Top Gun: Maverick Music from the Motion Picture é a trilha sonora do filme Top Gun: Maverick (2022), previsto para ser lançado em 27 de maio de 2022 através da gravadora Interscope Records nos formatos digital e físico, sendo composto por Lorne Balfe, Harold Faltermeyer, Lady Gaga e Hans Zimmer. Foram lançados dois singles como promoção do filme: "Hold My Hand", por Lady Gaga; e "I Ain't Worried", por OneRepublic, ambas lançadas antes do álbum. A trilha sonora inclui a canção "Danger Zone" (1986), por Kenny Loggins, que também foi apresentada no primeiro filme.

Lista de faixas
 "Main Titles (You've Been Called Back to Top Gun)" – 2:30
 "Danger Zone"  – 3:36
 "Darkstar" – 3:01
 "Great Balls of Fire"  – 1:55
 "You're Where You Belong / Give 'Em Hell"  – 5:46
 "I Ain't Worried"   – 2:28
 "Dagger One is Hit / Time to Let Go" – 5:06
 "Tally Two / What's the Plan / F-14" – 4:34
 "The Man, The Legend / Touch Down" – 3:54
 "Penny Returns"  – 2:47
 "Hold My Hand"  – 3:45
 "Top Gun Anthem"  – 4:13

Paradas e posições

Créditos
Créditos adaptados de Film Music Reporter

Performance adicional
 Nico Abondolo  Trey Henry – baixo
 Tina Guo  Ro Rowan – violoncelo
 Dylan S. Hart – trompa
 Thomas Hooten – trompete
 Lexii Lynn Frazier – guitarra elétrica
 Chad Smith – bateria
 Ben Powell – violino
 Bruce Fowler  Walt Fowler  David Giuli  Jennifer Hammond  Yvonne Suzette Moriarty  Booker White – orquestra

Técnica

 Cecile Tournesac – edição de supervisão musical
 Ryan Rubin – edição musical
 Peter Myles  Mikael Sandgren – edição adicional
 Jason Bentley  T-Bone Burnett  Kathy Nelson  Ryan Tedder – consultores musicais
 David Fleming  Andrew Kawczynski  Steve Mazzaro – musica adicional
 Steve Davis  Sven Faulconer  Stuart Michael Thomas  Max Aruj  Steffen Thum – arranjos adicionais
 Consultor – Guthrie Govan
 Booker White – preparação musical
 Peter Rotter – contratante orquestral
 Al Clay  Stephen Lipson – mixagem
 Alvin Wee – assistência de mixagem
 Omer Benyamin  Steven Doar – programação musical
 Chuck Choi – engenharia de áudio
 Alejandro Moros  Alex Lamy  Fabio Marks  Jim Grimwade  Aldo Arechar  Kevin Anderson  Florian Faltermeyer  Alfie Godfrey  Michael Bitton – assistência de engenharia de áudio
 Hans Zimmer  Lorne Balfe – programação de sintetizador
 Kevin Schroeder – planejamento de sintetizador
 Mark Wherry – planejamento de instrumentação musical
 Taurees Habib  Raul Vega – preparação de instrumentação musical
 Steven Kofsky – serviço de produção musical
 Shalini Singh  Queenie Li – coordenação de partituras
 Cynthia Park  Nicole Jacob – assistência

Histórico de lançamento

Bandas sonoras de filmes
Bandas sonoras de 2022

Top Gun: Maverick (trilha sonora)


Olaylar
 Novgorod Cumhuriyeti kuruldu (dağılışı 1478).
 Kedah Sultanlığı kuruldu.

Doğumlar
 I. Amalrik, Kudüs Kralı, daha önce Yafa ve Aşkelon kontu (ö. 1174)
 El-Cezeri, Müslüman Arabī bilim insanı ve mühendis (ö. 1206)

Ölümler
 El-Hadi bin el-Nizar, Elemûtlar-Nizârî Devleti hükümdarı (d. 1076)

1136


224206 Pietchisson este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
224206 Pietchisson este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Vicques de Michel Ory. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,39 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 6,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 224001-225000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2005
Centura de asteroizi

224206 Pietchisson


أولاد ازباير قرية مغربية شمال المملكة، تنتمي إلى إقليم تازة، شرقي مدينة فاس، تنتمي إلى قبيلة التسول، تضم بلدة أولاد ازباير 18.933 نسمة (إحصاء 2004).

مراجع

أماكن مأهولة في إقليم تازة
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم تازة

أولاد زباير


Aviația la Bălți constituie o parte a istoriei dezvoltării societății orașului Bălți în Republica Moldova, începând din secolul XX cu 9 aerodromuri istorice aferente Bălțiului.

Bălți este unul dintre centrele aviației civile și, în trecut, centrul aviației militare din Moldova. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, principala bază aeriană militară din Bălți, situată la Singureni, a fost deservită de 5 aerodromuri avansate: 2 în RSSM și 3 în RSSU.

În domeniul aviației civile, Bălți, alături de Chișinău, a devenit una dintre primele destinații în rețeaua de rute de pasageri a aviației civile românești. În perioada sovietică, în întreagă Republica Moldova existau doar două unități de aviație civile: Bălți  și Chișinău . Bălți este singurul oraș din Moldova în care au funcționat simultan două aeroporturi: Aeroportul Bălți-Oraș și Aeroportul Internațional Bălți - acest aeroport a fost ultimul aeroport nou construit în Moldova, cu o pistă nouă, într-o locație geografică cu condiții meteorologice mai bune în comparație cu multe aeroporturi din regiune . Cu excepția Chișinăului, în Republica Moldova, doar de la Bălți erau operate zborurile regulate de pasageri cu avioane de tip Tupolev Tu-134.

Bălți a devenit centrul aviației militare din Moldova imediat după anexarea Basarabiei, când IAP-55 a fost mutat la Bălți de la Kirovograd în 1940. În 1941, Operațiunea Barbarossa a început cu atacul asupra aerodromului militar de la Bălți din Singureni, unde au fost distruse avioane sovietice în primele zile ale ostilităților și cu utilizarea ulterioară a aerodromului din Singureni de către escadrilele germane, în special Reinhard Heydrich, pentru Operațiunea Barbarossa. Bălți a devenit, de asemenea, o platformă de start pentru ași ai aviației precum Aleksandr Pokrîșkin, Reinhard Heydrich, precum și pentru unii dintre cei mai prolifici piloți ai celui de-al Doilea Război Mondial: Rudolf Schmidt, Grigori Recikalov. Nadia Russo, din Escadrila Albă, a efectuat zboruri de aviație sanitară spre și dinspre Bălți. Un regiment de vânătoare sovietic, trei regimente germane de vânătoare și bombardiere și o escadrilă parțială a Escadrilei Albe au fost staționate pe aerodromurile din Bălți. În 1944, primul zbor fără escală spre Bari a fost efectuat de la Bălți cu Yak-9D.

Istoric
Activitatea aviatică din Bălți și din suburbiile Bălțiului își are originea istorică în perioada Regatului României și în cea de-al Doilea război mondial. Timp ce aviația civilă s-a dezvoltat înainte și după al Doilea război mondial, dezvoltarea aviației militare la Bălți s-a concentrat pe timpul al al Doilea război mondial.

Perioada Regatului României
 1 iunie 1922 primul avion (de Havilland DH.9) a început un zbor lung : București — Galați — Chișinău.

Primele curse pasageri la Bălți au inceput la 24 iunie 1926 pe cursa București-Galați-Chișinău-Bălți. Cursele au fost efectuate de compania  Compagnie Franco-Roumaine de Navigation Aérienne — CFRNA, care urmare restructurării a fost redenumită LARES și mai apoi TAROM. Aeroport se afla pe lângă Bălți, în satul Singureni. Un avion cu 10 locuri Farman F.60 Goliath - F.168Bn4 cu motoare Armstrong Siddeley Jaguar a început să efectuieze curse interne în mai 1928 pe ruta București-Galați-Chișinău-Bălți (compania: Serviciul Național de Navigație Aeriană (SNNA)). În acea epoca, avioane au fost utilizate pentru a transporta pasageri, reviste și poșta.

Primele curse comerciale pasageri pe ruta din Bălți înspre Hotin și Chișinău au fost efectuate de compania CFRNA (LARES) în perioadă interbelică. Una din primele curse efectuate la Bălți a fost cursa specială din 28 octombrie (sau 28 noiembrie) 1930, organizată de Administrația de Stat a Aviației Civile din România, pentru a selecționa terenuri adaptate pentru aerodromuri și marketing al aviației civile pentru păturile largi ale populației.

În ceea ce privește cursa Chișinău - Bălți - Hotin, s-a decis o escală în capitala de nord a Basarabiei la Bălți, luând în considerație centrul important orașul Bălți până la hotarul de nord al Basarabiei. Astfel, conform doctorului în drept, Mihai Tașcă, "distanța de 240 km dintre Chișinău și Hotin trebuia efectuată pe-o direcție într-o oră și 40 minute, iar tur-retur - în trei ore 20 min. Decolarea din Chișinău era planificată la ora 6.10, sosirea la Bălți era stabilită pentru 6.50. La Bălți, după o pauză de 20 min., la 7.10, avionul își lua zborul spre Hotin și ajungea la destinație la ora 8.10. Returul spre Bălți era stabilit pentru ora 10.00, unde se ajungea într-o oră, adică la 11.00. Urma apoi o pauză de mai multe ore, căci decolarea spre Chișinău era fixată la ora 18.00, iar la Chișinău se ajungea la ora 19.00. Pentru cursa Chișinău - Bălți - Hotin costul biletului era: până la Bălți de 500 de lei (100 km x 4 + 100), iar de la Bălți la Hotin 600 lei, în total - 1.100 lei. Costul unei curse complete era de 4.071 lei".

