
إيطاليون مهاجرون إلى مملكة إنجلترا
تاريخ بريستول
تجار رقيق
حالات أشخاص مفقودين في العقد 1490
رومان كاثوليك إيطاليون
عصر الاستكشاف
مستكشفو المحيط الأطلسي
مستكشفو كندا
مستكشفون إيطاليون لأمريكا الشمالية
مستكشفون في القرن 15
مستكشفون من جمهورية البندقية
مواليد 1450
مواليد عقد 1450
مواليد في جنوة
وفيات 1499
وفيات عقد 1500
وفيات في إنجلترا

جون كابوت


Kayılar (Kaylar şeklinde de yazılır,  Ptolemaïda, Katarevusa: Πτολεμαΐς Ptolemaïs) Yunanistan'da Kozana ili Eordia Belediyesine bağlı bulunan kasaba. Rumca adı 1927'de Ptolemaida olmuştur.

Osmanlıların Rumeli'de ilk mesken tuttuğu yerlerdendir. 1923'teki Türkiye-Yunanistan nüfus mübadelesinden sonra Kayılar'ın Türk halkı; Amasya, Tokat, Sivas ve Samsun'a göç etmiştir.

Adı
Osmanlı döneminde Cuma, Cumapazarı, Serfice Cuması, Kayalar da denilen "Sarıgöl" olarak da anılırdı. 1927'ye kadar Rumca Καϊλάρια (Kailaria) olarak adlandırılan Kayılar, 20 Ocak 1927'de yapılan isim değişikliği sonucu Büyük İskender'in komutanlarından I. Ptolemaios Soter ve kızı Ptolemaïs'in anısına Ptolemaida adını aldı

Tarihçe
Arkeolojik bulgulara göre Kayılar'ın bulunduğu bölgede yerleşik yaşam Neolitik Çağ'da başladı. Kayılar ve çevresi II. Filip devrinde Makedonya Krallığı hakimiyetindeydi. Büyük İskender'in komutanlarından I. Ptolemaios Soter bu yöreden yetişti.  M.Ö. 68'de Makedonya Krallığı'nın kesin olarak Roma tarafından fethedilmesi ile Roma hakimiyetine giren yörede bugün Kayılar kasabasının bulunduğu alanda Roma döneminde önemli bir yerleşim yoktu. Batı Roma'nın yıkılmasından sonra yöre, değişik zamanlarda Doğu Roma İmparatorluğu, Bulgar İmparatorluğu, Selanik Krallığı, Latin Krallığı, İznik İmparatorluğu topraklarına katıldı.

Bizans'ın içine düştüğü karışıklıklardan yararlanarak 14. yüzyılın ikinci yarısından itibaren Avrupa kıtasına geçen Osmanlılar, I. Murat'ın 1389'a kadar devam eden saltanatı sırasında üç kol üzerinden Balkanlar'ı fethe girişti. Anadolu'da 1345 yılında topraklarına kattıkları Karesioğulları Beyliği ile daha sonra hakimiyet altına aldıkları Müslüman Türk beylikleri Rumeli'ye göçürülecek Müslüman Türk nüfusu da sağlamışlardı. Karesi Beyliği komutanları iken Osmanlı hizmetine giren Gazi Evrenos Bey, Anadolu'daki Kayıları,  Rumeli'de kendi adlarıyla anılacak olan Kayılar'a götürdü.

Yerleşimin Osmanlı tahrir defterlerindeki adı Kazay-ı Cum'a (Kayılar Kazası) şeklindedir. Osmanlı yönetimi altında bir dönem Selanik'e, bir dönem Manastır'a, bir dönemde Manastır eyaletinin  Serfiçe sancağına bağlandı. Kayalar, Yukarı ve Aşağı Kayalar olmak üzere iki mahalleye ayrılmaktaydı. Bu iki mahalleyi Sulu Dere olarak anılan bir dere ayırıyordu. Günümüzde dere kurutulmuş ve eski yatağı bir caddeye dönüştürülmüştür.

I. Balkan Savaşı sırasında Rumlar'ın eline geçen Kayılar, 1918'de bir kırsal topluluk olarak tanındı. Nüfusu büyük ölçüde Türkler'den oluşmaktaydı. 1924 Nüfus Mübadelesi'nden sonra Kayılar'ın Türk halkı Anadolu'ya gitti ve kasabaya Pontus Rumları yerleşti. 1941-1944 arasında  Alman işgaline uğradı.

Ekonomi
Bölgedeki zengin linyit rezervleri ve dört  termoelektrik santral bulunur.  Yunanistan'ın elektrik ihtiyacının %70'ini bu santrallerden karşılanır.

Nüfus hareketleri
Nüfusun çoğunluğunu oluşturan Türkler, mübadeleyle Kayalar'dan ayrılmıştır. 17 Temmuz 1923 tarihli İcrâ Vekilleri Heyeti Kararnamesi'ne göre, mübadillerin bir kısmı Amasya, Tokat ve Sivas'a nakledildiler. 7.000 mübadil de Samsun'a sevk edildi.

Boşalan Kayalar'da Aşağı Kayalar Mahallesi'ne Gelibolu, Trakya ve Karadeniz bölgesinden, Yukarı Kayalar Mahallesi'ne Ege ve Marmara bölgesinden gelen Rumlar yerleştirildiler.

Kültür

Yemekler

Suvan pidesi
Paaça (Ppoça) ekmee
Softu
Çöme fasülü

Mıtka
Kül Çree
Revanni ekmee
Kaçamak (momaliga)

Nuutlu ekmek
Papara
Mısır ekmee
Pirinç yaanisi

Neşte alvası
Üzüm petmezinde kulaç
Düğün (Toy-toyka çorbası)
Yuurt Çorbası
Cilbiz

Dış bağlantılar
 Kayılar mıntıkası ahalisinin web sitesi
 Kaylar lehçesi sözlüğü web sitesi

Kaynakça

Yunanistan'daki şehirler
Kozani (il)
Rumeli
Balkanlar coğrafyası

Kayılar (şehir)


In algebra, a semiprimitive ring or Jacobson semisimple ring or J-semisimple ring is a ring whose Jacobson radical is zero. This is a type of ring more general than a semisimple ring, but where simple modules still provide enough information about the ring.  Rings such as the ring of integers are semiprimitive, and an artinian semiprimitive ring is just a semisimple ring.  Semiprimitive rings can be understood as subdirect products of primitive rings, which are described by the Jacobson density theorem.

Definition
A ring is called semiprimitive or Jacobson semisimple if its Jacobson radical is the zero ideal.

A ring is semiprimitive if and only if it has a faithful semisimple left module.  The semiprimitive property is left-right symmetric, and so a ring is semiprimitive if and only if it has a faithful semisimple right module.

A ring is semiprimitive if and only if it is a subdirect product of left primitive rings.

A commutative ring is semiprimitive if and only if it is a subdirect product of fields, .

A left artinian ring is semiprimitive if and only if it is semisimple, . Such rings are sometimes called semisimple Artinian, .

Examples

 The ring of integers is semiprimitive, but not semisimple.
 Every primitive ring is semiprimitive.
 The product of two fields is semiprimitive but not primitive.
 Every von Neumann regular ring is semiprimitive.

Jacobson himself has defined a ring to be "semisimple" if and only if it is a subdirect product of simple rings, .  However, this is a stricter notion, since the endomorphism ring of a countably infinite dimensional vector space is semiprimitive, but not a subdirect product of simple rings, .

References

Algebraic structures
Ring theory

Semiprimitive ring