În 1937 a fost efectuată cursa regulată pe linia — Cetatea Albă — Chișinău — Bălți.

În 1940, LARES efectua corsa cotidiană Bălți — Chișinău — Iași — Galați — București (numărul cursei 2116).

În perioadă imediat interbelică, Bălți a fost conectat cu București prin curse directe.

În 1936, Nadia Russo (1901—1988), a fost une din primele femei piloți în România, de origine rusă albă, care a primit licență de pilot. Nadia Russu s-a intщкs la Bălți în 1941 împreună cu Escadrila Albă.

De-a lungul al Al Doilea Război Mondial, Bălți a devenit centrul activității aeronautice în Basarabia cu cinci locații ale pistelor de aterizare în și împrejurările orașului Bălți (inclusiv aerodromuri de suport) cu cei mai renumiți ași ai aviației și militari cunoscuți care au luptat în ceruri asupra Bălțiului: dintr-o parte Jagdgeschwader 77 și dintr-o altă parte IAP-55, și anume Aleksandr Pokrîșkin și Reinhard Heydrich.

Heydrich a început Operațiunea Barbarossa de la o bază militară germană aeriană la Bălți, (Moldova), care s-a întors sub jurisdicția Regatului României după ultimatul lui Stalin din 1940 privind cedarea Basarabiei de România URSS. Pe baza aerină germană la Bălți pe lângă Singureni, vis-a-vis actualului Aeroportul Internațional Bălți-Leadoveni, au fost dislocate diferite escadre germane bombardament (Kampfgeschwader), și anume nr. 77 :Necătând la faptul că Himmler, șeful lui Heydrich, i-a interzis lui Heydrich de mai multe ori a zbura, Heydrich s-a regăsit pe ascuns în URSS la începutul Operațiunei Barbarossa iar la start: cu avionul lui privat Me-109 el s-a aflat cu JG 77 pe baza aeriană la Bălți (Belzy) în Moldova.

Al doilea război mondial

După sosira forțelor aeriene sovietice în Basarabia (cu toate sale diferite piste), Aeroportul Bălți-Oraș servea cum aeroport militar. Fotografiile următoare au fost făcute în iuniu - iulie 1940 până și după ce forțele aeriene Germaniei au atacat și au ocupat Aeroportul Bălți Oraș, mai bine zis diferite piste la Bălți și împrejur orașului. (pagina 21)

Istoria militară a aviației Bălțene pare să începe cu faptul că aerodromurile situate în aproximativ cinci locuri diferite în Bălți și suburbii, inclusiv locațiile cu aerodromuri de suport celor de la Bălti situate în Semenovka, Singureni și Pyrlitsa (în apropierea frontierei moldo-române în raionul Ungheni), a servit ca bază principală inițială pentru Regimentul de aviație de luptă sovietic nr.55 (28.08.1940 - 07.03.1942) / devenit Regimentul de garzi de aviație de luptă societic nr.16 (07.03.1942 - 04.04.1942), care făceau parte de Divizia mixtă de aviație sovietică nr.20 în timpul al Doilea război mondial. Regimentul aerian s-a mutat la Bălți în 1940 de la Kirovograd (Ucraina) după anexarea Basarabiei de către URSS. Triplu Erou al Uniunii Sovietice Alexander Pokrîșkin, Eroii Dubli ai Uniunii Sovietice Grigore Recikalov și Alexander Klubov au început drumul lor militar în acest regiment, precum și 17 piloți care au devenit eroi ai Uniunii Sovietice.

Din partea germană, aviatori de luptă germani de la regimentul Kampfgeschwadernr.27 au luat parte la atacurile asupra orașului Bălți în iunie 1941 și cei de la regimentul de aviație de luptă Kampfgeschwader nr.51, format la Landsberg am Lech însuși de la regimentul Kampfgeschwader nr.255, staționate la diferite aerodromuri din Bălți și pe lângă Bălți din iulie până în octombrie 1941, iar apoi au fost desființate în 1945.

În timpul sovietic, așezările Singureni împreună cu Corlăteni au format o comună numită Leadoveni. Aeroportul Balti-Lyadoveni a fost construit la sfârșitul anilor 1980 pe teritoriul satului Corlăteni, dar a păstrat numele original al pilotulului Leadov. Construcția plăcilor de beton de pe pistă de la Singureni a continuat sub jurisdicția sovietică atunci când a început cel de-Al doilea război mondial, dar lucrările de construcție nu au fost finalizate odată cu începerea războiului și sosirea trupelor germano-române în Basarabia și retragerea trupelor sovietice. În mai-iunie 1941, Maiaki din Krasnooknyansky raion al oblast Odessa din Ucraina a devenit bază de studii pentru regimentele de aviație de luptă sovietice dislocate la Bălți și împrejurimile. Înainte de cel de-Al doilea război mondial, I-153 și I-16 au fost operate de la Aeroportul Bălți Oraș și alte piste Bălțene. La 22 iunie 1941, Aeroportul Balti Oraș a operat 54 de aeronave I-153 și I-16, precum și 62 de aeronave MiG-3, care puteau fi operate de 22 dintre cei 70 de piloți

Pentru cea mai mare parte a anului 1941, regimentul sovietic IAP-55 a luptat folosind I-153 și I-16, și până în noiembrie 1942 - Mig-3 și I-16. Din aprilie până în septembrie 1942, regimentul a avut o escadrilă echipată cu Yak-1. Din noiembrie 1942, regimentul a început să folosească Bell P-39 Airacobra până la sfârșitul celui de-al doilea război mondial.
Începând cu martie 1942, regimentul a făcut parte din Forțele Aeriene Sovietice ale armatei 18 a Frontului de Sud, în special ca parte a Regimentului 216 de aviație vânătoare și al 9-lea Regiment de aviație vânătoare.
În timp ce forțele aeriene germane erau staționate pe câmpurile aeriene din Bălți, aeronave precum Messerschmitt Bf.109, Junkers Ju 88 au fost operate de pe aeroporturile din Bălți. Unul dintre cei mai de succes piloți germani de la Jagdgeschwader 77 (JG 77), sergentul șef Rudolf Schmidt a fost rănit în luptele aeriene asupra Bălțiului.

Surse diverse se referă la cinci locații de aerodromuri diferite din Bălți și împrejurimile sale. Mai jos veți găsi trei dintre ele, primul - unde a fost amplasat aeroportul oficial al orașului Bălți până la închiderea sa recentă, al doilea - lângă lacul central din Bălți, și al treilea - numit aerodromul Semenovka, catalogat incorect ca fiind situat în satul Singureni (aerodromul din Semenovka era un alt aerodrom decât cel Aeroportul Bălți Oraș și a fost situat în satul Semenovka dincolo de Nistru), situat vizavi de satul Corlăteni (pe partea cealaltă a drumului către Aeroportul Internațional Bălți-Leadoveni din Corlăteni) (vezi pagina 25).

În 1944, după ce forțele aeriene ale Armatei Roșii s-au întors la Bălți, a fost operată cursa Bălți-Bari din Bălți cu un grup de 12 avioane Yak-9DD în Italia, care au escortat aeronavele Douglas A-20 Havoc (Boston, Havoc), care, de asemenea a fost una dintre cele mai faimoase mașini printre cele livrate în cadrul Lend-Lease. Aeronava Yak-9DD (cu rază lungă de acțiune) a fost un avion de vânătoare cu un consum de combustibil crescut și au fost o modificare a seriei Yak-9D și Yak-9T cu motorul VK-105PF. OKB le-a produs în legătură cu nevoia de a obține un avion de luptă cu un interval de zbor și mai lung decât în Yak-9D, capabil să îndeplinească sarcinile de escortare a bombardierelor în timpul operațiunilor lor din spatele inamicului. Datorită creșterii semnificative a dimensiunii rezervoarelor de combustibil și a rezervelor de combustibil (în comparație cu Yak-9D cu mai mult de 30%), intervalul și durata zborului au crescut semnificativ. Intervalul de zbor până la arderea completă a combustibilului la o altitudine de 1000 m la viteza maximă de 0,9 a crescut la 1325 km, iar în modul cel mai favorabil, la 2285 km. Durata zborului a crescut, respectiv, la 2 ore 22 minute și 6 ore 31 minute (cu 26% mai mult decât Yak-9D). Distanța lungă și durata zborului au făcut posibilă utilizarea Yak-9DD ca avion de vânătoare de escortă, precum și pentru îndeplinirea independentă a misiunilor speciale din spatele liniilor inamice. Modificarea a fost făcută de Biroul de Proiectare în aprilie 1944 conform decretului Comitetului de Stat al Apărării din 20 februarie 1944. Testele de stat au avut loc la Institutul de Cercetări ale Forțelor Aeriene, în perioada 24 iulie - 2 august 1944 (piloții P. M. Stefanovsky, Yu.A. Antipov, inginer principal M. A. Pronin). Yak-9DD a fost produs în masă din mai 1944 până în septembrie 1945. Un total de 399 de aeronave au fost construite.

Avioane de vânătoare Yak-9DD cu rază lungă de acțiune dintr-un grup de 12 avioane de acest tip din august 1944, sub comanda maiorului I.I. Ovcharenko, au făcut fără rezervoare de benzină suplimentare primul zbor non-stop Bălți-Bari (Italia) fără oprire de 1300 km lungime pentru a ajuta Armata Populară de Eliberare a Iugoslaviei. Liderul a fost bombardierul "Boston", condus de un pilot experimentat de la Institutul de Cercetări al Forțelor Aeriene, M.A. Nyukhtikov. Acest zbor și lucrările ulterioare de escortare a aeronavelor de transport S-47 pe teritoriul Iugoslaviei eliberate de partizani au demonstrat calitățile operaționale și de zbor ale Yak-9DD. Pe întreaga perioadă de ședere în Bari, nu a existat un singur caz de avarie sau refuz a aeronavei, deși în fiecare cursa (și au fost 155 dintre ele), a trebuit să traverseze Marea Adriatică de două ori, trecând pe o suprafață de apă de 400 până la 600 km și să aterizeze pe piste cu dimensiuni limitate situate printre munți înalți, cu latura puternică și chiar vânt slab. În 1944, Yak-9DD a fost folosit cu succes pentru a escorta fortăreața zburătoare Boeing B-17 și bombardierele Liberatoare B-24 consolidate, care au făcut zboruri navetă către ținte din România fără a ateriza din Poltava (Ucraina) spre Bari (Italia). Yak-9DD la altitudini de până la 3000 - 4000 m în viteză și manevră a depășit luptătorii britanici și americani pe baza aerodromului din Bari - Hawker Tempest I, Supermarine Spitfire Mk.IX, Bell P-63 Kingcobra, Curtiss P-40 Kittyhawk, Republica P-47 Thunderbolt și altele. Aeronava Yak-9DD care escortează aeronavele de transport Douglas C-47 Skytrain de la Bălți a zburat către Bari pentru sprijinul țintit al lui Tito în Iugoslavia pe teritoriul eliberat de partizanii iugoslavi. Conform unor rapoarte, după ce au terminat fiecare misiune, s-au întors din Bari înapoi în Bălți, potrivit altor surse, aeronavele din Bălți au avut sediul în Bari pentru o lungă perioadă de timp. În fiecare dintre cele 155 de sortări, a fost necesar să traverseze Adriaticul de două ori.

Operatori aerieni la Bălți
Operatorii de aviație din aeroporturile și aerodromurile din Bălți și suburbiile din Bălți sunt împărțiți în principal în operatori civili și militari.

Aviația civilă
Operațiunile aeroporturilor și aerodromurilor din Bălți și din suburbiile din Bălți au fost realizate atât de operatori civili cât și militari. În prima jumătate a secolului XX, operatorii La Bălți au fost direct companii aeriene (românești și sovietice), în timp ce în a doua jumătate a secolului XX companii locale / întreprinderi care operează aeroporturi la Bălți s-au format în Bălți, unele (ca Moldaeroservice) sunt, de asemenea, companii aeriene în același timp.

CFRNA-LARES-SARTA
La 26 iunie 1920, a fost adoptat decretul 2705, potrivit căruia Administrația Aviației a fost înființată sub Ministerul Comunicațiilor din România. în aceeași perioadă, statul român a decis să dea dreptul de a opera zboruri aeriene CFRNA (Compangnie Franco-Roumaine de Navigation Aérienne) Companiei de Navigație Aeriană Franco-Române, înregistrată la 13 aprilie 1920 la Paris. La 9 iulie 1930 a fost înființată LARES (Liniile Aeriene Române Exploatate cu Statul) comoania aeriană de stat a Romaniei. În 1937, LARES a fost înlocuită de SARTA (Societatea Română de Transporturi Aeriene), care la rândul său a fost înlocuită la 8 august 1945 de TARS (Societatea Romană de Transporturi Aeriene Româno-Sovietice. La 18 septembrie 1954 a fost constituită compania TAROM (rom. Transporturile Aeriene Române).
Regele Carol al II-lea a decis două lucruri: să dezvolte aviația turistică și aviația de transport civil. Pentru aviația turistică, a creat Aeroclubul, a cărui sarcină au fost școlile de pilotaj civil, care s-au dezvoltat activ în perioada 1932-1933, 1940 până în 1942.
În perioada Regatului Român, aerodromuri din Bălți de-a lungul lacului orășenesc central, precum și în Singureni, au fost utilizate, în special, pentru zboruri cu transferuri de la București la Cernăuți sau la Hotin cu transferuri la Chișinău și Bălți, atât de CFRNA din anii 20, cât și de LARES în anii treizeci, ca cu SARTA.

Aerogara pasageri de după război la Aeroportul Bălți-Oraș exploatată de Aeroflot

Detașamentul aviatic din Bălți nr. 281 și Aeroflot
Începând cu anul 1961, Aeroportul Bălți-Oraș a început să primească aeronave IL-14 pentru desterbirea transportul pasagerilor pe rutele pe distanțe lungi către cele mai îndepărtate orașe ale fostei URSS de către avioanele Aeroflot. Astfel s-a format Întreprinderea sovietică de transport aerian Bălți - detașament aviatic Bălți. Cel mai important lucru pentru întreprinderea de stat este 1966, când, conform ordinului ministrului aviației civile al URSS, pe baza escadrilei aviației constând din aeronave Yak-12 și An-2, a fost format detașament nr. 281 aviatic din Bălți  împreună cu serviciile aeroportuare.
În anii 80, operatorul a fost numit: Întreprinderea de aviație Bălți sub Direcția de producție a aviației civile republicane din Moldova.

Moldaeroservice

Aviația militară
Istoria operatorilor de aviație militară din Bălți datează din cel de-al Doilea Război Mondial, printre care (i) forțele aeriene ale Armatei Roșii au ajuns primele la Bălți, după ultimatumul de la Stalin către Regatul Român, privind cedarea Basarabiei URSS, fiind urmate de (ii) diferitele regimente Luftwaffe din al treilea Reich. Aceste unități aeriene militare au fost primele care s-au instalat cu bazele militare la Bălți și suburbiile sale, precum și (iii) Forțele Aeriene Regale Române, care, spre deosebire de primele două, nu au creat o bază staționară la Bălți. După retragerea de la începutul celui de-al Doilea Război Mondial, spre sfârșitul său, Forțele Aeriene ale Armatei Roșii s-au instalat iarăși la Bălți.

IAP 55

Jagdgeschwader 77

Gruparea Aeriană de Luptă
Forțele Aeriene Regale Române nu au fost dislocate la Bălți, spre deosebire de Forțele Aeriene Armatei Roșie Sovietice și de Forțele Aeriene Luftwaffe al Treilea Reich, care au sosit și au fost staționați la Bălți alternativ în timpul celui de-al Doilea război mondial.

Vladimir Gheorghian, născut în satul Zgărdești, ținutul Bălți, fratele lui Haralambie Gheorghian, prefectul de Bălți în epoca interbelică, a pilotat un avion biplan românesc IAR-39, efectuând operațiunile de bombardare ușoară și servicii de supraveghere, având un echipaj format dintr-un observator și un sergent-mitralior. Pentru lupte eroice în operațiunile de eliberare a Basarabiei, a primit Ordinul Militar de Război "Mihai Viteazul", Ordinul Steaua României, Ordinul Coroana României, Crucea de Fier.

În plus, în timpul Bătăliei de la Odesa a Armatei a 4-a române și a Grupării Aeriene de Luptă (GAL) în faza inițială, unitățile de aviație germană bazate la Bălți au oferit sprijinul unităților române și anume unitățile germane ale escadrei 27 bombardament (KG 27) dotată cu bombardiere He 111P, ale escadrei 51 bombardament (KG 51) dotată cu bombardiere Ju 88A și ale escadrilei II a escadrei 77 vânătoare (II./JG 77) dotată cu avioane de vânătoare Messerschmitt Bf109F).

Aeroporturile de la Bălți
Au fost localizate nouă locații ale diferitelor aerodromuri din Bălți și din împrejurimi:

 Primul aerodrom de testare a fost amplasat de-a lungul lacului central din Bălți.
 Fiind situat pe ambele părți ale Drumului European E583/Drumului Național M14), Aeroportul Internațional Bălți se află la 7,4 km de fostul aerodrom militar principal Bălțean din Singureni, la nord de Bălți.
 Aeroportul Bălți-Oraș era situat în orașul Bălți, la capătul estic al acestuia.
 Aerodromurile de la Pîrlița, Boldurești, Semenivka, Maiakî și Iosîpivka erau baze aeriene avansate - aerodromuri de sprijin pentru principalul aerodrom militar de la Bălți din Singureni.

La 15 mai 1947, la Bălți a fost deschisă o bază civilă de asistență aeriană pe baza aerodromului de la Singureni. De pe acest aerodrom au fost operate zboruri pentru transportul de poștă și marfă, iar din 1948 pentru transportul de pasageri, personal medical în zonele populate, transportul pacienților grav bolnavi la spitalele din Chișinău, precum și transportul în agricultură și silvicultură.

Aeroportul Bălți-Oraș

Aeroportul Internațional Bălți-Leadoveni

Companiile aeriene deservite la aeroporturi din Bălți

 Air Moldova

 FlyOne
 Moldavian Airlines ставшая Carpatair

Personalități legate de istoria aviației Bălțene
 Grigore Baștan
 Robert Frimtzis
 Vladimir Gheorghian
 Reinhard Heydrich
 Aleksandr Pokrîșkin
 Grigori Leadov
 Nadia Russo
 Rudolf Schmidt

Galeria foto

Referințe

Legături externe
 Официальная страница Moldaeroservice
 Администрация Гражданской Авиации Республики Молдова
 Спутниковый снимок Международного Аэропорта Бельцы-Лядовены
 Administrația de Stat a Aviației Civile a Republicii Moldova
 Fotografia satelit al Aeroportului Internațional Bălți
 Civil Aviation Administration of Moldova

Aeroporturi din Republica Moldova
Aeroporturi din Bălți
Aviația în Republica Moldova
Aviația la Bălți
Transport în Republica Moldova

Aviația la Bălți


Omul de aur (titlul original în ) este un film maghiar din 1962 regizat de Viktor Gertler, care a ecranizat romanul omonim al lui Mór Jókai. Rolurile principale sunt interpretate de actorii András Csorba, Ilona Béres și Ernö Szabó. Este cea de-a treia ecranizare a romanului Omul de aur.

Rezumat

Corabia "Sfânta Barbara", comandată de căpitanul Mihály Tímár, călătorește pe apele Dunării, urmărită de o canonieră otomană. Unul dintre pasageri, pașa Ali Csorbadzsi, care călătorea sub un nume fals, îl informează pe căpitan că a fost vistiernicul imperial și încerca să fugă în Ungaria pentru că sultanul voia să-i confiște averea și să o ia pe fiica lui, Timéa, în harem. Pașa se otrăvește pentru a-i salva viața fiicei sale și-l roagă pe Tímár să o ducă unei rude îndepărtate, negustorul de cereale Athanáz Brazovics din Komárom. Nava ancorează într-o seară lângă o insulă formată în ultimii 50 de ani prin depunerea de aluviuni în jurul unei stânci de pe cursul fluviului și care nu aparținea niciunui stat deoarece nu apărea încă pe nicio hartă. Acolo locuiau mama Teréza și fiica ei, Noémi, care duceau o viață idilică departe de civilizație. Nava se scufundă ulterior, încărcătura de grâne este distrusă, dar Timár reușește să o salveze pe Timéa și să o aducă la Komárom.

Respectând ordinul dat de Brazovics, căpitanul Timár scoate încărcătura de grâu de pe epava navei și găsește într-unul din saci comoara pașei Ali Csorbadzsi pe care și-o însușește pentru a i-o preda mai târziu Timéei. El devine curând un om de afaceri de succes și plănuiește să-l ruineze pe ticălosul Brazovics, care o transformase între timp pe Timéa într-o slujnică a fiicei sale, Athalie. Aflând că speculațiile sale imobiliare au dat greș, Brazovics moare în urma șocului; nunta Athaliei cu ofițerul Kacsuka este astfel anulată. Timár cumpără casa familiei Brazovics și se căsătorește cu Timéa, dar căsnicia este nefericită. Fostul marinar pleacă tot mai des de acasă și într-una din zile ajunge iarăși pe insula dunăreană, pe care o concesionase anterior pe timp de 90 de ani, și află că Noémi îl iubește cu adevărat. Pentru ca viața pe insulă să nu mai fie tulburată de intruși, Timár îl trimite pe vagabondul Tódor Krisztyán ca agent comercial în Brazilia.

În anii următori el își petrece primăvara și vara în "insula nimănui", muncind acolo alături de Noémi și Teréza, și revine apoi în fiecare toamnă la Komárom. Într-un an, ajuns pe insulă, are surpriza să afle că Noémi născuse un copil pe care-l numise Dódi. Timár se întoarce la Komárom pentru a-și încheia definitiv afacerile acolo, iar apoi pleacă la Balatonfüred unde-i scrie Timéei. Acolo este surprins de vizita lui Tódor Krisztyán, care fugise din Brazilia, iar între cei doi bărbați izbucnește o luptă. Aruncat afară din casă, Krisztyán încearcă să traverseze lacul Balaton pe gheață și cade într-o copcă, unde se îneacă. Timár profită însă de moartea accidentală a lui Krisztyán și-și înscenează propria moarte.

După trecerea anului de doliu, Timéa acceptă cererea în căsătorie a lui Kacsuka. În noaptea din ajunul nunții Athalie pătrunde printr-o ușă secretă în dormitorul Timéei și încearcă să o omoare, dar intervenția rapidă a militarilor care patrulau împiedică săvârșirea crimei. O scrisoare găsită nedeschisă în cameră dezvăluie existența unui coridor ascuns, iar Athalie afirmă că, în afară de ea, singurul care cunoștea acest secret era doar Timár, ceea ce dovedește că fostul stăpân al casei era încă viu și se putea întoarce în orice moment. Timár se retrăsese însă definitiv pe insula de pe Dunăre, unde trăia fericit alături de Noémi și de fiul lor, Dódi.

Distribuție

 András Csorba — Mihály Tímár
 Ilona Béres — Tímea
 Ernö Szabó — Ali Csorbadzsi
 Marianne Krencsey — Athalie
 Zoltán Greguss — Brazovics
 Hilda Gobbi — doamna Brazovics
 Frigyes Bárány — Imre Kacsuka
 Ildikó Pécsi — Noémi
 Juci Komlós — Teréza
 Zoltán Latinovits — Tódor Kristyán
 Károly Kovács — ministrul
 Béla Barsy — Cirill Sándorovics
 Zoltán Basilides — cârmaciul Fabula
 András Ambrus
 Ilona Andrási
 Péter Baranyi
 Béla Csóka
 László Ferencz
 György Gonda
 Árpád Gyenge
 Pál Gáti
 László Hlatky
 Ilona Kormos
 Edit Molnár
 Sándor Peti
 István Prókai
 Rudolf Rom hányi
 Imre Sarlai
 Sándor Siménfalvy
 Nusi Somogyi
 Imre Surányi
 Böske Sándor
 István Velenczei
 Éva Ágh
 Anne Deleuze (voce)
 Rosine Rochette (voce)

Producția filmului
Ecranizarea realizată de Viktor Gertler a fost a treia adaptare cinematografică a romanului Omul de aur al lui Mór Jókai. Rolurile principale au fost interpretate de doi tineri actori: András Csorba și Ilona Béres. András Csorba era actor la Teatrul Secuiesc din Târgu Mureș (precursorul Teatrului Național din Târgu Mureș) și profesor la Institutul de Teatru "Szentgyörgyi István" din Târgu-Mureș și nu mai jucase până atunci într-un film maghiar, în timp ce Ilona Béres (interpreta Tímeei) era încă studentă la Academia de Teatru și Film din Budapesta.

Omul de aur a fost primul film maghiar turnat pentru ecran lat (prin procedeul cinemascop), fiind folosite camere de filmat Agascope împrumutate din Suedia. Secvențele au fost filmate de operatorul Otto Forgács.

În ciuda faptului că unele scene din roman au trebuit să fie abandonate, această ecranizare respectă cu fidelitate ideea principală a scrierii originare.

Recepție
Omul de aur a avut un succes atât de mare încât a retrezit interesul public pentru scrierile lui Mór Jókai; astfel, în 1965 a fost realizat filmul Fiii omului cu inima de piatră în regia lui Zoltán Várkonyi. La acea vreme existau însă în Ungaria doar puține cinematografe care puteau proiecta filme pe ecran lat. Ecranizarea lui Gertler a fost redifuzată în cinematografele din Ungaria în 1974 și inclusă de numeroase ori în programele televiziunilor maghiare, continuând să beneficieze de o mare popularitate.

Istoricul de film László Kelecsényi a susținut că această ecranizare păstrează și redă cu fidelitate ideea romanului originar și că interpretările actoricești (Ilona Béres, Ildikó Pécs, Marianne Krencsey, Zoltán Latinovits) sunt foarte bune. În opinia lui, singura interpretare lipsită de greutate este în mod paradoxal cea a protagonistului András Csorba.

Enciclopedia cinematografică germană Lexikon des internationalen Films descrie astfel acest film: "Mihály Tímár este numit «om de aur» atât de prieteni, cât și de dușmani. Se pare că reușește în tot ceea ce întreprinde. Este căsătorit cu una dintre cele mai frumoase femei și ar putea să-și ruineze rivalii ca răzbunare pentru umilințele suferite. Dar el rămâne nefericit în străfundul sufletului său și găsește înțelegere și contacte cu adevărat umane numai în depărtare.".

Note

Lectură suplimentară
 Legeza Ilona könyvismertetője
 [ Korda filmjéről]
 A Korda-film zenéjéről

Legături externe

Filme din 1962
Filme regizate de Viktor Gertler
Filme maghiare
Filme în limba maghiară
Ecranizări de opere literare
Mór Jókai
Filme cu acțiunea pe Dunăre
Filme istorice maghiare

Omul de aur (film din 1962)


Show Me How To Live es el undécimo álbum en estudio de Royal Hunt. Este disco marca el regreso a la banda (después de 13 años) del vocalista DC Cooper, además de ser la vuelta al "sonido clásico de Royal Hunt" según miembros de la banda.

Temas del disco

 "One More Day" - 6:12
 "Another Man Down" - 5:13
 "An Empty Shell" - 4:32
 "Hard Rain's Coming" - 5:12
 "Half Past Loneliness" - 5:36
 "Show Me How to Live" - 10:03
 "Angel's Gone" - 5:12

Integrantes

 DC Cooper - voz
 André Andersen - teclados
 Jonas Larsen - guitarra
 Andreas Passmark - bajo
 Allan Sørensen - batería

Coros

 Kenny Lubcke
 Maria McTurk
 Alexandra Popova
 Michelle Raitzin

Producción
 Mezclado en RoastingHouse Studios en Malmö, Suecia
 Grabado en NorthPoint Studios, Dinamarca
 Masterizado por Jan Eliasson en AudioPlanet en Copenhague, Dinamarca
 Arte de carátula hecho por Kai Brockschmidt

Enlaces externos
 Royal Hunt

 Reseña -www.jimcueva.com-

Álbumes de 2011

Show Me How to Live (álbum)


Die Liste der indischen Botschafter in Wien verzeichnet sämtliche seit 1954 ernannten Botschafter, die Indien in Österreich vertraten. Bis 1959 war der indische Botschafter in Bern regelmäßig auch bei der Regierung in Wien akkreditiert. Der Botschafter in Wien ist regelmäßig auch bei der Regierung in Podgorica (Montenegro) akkreditiert.

Von 1959 bis 1980 war die indische Botschaft am Opernring und befindet sich seither am Kärntner Ring 2.

Quellen

Einzelhinweise

Osterreich
Indien
!

Liste der indischen Botschafter in Österreich


An Aloe polyphylla in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Neville Stuart Pillans. An Aloe polyphylla in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Mabibilngan ini ha Lesotho. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aloe

Aloe polyphylla


Wálter Taibo Martínez (født 7. marts 1931, død 10. januar 2021) var en uruguayansk fodboldspiller (målmand).

Taibo spillede i perioden 1955-1966 30 kampe for det uruguayanske landshold. Han var en del af landets trup til VM 1966 i England, men var dog ikke på banen i turneringen, hvor han var reserve for førstevalget Ladislao Mazurkiewicz.

På klubplan spillede Taibo blandt andet for Montevideo-storklubberne Nacional og Peñarol, ligesom han havde et udlandsophold i Argentina hos Huracán.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Uruguay

Walter Taibo


An Mesospinidium incantans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Mesospinidium incantans in nahilalakip ha genus nga Mesospinidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Mesospinidium

Mesospinidium incantans


El Jardín Botánico Berry (en inglés : Berry Botanic Garden) es un  jardín botánico en el suroeste de Portland, Oregón, en los Estados Unidos. Además de sus grandes colecciones de plantas alpinas, rhododendron, prímulas, lirios, es conocido por su programa de conservación de plantas y por su gran banco de semillas que protege especies de plantas raras o en peligro de extinción del Noroeste del Pacífico. El banco de semillas, creado en 1983, era probablemente el primero en los EE. UU. que estaba dedicado enteramente a preservar las plantas nativas raras. El jardín botánico Berry está abierto a las visitas públicas, pero se requiere una reserva con antelación.

El jardín fue creado en los años 30 por el residente de Portland Rae Selling Berry, fue comprado después de su muerte en 1976 por « The Friends of Berry Botanic Garden » (Los amigos del jardín botánico Berry), una organización sin ánimo de lucro. Administrado por los amigos del botánico, la finca Berry tiene un área de 6.5 acres (26,000 m²), y contiene la rocalla abierta al público más grande de la Costa Oeste de los Estados Unidos.

En enero de 2010, los amigos del botánico anunciaron planes para vender la finca y el cierre del jardín debido a problemas de financiación. Hasta que la finca se venda, lo cual puede tomar hasta un año, hay planes del grupo para transferir su programa de conservación y el banco de semillas al programa de ciencia medioambiental administrado por la Universidad del Estado de Portland.

Historia
El jardín comenzó en los años 30 como la colección personal de Rae Selling Berry (1881-1976), la cual obtuvo las semillas de exploradores de plantas tales como Frank Kingdon-Ward, Francis Ludlow, George Sherriff, y Joseph Rock. Ella misma también recogió plantas alpinas de las montañas de los Estados Unidos occidentales, Columbia Británica, y Alaska. En 1938 estableció el jardín en el sitio actual, y el jardín se convirtió en un jardín público, así como organización sin ánimo de lucro en 1978. She had a two-story Bungalow style home built at the location in 1939, which was designed by Reuben T. Sinex.

Berry, la hija de Ben Selling y Mathilda Hess, creció en Portland y se casó con Alfred Berry, contratista que se convirtió en el superintendente Aeropuerto Internacional de Portland. Durante más que 30 años, la pareja y sus tres hijos vivieron en el noreste de Portland en el barrio de "Irvington", en donde la señora Berry desarrolló un interés por las plantas. Leyendo sobre expediciones de búsqueda de plantas en Europa y en Asia, comenzó a proporcionar la ayuda financiera para las expediciones y con ellas para obtener semillas. A mediados de los años treinta, la señora Berry había buscado un nuevo emplazamiento para sus plantas fuera de Irvington, y la pareja se trasladó a "un sitio en forma de cuenco cerca de la cima de una colina". La propiedad, estaba justo al norte del Lago Oswego, e incluía manantiales y arroyos, un barranco, un prado, y un pantano con carrizos, y cubierto en parte con abeto de Douglas.

Al desarrollar el jardín, la señora Berry se concentró en las "plantas excepcionales", particularmente en rhododendron, primulas, y alpinas. En 1964, el « Garden Club of America  » (club del jardín de América) le concedió la medalla « Florens de Bevoise Medal » por su conocimiento de las plantas. En 1965, la señora Berry ganó por parte de la « American Rhododendron Society » el primer galardón a la excelencia otorgado a una mujer, y fue honrada por su trabajo por la « American Rock Garden Society » (sociedad americana de la rocalla). La señora Berry continuó ampliando su colección más allá de la edad de 80 años, haciendo excursiones al campo en busca de la única prímula nativa de Oregón, Primula cusickiana. A la edad de 90 años, la señora Berry todavía plantaba las semillas en los jardines, y murió en su hogar a la edad de 96 años.

En 1978, dos años después de la muerte de la señora Berry, los amigos del jardín botánico de Berry, una corporación no lucrativa, compró la propiedad. Donaciones a una cantidad de $300.000 de fondos para hacer la compra en los que se incluían $10.000 procedentes del « Stanley Smith Horticultural Trust » en Escocia así como ayuda de las sociedades de plantas, « American Rhododendron Society » y de la rama de Oregon de The Nature Conservancy. Los amigos del botánico indicaron que la misión del jardín botánico era "para preservar, mantener, diseminar, estudiar y reunir el material vegetal apropiado para las colecciones"."

En 1983, el descubrimiento que 39 especies nativas en el jardín que eran raras o especies en peligro llevó a la creación del banco de semillas para las especies raras y en peligro del noroeste del Pacífico. Se cree que este fue el primer banco de semillas en los EE. UU. dedicado íntegramente en preservar plantas nativas de una determinada zona. El banco de semillas consiste en más de 14,000  accesiones (paquetes de semillas) de más de 300 plantas raras o en peligro del noroeste del Pacífico.

El jardín y la casa fueron añadidos al National Register of Historic Places en diciembre del  2002 como el Rae Selling Berry Garden and House. En enero del 2010, los propietarios los amigos del jardín botánico, citando problemas financieros, decidían vender el jardín pero preservando el programa de conservación con ayuda de la universidad de estado de Portland (PSU). Aunque los arreglos finales con la PSU deban esperar hasta que se venda el jardín, el plan es transferir los esfuerzos de conservación y el banco de semillas al programa de la ciencia medioambiental de la Universidad. Mientras tanto, el jardín sigue estando abierto al público (mediante previa reserva). Los amigos dicen que encontrar a un comprador puede tardar varios meses o quizás incluso años.

Colecciones
El jardín ha continuado desarrollándose desde que se convirtió en una organización sin ánimo de lucro. Sus colecciones importantes incluyen las prímulas (comúnmente llamadas primaveras), muchas de las cuales están cultivadas a partir de las semillas de las expediciones asiáticas de recolecciones de plantas, incrementadas por el intercambio internacional de semillas. Las prímulas se encuentran principalmente en zonas montañosas del hemisferio norte. El jardín botánico Berry ha producido varias variedades suyas propias incluyendo "Snow Lady" y "Purple Spark".

Otra colección importante consiste en las plantas alpinas de alta montaña y plantas subalpino. Manteniendo los especímenes más delicados en un marco frío o lechos de troncos detrás de la casa, Berry amplió su colección con los intercambios con otros jardines, y sus propias expediciones de recolectores de plantas en Asia. La sección de los lechos de troncos del jardín llevó después del años 80 a una rocalla con una extensión de un  pantano alpino. La guía Insiders' Guide to Portland lo denomina como "the largest public rock garden on the West Coast".

Los Rhododendron componen una tercera colección importante. Muchas de las semillas, adquiridas de exploradores de plantas en Asia, comenzaron sus vidas en la propiedad de Irvington y fueron trasplantadas al jardín. La colección de Berry incluye más que 2,000 especímenes que representan a 160 especies. Las especies enanas crecen en la rocalla, y dos especies, Rhododendron decorum y Rhododendron calophytum, forman un bosque de más de 150 plantas maduras.

Las plantas nativas del noroeste del Pacífico abarcan una cuarta colección importante, que incluye cerca de 200 de las 5,000 plantas nativas en la región. Estas plantas se encuentran en todas las partes del jardín, especialmente a lo largo de un sendero de plantas nativas, en la rocalla, y en el humedal.

Los lirios componen una quinta colección importante comenzada en 1979, año en el que la junta directiva decidía proporcionar un santuario para muchas especies del género Lilium que se encuentran silvestres en el noroeste y a lo largo de la costa oeste. Los lirios se almacenan como semilla o se plantan en localizaciones convenientes en el jardín.

Referencias

Enlaces externos
 Berry Botanic Garden - Oregon Field Guide
 Center for Plant Conservation

Berry Botanic Garden
Berry Botanic Garden
Berry Botanic Garden
Registro Nacional de Lugares Históricos de Oregón

Jardín botánico Berry


عبد الكريم  زيدان العاني (1921 - 2014 م) فقيه عراقي يعد أحد علماء أهل السنة في العراق، وأحد علماء أصول الفقه والشريعة الإسلامية، ومراقب عام سابق لجماعة الإخوان المسلمين في العراق ووزير أوقاف عراقي سابق عام 1968 م.

نشأته وتعليمه
ولد عبد الكريم زيدان بهيج العاني في بغداد بجانب الكرخ في منطقة سوق حمادة وذلك في عام 1917م - كما هو مدون في الوثائق الرسمية - لكنّ ولادته الحقيقية كانت عام 1339هـ (1921م)، ونشأ فيها فقد توفي والده وهو في الثالثة من عمره
تدرج في مراتب العلم إذ ابتدأ بتعلم قراءة القرآن الكريم في مكاتب تعليم القرآن الأهلية.
وتلقى العلم بطريقيه الأكاديمي والتقليدي مستفيدا من المشايخ والأساتذة العراقيين والمصريين، من أمثال الشيخ أمجد الزهاوي، والشيخ عبد القادر الخطيب، والشيخ نجم الدين الواعظ، والشيخ محمد محمود الصواف، والشيخ علي الخفيف، والشيخ محمد أبو زهرة، والشيخ حسن مأمون، والشيخ عبد الكريم الصاعقة.

بعد دراسته في الكتاب التحق بمدرسة الكرخ الابتدائية وأتمها ثم درس في (متوسطة الكرخ) وكانت الوحيدة في جانب الكرخ، وبعد أن أنهى هذه المرحلة الدراسية التحق ب (المدرسة الثانوية) وهي الوحيدة في بغداد آنذاك وكان فيها فرعان: الفرع الأدبي والفرع العلمي فاختار الفرع الأدبي وقضى فيه مدة سنتين وهي مدة الدراسة الثانوية آنذاك، وبعد تخرجه فيها وحصوله على شهادة (الثانوية) آثر أن يلتحق بمهنة التعليم الابتدائي لحاجة عائلته إلى كسبه فَعُيِّن في منتصف الثلاثينيات معلماً خارج بغداد في محافظة ديالى. مدة أربع سنوات قضاها في مدرسة أبي صيدا ثم في المقدادية، نقل بعدها إلى أحد مدارس بغداد الابتدائية للتدريس فيها وهي مدرسة المشاهدة ثم معلماً بمدرسة الكرخ الابتدائية. وفي سنة 1946م التحق بالدراسة المسائية في كلية الحقوق لأنه كانه موظفاً بالتعليم، وقد تخرج في كلية الحقوق في سنة 1950م وكان من الأوائل بين الناجحين في السنوات الأربعة في الدراسة في كلية الحقوق وقد حصل على درجة (ليسانس) في الحقوق بتقدير جيد
. ثم عُيِّن بعدها مديرا لثانوية النجيبية الدينية.
ثم التحق بمعهد الشريعة الإسلامية في جامعة القاهرة ونال شهادة الماجستير بتقدير ممتاز.
ثم حصل على شهادة الدكتوراه من جامعة القاهرة سنة 1962 بمرتبة الشرف الأولى.

المناصب

المناصب التعليمية
 أستاذ الشريعة الإسلامية ورئيس قسمها في كلية الحقوق بجامعة بغداد سابقا
 وأستاذ الشريعة ورئيس قسم الدين بكلية الآداب بجامعة بغداد سابقا
 وأستاذ الشريعة بكلية الدراسات الإسلامية وعميدها سابقا
 أستاذ متمرس في جامعة بغداد
 أستاذ الشريعة الإسلامية بقسم الدراسات الإسلامية ودراسة الماجستير والدكتوراه بجامعة صنعاء حتى وفاته.
 أستاذاً بقسم الفقه وأصوله بجامعة الإيمان بصنعاء.

المجامع العلمية
الدكتور عبد الكريم زيدان عضو العديد من المجامع العلمية الإسلامية منها:
 مجلس علماء الجامعة الإسلامية منذ السبعينيات،
 عضو مجلس المجمع الفقهي التابع لرابطة العالم الإسلامي منذ عام 2000،
 عضو مجلس المجمع الفقهي الإسلامي بجامعة الإيمان بصنعاء.

مؤلفاته
له مؤلفات علمية كثيرة في مختلف الاختصاصات الشرعية والقانونية والفكرية والدعوية التي تم اعتمادها كمواد دراسية في العديد من الجامعات العربية والإسلامية.

كتب
1.	أحكام الذميين والمستأمنين في دار الإسلام.
2.	أصول الدعوة.
3.	السنن الإلهية في الأمم والجماعات والأفراد في الشريعة الإسلامية.
4.	القصاص والديات في الشريعة الإسلامية.
5.	القيود الواردة على الملكية الفردية للمصلحة العامة في الشريعة الإسلامية.
6.	الكفالة والحوالة في الفقه المقارن مع مقدمة في الخلاف وأسبابه.
7.	المدخل لدراسة الشريعة الإسلامية.
8.	المستفاد من قصص القرآن للدعوة والدعاة.
9. المفصل في أحكام المرأة والبيت المسلم في الشريعة الإسلامية (11 مجلد).
10.	الوجيز في أصول الفقه.
11.	الوجيز في شرح القواعد الفقهية.
12.	علوم الحديث.
13.	مجموعة بحوث فقهية معاصرة.
14.	مجموعة بحوث فقهية.
15.	موجز الأديان في القران.
16.	نظام القضاء في الشريعة الإسلامية.
17.	نظرات في الشريعة الإسلامية والقوانين الوضعية.
18. مختصر شرح العقيدة الطحاوية

بحوث

1.	نظرية التجديد في الفكر الإسلامي.

2.	إثبات الأهلة والمراصد الفكرية.

3.	أثر القصود في التصرفات والعقود.

4.	أثر تطبيق الشّريعة الإسلاميّة في تطهير المجتمع من شرور المسكرات والمخدرات.

5.	الإضراب.

6.	الدعوة في العصر الحاضر الواقع – والمعوقات – والحلول.

7.	الديمقراطية ومشاركة المسلم في الانتخابات وعلاقة المسلم بالدولة غير الإسلامية.

8.	حدود سلطة ولي الأمر فيما يأمر به وينهى عنه في قضايا النكاح وفرقه.

9.	حكم عقد التأمين في الشّريعة الإسلاميّة.

10.	دخول المسلم إلى دولة غير إسلامية والإقامة فيها.

11.	ضريبة الدخل ومدى مشروعيتها في الدول الإسلامية المعاصرة.

12.	مدى حق المرأة في إنهاء عقد النكاح بالخلع.

13.	مدى مشروعية الضرائب التي تفرضها الدول على الأفراد.

14.	الرق في الإسلام.

15.	حقوق الأفراد في دار الإسلام.

16.	حالة الضرورة في الشّريعة الإسلاميّة.

17.	اللقطة وأحكامها في الشّريعة الإسلاميّة.

18.	القتال والمقاتلون في الشّريعة الإسلاميّة.

19.	الفرد والدولة في الشّريعة الإسلاميّة.

20.	العقوبة في الشّريعة الإسلاميّة.

21.	الشّريعة الإسلاميّة والقانون الدولي العام.

22.	الاختلاف في الشّريعة الإسلاميّة.

23.	الإيمان بالقضاء والقدر وأثره في سلوك الفرد.

24.	أحكام اللقيط في الشّريعة الإسلاميّة.

25.	أحكام الرضاعة في الشّريعة الإسلاميّة.

26.	رعاية المصلحة في الشّريعة الإسلاميّة.

27.	أحكام النية المجردة في الشّريعة الإسلاميّة.

برامجه الإذاعية
 كانت له عدة برامج في إذاعة القرآن الكريم من السعودية ومحاضرات ودرر مضيئة وجمهور واسع جدا.

الجوائز التي حصل عليها
 منح جائزة الملك فيصل العالمية سنة 1417 هـ / 1997م في الدراسات الإسلامية التي تناولت مكانة المرأة في الإسلام بسبب تأليفه كتابه الموسوعي المفصل في أحكام المرأة والبيت المسلم في الشريعة الإسلامية.

مكانته العلمية والدعوية

هيئة علماء المسلمين
وصفته بأنه كان رمزاً من الرموز العلمية والفكرية في العالم الإسلامي، مؤكدة انه كان مدافعا بالكلمة الشجاعة عن حقوق الامة الإسلامية وقضاياها العادلة، وحريصا على وحدة العراق ارضا وشعبا.

وفاته
توفي يوم الإثنين 26 ربيع الأول 1435 هـ الموافق 27 يناير 2014م، في العاصمة اليمنية صنعاء عن عمر ناهز 97 عاما وما يقرب من قرن بالتقويم الهجري، نقل جثمانه إلى بغداد حيث دفن فيها وقام باستقباله عدد شخصيات دينية وسياسية وأرسلت الحكومة موفدها أيضا لاستقبال الجثمان، ودفن بمقبرة الكرخ الإسلامية.

انظر أيضًا
المفصل في أحكام المرأة والبيت المسلم في الشريعة الإسلامية (كتاب)

المصادر

المراجع
 الموقع الرسمي لفضيلة الشيخ عبد الكريم زيدان
 كتب الشيخ عبد الكريم زيدان في موقع قصة الإسلام
 كتبه على موقع أمازون

إخوان مسلمون عراقيون
حائزون على جائزة الملك فيصل العالمية في الدراسات الإسلامية
سياسيون عراقيون
عراقيون حازوا جائزة الملك فيصل العالمية
علماء مسلمون في القرن 14 هـ
علماء مسلمون في القرن 15 هـ
كتاب وكاتبات عراقيون
مراقبو الإخوان المسلمين
مواليد 1917
مواليد في بغداد
وفيات 1435 هـ
وفيات 2014
وفيات في صنعاء

عبد الكريم زيدان


12437 Westlane este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12437 Westlane este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitt Peak National Observatory în cadrul proiectului Spacewatch. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,00 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 4,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

12437 Westlane


Challa (en , en , en ) est une municipalité rurale du raïon de Poudoj en république de Carélie.

Géographie
Challa est situé à l'embouchure de la rivière Vodla, qui se jette dans le lac Onega, à 32 kilomètres par la route à l'ouest de Poudoj.

La municipalité de Challa a une superficie de .

Challa est bordé au nord par Avdejevo du raïon de Poudoj, à l'Est par Poudoj, au sud par Krasnoborsk et a l'ouest par le lac Onega.

Challa est arrosé par, entre-autres, les rivières Šalitsa, Jalganda, Suma-Šalskaja et Šunduksa.
Ses lacs principaux de Pälmä sont Ižgora, Sarozero, Lembozero, Bolšoje Kindožskoje, Maloje Kindožskoje, Dolgoe, Krugloje et Šalskoje.

Démographie
Recensements (*) ou estimations de la population

Bibliographie

Références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Village dans la république de Carélie
Raïon de Poudoj

Challa


An Isachne elegans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicol Alexander Dalzell. An Isachne elegans in nahilalakip ha genus nga Isachne, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Isachne

Isachne elegans


الجمعية المغربية لحقوق الإنسان (ج م ح إ) (بالأمازيغية: ⵜⴰⵎⵙⵎⵓⵏⵜ ⵜⴰⵎⵖⵔⵉⴱⵉⵜ ⵏ ⵉⵣⴻⵔⴼⴰⵏ ⵏ ⵓⴼⴳⴰⵏ -  هي منظمة مستقلة وغير حكومية تأسست في 24 يونيو 1979 في المغرب، للدفاع عن حقوق الإنسان والحريات الفردية.

من رموزها الناشطة الحقوقية خديجة الرياضي، عزيز غالي سعيد بنحماني، التي حصلت سنة 2013 على جائزة الأمم المتحدة في مجال حقوق الإنسان.

أهداف

من أهدافها العمل على صيانة كرامة الإنسان واحترام كافة حقوقه بمفهومها الكوني والشمولي وحمايتها والنهوض بها-التعريف بحقوق الإنسان وإشاعتها والتربية عليها-رصد الخروقات التي تطال انتهاكات حقوق الإنسان ومؤازرة ضحاياها-العمل على تصديق المغرب على كافة المواثيق الدولية لحقوق الإنسان وإدماج مقتضياتها في التشريع المغربي وملاءمته معها وضمان احترامها.
و من وسائل الجمعية المغربية لحقوق الإنسان لبلوغ أهدافها اعتماد كافة الوسائل المشروعة ومن بينها إصدار التقارير والمذكرات-الإعلام-المحاضرات والندوات ومختلف الأنشطة الفنية والثقافية والترفيهية-التنسيق والعمل المشترك مع الهيآت الديمقراطية داخل المغرب وخارجه-إنشاء مراكز تابعة للجمعية قصد خدمة أهدافها كمركز الإعلام والتوثيق-تنظيم تظاهرات ووقفات مساندة للقضايا العادلة والتدخل لدى الجهات المسؤولة من أجل حماية حقوق الإنسان وإنصاف الضحايا.

تاريخ
عرفت الجمعية المغربية لحقوق الإنسان عبر تاريخها حملات قمعية واعتقالات ومحاكمات لمسؤوليها ومناضليها كما تعرضت مؤتمراتها وأنشطتها للمنع إلا أنه مع بداية التسعينات وأمام التحولات التي عرفها المغرب وبفضل صمود مناضليها ومناضلاتها استطاعت أن تحافظ على وجودها، بل وأن يتصلب عودها ويتطور عملها وحجمها ويتوسع إشعاعها وطنيا ودوليا حيث أصبحت تحظى بمصداقية عالية حتى لدى خصومها بفضل دفاعها المستميت عن حقوق الإنسان بدون أي تمييز أو مساومة بشأنها أو إخضاع النضال من أجلها لحسابات معينة كما تتمتع حاليا بصفة جمعية ذات المنفعة العامة. وحاليا تتوفر الجمعية المغربية لحقوق الإنسان على 8000 ثمانية آلاف منخرط ومنخرطة وعلى اثنين وسبعين 72 فرعا بمختلف مدن المغرب.

من التأسيس إلى 1983 تم إنشاء عدة فروع وأطلقت الجمعية دينامية سرعان ما تم توقيفها بسبب القمع. وبعد 1984 إلى 1988 عم جمود عمل الجمعية وتوقف أنشطتها بسبب حملة القمع التي تعرض لها مناضلوها وقياديوها سنتي 1983 و1984.

من 1988 إلى 1991 بدأت مرحلة الانبعاث واستعادة النشاط حيث وضعت الجمعية إستراتيجية على أساس وضوح المبادئ والتوجه خلال مؤتمريها الثاني في 1989 والثالث في 1991.

و تجتمع أجهزتها في أوقات منتظمة قل نظيرها في تجارب الجمعيات، ودورات مؤتمراتها تنعقد بوتيرة منتظمة أيضا. وقوانينها تفرض التمثيلية النسائية في جميع هياكلها التنظيمية في أفق فرض مبدأ المناصفة والمساواة في أجهزة الجمعية بين النساء والرجال. ترأستها منذ أبريل 2007 خديجة رياضي. وفي 11 مايو 2013 خلفها أحمد الهايج على رئاسة الجمعية. ويستفرد بذلك أعضاء حزب النهج الديمقراطي بمراكز القرار بالجمعية.

الجمعية المغربية لحقوق الإنسان تصدر أيضا تقارير دورية حول حقوق الإنسان وجريدة متخصصة في مجال حقوق الإنسان بالعربية والفرنسية اسمها التضامن، وتصدر جريدة داخلية غير منتظمة الصدور اسمها الجدل كما تتوفر على لائحة إلكترونية للمناقشة عبر البريد الإلكتروني..
و الجمعية المغربية لحقوق الإنسان عضو في الفدرالية الدولية لحقوق الإنسان والاتحاد الإفريقي لحقوق الإنسان والمنظمة العربية لحقوق الإنسان والشبكة الأورومتوسطية لحقوق الإنسان والتنسيقية المغاربية لحقوق الإنسان والتحالف الدولي للموئل: شبكة حقوق الأرض والسكن.

يونيو 2012 خرجت خديجة الرياضي رئيسة الجمعية بتصريح طالبت فيه إلغاء الفصل 490 من القانون الجنائي والذي يعاقب كل شخص أقام علاقة جنسية مع امرأة خارج مؤسسة الزواج. ونادت بضمان الحق في الممارسة الجنسية بين رجل وامرأة بالتوافق خارج مؤسسة الزواج.

وصلات خارجية
 الموقع الإلكتروني للجمعية المغربية لحقوق الإنسان

مراجع

طالع

 خديجة الرياضي
 سعيد بنحماني
 سجن تازمامرت
 سجن قلعة مكونة
 سجن مولاي علي الشريف
 سنوات الجمر (المغرب)

 شهداء كوميرة
 دولة بوليسية
 تاريخ المغرب
 سياسة المغرب
 التعذيب
 عبد الرحمن بن عمرو
 تلك العتمة الباهرة

تأسيسات سنة 1979 في المغرب
منظمات أسست في 1979
منظمات حقوق الإنسان مقرها في المغرب
منظمات غير ربحية مقرها في المغرب

الجمعية المغربية لحقوق الإنسان


Dialogue sur l'art et la politique est un livre d'entretiens écrit par le réalisateur Ken Loach et l'auteur Édouard Louis. Publié le 31 mars 2021, il fait partie de la collection « Des Mots » des éditions Presses universitaires de France.

Livre
Intitulé Dialogue sur l'art et la politique, l'ouvrage se présente sous la forme d'un livre d'entretiens tirés d'un épisode de l'émission Studio B, diffusée en décembre 2019 sur la chaîne de télévision qatarie Al Jazeera.

Résumé
Dans Dialogue sur l'Art et la Politique, Ken Loach et Édouard Louis échangent sur l'art, la violence sociale et les politiques actuelles en France, au Royaume-Uni, et dans le monde. Ils s'interrogent sur l'art comme moyen d'expression et de représentation. Au cours de leur dialogue, ils prennent comme exemples deux de leurs œuvres, et des moments de leur vie.

Structure
Le livre se découpe en deux parties. La première partie est intitulée Dialogue 1 : Travail et Violence, et la seconde Dialogue 2 : Politique et Transformation. À la fin de chaque dialogue, il y a une série de questions identifiées par : Questions à Ken Loach et Édouard Louis.

Contenu

Thèmes
L'entretien permet à l'écrivain français et au cinéaste anglais de s'interroger sur des notions de politique, d'art, et sur la valeur du travail sur lesquelles leurs opinions divergent parfois. Des notions d'empathie sont aussi abordées, et c'est un des points sur lesquels les deux auteurs semblent se rejoindre. Là ou Ken Loach cherche à mettre en avant l'empathie au travers du prisme de la solidarité, en mettant en avant les inégalités, les révoltes et les injustices, Édouard Louis défend que l'identification à une cause est nécessaire pour ressentir de l'empathie. L'ouvrage aborde également le thème de l'art, par lequel les auteurs mettent en lumière les injustices du monde actuel. Le dialogue laisse également les auteurs s'interroger sur la transformation du langage politique grâce au discours qui est fait de l'art. Le thème de l'art leur permet d'aborder des notions de violence de classe, de pouvoir et de réfléchir sur le rôle de l'art dans le contexte politique mondial.

Œuvres citées
Au cours du dialogue, l'auteur et le réalisateur font référence aux films Moi, Daniel Blake et Sorry We Missed You, tous deux réalisés par Ken Loach, et aux livres Qui a tué mon père et En finir avec Eddy Bellegueule, écrits par Édouard Louis. L'auteur profite de ce dialogue pour dire qu'il s'est inspiré de Moi, Daniel Blake pour écrire son livre.

Liens externes

 Boulanger, Luc (le 7 mai 2021). « Dialogue sur l'art et la politique ». La Presse.
 Morain, Jean-Baptiste (le 29 mars 2021). « Ken Loach et Edouard Louis, tête-à-tête autour de la violence sociale ». Les Inrockuptibles.
 Desmeules, Christian (le 15 mai 2021). « La mère courage d' Édouard Louis ». Le Devoir.
 Médias Citoyens Diois (le 4 avril 2021). « Dialogue sur l'art et la politique, avec Ken Loach et Édouard Louis». Médias citoyens.
 Bonnet, Antoine. « Dialogue sur l'art et la politique ». 02.
 Jodoin, Benoit (le 4 avril 2021). « Ken Loach & Édouard Louis Dialogue sur l'art et la politique ». Esse.

Livre paru en 2021

Dialogue sur l'art et la politique


Norvegia a participat la Jocurile Olimpice de vară din 2016 de la Rio de Janeiro în perioada 5 – 21 august 2016, cu o delegație de 62 de sportivi, care a concurat în 13 sporturi. Pentru prima data de după Los Angeles 1984, sportivii norvegieni nu au câștigat nicio medalie de aur. Cu patru medalii de bronz, cel mai slab rezultat de după Tokyo 1964, Norvegia s-a aflat pe locul 74 în clasamentul final.

Participanți
Delegația norvegiană a cuprins 62 de sportivi: 29 de bărbați și 33 de femei. Cel mai tânăr atlet din delegație a fost înotătorul Henrik Christiansen (20 de ani), cel mai bâtrăn a fost ciclista de mountain bike Gunn-Rita Dahle Flesjå (42 de ani).

Medaliați

Note

Referințe
 Norvegia la Jocurile Olimpice de vară din 2016  pe Rio2016.com

2016
Țări la Jocurile Olimpice de vară din 2016


Peter Westmacott, (d. 1950), İngiliz diplomat.
2002 yılından 2006 yılının Ekim ayına kadar Büyük Britanya'nın Ankara Büyükelçiliğini yapmıştır.

Hayatı ve Kariyeri
1950 yılında dünyaya gelen Westmacott 1972 yılında Dışişleri ve Commonwealth Bakanlığı'nda çalışmaya başladı. İlk yurt dışı görevine 1974 yılında Tahran'da ikinci sekreter olarak başladı. Daha sonra 1978 yılında Brüksel'deki Avrupa Komisyonu'na atandı. 1980'den 1984'e kadar Paris'te görev yapan Sir Westmacott 1987 yılında Ankara'da Baş Kançılarya olarak çalışmaya başladı. 1993'ten 2002 yılına kadar sırasıyla Amerika Birleşik Devletleri, Washington'da konsolosluk, Büyük Britanya'da Dışişleri Bakanlığı'nda Amerika Kıtaları Yöneticisi ve Devlet Alt Sekreteri Yardımcılığı yaptı. 2002 yılında Türkiye'ye Ankara Büyükelçisi olarak dönen Westmacott, 2003 yılında Kraliçe'den Şövalyelik unvanı aldı, 2006'ya dek bu büyükelçilik görevini sürdürdü. 2007-2012 yıllarında Paris Büyükelçisi, 2012-2016 yılları arasında ise Washington Büyükelçisi oldu.

Ayrıca bakınız
 Birleşik Krallık'ın Türkiye büyükelçileri listesi

Dış bağlantılar
 Peter Westmacott'un Milliyet Gazetesi'ndeki veda yazısı.

1950 doğumlular
Britanyalı diplomatlar
Birleşik Krallık'ın Türkiye büyükelçileri
Birleşik Krallık'ın Fransa büyükelçileri
Oxford Üniversitesinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar
Birleşik Krallık'ın Amerika Birleşik Devletleri büyükelçileri
Bilgi kutusu bulunmayan kişiler

Peter Westmacott


Michel-Antoine David também David l'aîné (1707, ? - 17 de março de 1769, Paris) foi um impressor, editor e enciclopedista francês do século XVIII durante o Iluminismo. Foi um dos quatro impressores da Encyclopédie.

Biografia
David vinha de uma família de impressores parisienses; ele era filho de Michel Etienne David. Seu avô foi o impressor Michel David e seu tio David Christophe (1682–1741). Ele treinou de setembro de 1727 até janeiro de 1732 pelo impressor parisiense Claude-Louis Thiboust. Em 2 de maio de 1732, tornou-se membro da guilda de livreiros e impressores de Paris e em 1 de setembro de 1733 recebeu seu certificado de mestre.

Como livreiro, atuou no período de 1732 a 1769 e de 1751 também como editor. de 1732 a 1769 viveu e trabalhou em vários locais de Paris, como na rue Saint-Jacques (ca. 1751), rue vis-à-vis la grille des Mathurins (ca.1762–1764), rue d'Enfer em o quartier Saint Michel (1765) e finalmente no Quai des Grands Augustins (ca. 1768).

David foi um dos quatro editores da Encyclopédie cujos editores eram Denis Diderot e Jean le Rond d'Alembert. Os outros editores foram André le Breton, Antoine-Claude Briasson e Laurent Durand.

Ele mesmo escreveu dois artigos para a Encyclopédie: Catalog e Droit de copie

Bibliografia

 Augustin-Martin Lottin: Catalogue chronologique des libraires et des libraires-imprimeurs de Paris depuis l'an 1470... jusqu'à présent. Paris, 1789, 2 vol.
 Marie-Anne Merland; Jehanne Reyniers: La Fortune d'André-François Lebreton. In Revue française d'histoire du livre. Jan.-März 1979
 Jean-Dominique Mellot; Élisabeth Queval: Répertoire d'imprimeurs/libraires (vers 1500-vers 1810). Paris, Bibliothèque nationale de France, 2004, (p. 170).
 Robert Darnton: The Business of Enlightenment: Publishing History of the Encyclopédie 1775-1800. Harvard University Press 1987,
 Blom, Philipp: Das vernünftige Ungeheuer. Diderot, D'Alembert, De Jaucourt und die Grosse Enzyklopädie. Eichborn Verlag Frankfurt a/M. 2005, , (p. 78), 131

Referências

Links externos

 Michel-Antoine David - Wikisource
 Miche-Antoine David - data.bnf.fr

Editores da França

Michel-Antoine David


Zsigmond Vita () a fost un istoric cultural și literar maghiar din Transilvania, bibliograf și fratele omului politic maghiar Sándor Vita.

Biografie
A început studiile secundare în 1916 la Gimnaziul Majláth din Alba Iulia și le-a absolvit la Colegiul Național Bethlen din Aiud în anul 1924, unde a predat mai târziu timp de un sfert de secol (1928-1953).

În timpul studiilor la colegiu a fost președintele cercului literar organizat de profesorul Lajos Áprily. În 1928 a absolvit Facultatea de Litere și Filozofie a Universității Regele Ferdinand I din Cluj, obținând calificarea de profesor de limbile maghiară, română și franceză; apoi a studiat încă un an la Paris și Grenoble. În perioada 1933-1940 a fost redactor al revistei clujene Erdélyi Fiatalok. Începând din 1930 a fost colaborator al revistei literare Erdélyi Helikon, iar în 1942 a devenit membru al asociației scriitorilor. În perioada 1943-1944 a fost redactor al revistei literare Havi Szemle din sudul Transilvaniei. Din 1956 și până la pensionare (1968) a lucrat ca bibliotecar la biblioteca Colegiului Bethlen. Și-a petrecut ultima lui perioadă din viață la Aiud și Cluj-Napoca.

Activitatea literară
La început a publicat studii și recenzii cu privire la literatura maghiară din Transilvania (de exemplu, în Kelet Népében: Az erdélyi irodalom útkeresése. 1938/2–5) și a fost atras de etnografie și de literatura pentru copii, dar curând s-a apropiat tot mai mult de cercetare: în acest sens a cercetat timp de zeci de ani istoria științifică și culturală a orașului natal, a prezentat biografiile personalităților maghiare ale urbei în revistele de limba maghiară din Transilvania (Erdélyi Irodalmi Szemle, Erdélyi Helikon, Erdélyi Múzeum, Pásztortűz, Korunk, Utunk, A Hét, Művelődés, Könyvtári Szemle), dar și în publicațiile din Ungaria. Studiile sale au fost publicate în colecția Népismereti dolgozatok publicată de Editura Kriterion în 1976, 1978 și 1980 și în volumul Utunk Kodályhoz (Ed. Kriterion, București, 1984). A fost coautorul manualului de literatură maghiară Gyermek- és ifjúsági irodalom pentru învățarea limbii materne în grădinițe și școli primare (coautori László Király, Miklós Józsa și Edit Jarosievitz, București, 1975).

Scrieri
 Nemzet és sors a Bánk bánban (Lugoj, 1941)
 Románia magyar irodalmának bibliográfiája 1940-ben, a bécsi döntés utáni időszakban és 1941-ben (Erdélyi Tudományos Füzetek, Cluj, 1943)
 A Bethlen-kollégiumi színjátszás a XVII. és XVIII. században (Cluj, 1943)
 A nagyenyedi Bethlen-kollégium ifjúságának irodalmi törekvései a reform-korszak kezdetén (Cluj, 1943)
 Románia magyar irodalmának bibliográfiája 1942-ben (Cluj, 1944)
 Tudománnyal és cselekedettel (studiu de istorie literară, București, 1968)
 Áprily Lajos – az ember és a költő (monografie, București, 1972)
 Jókai Erdélyben (București, 1975)
 Művelődés és népszolgálat (București, 1983)
 Az enyedi kohó (Budapesta, 1986)
 Enyedi évek, enyedi emberek (memorii, Miercurea Ciuc, 1998)
 Erdélyi sétáló. Művelődéstörténeti tanulmányok; vál. Kozma Mária; Pallas-Akadémia, Miercurea Ciuc, 2000 (Bibliotheca Transsylvanica)

Lucrări editate
 Magyar népmesék (împreună cu Ferenc Szentmiklósi, Aiud, 1943)
 A vak király (povești folclorice maghiare, Aiud, 1943)
 Romániai magyar írók antológiája (Aiud, 1943)
 Kerekecske-dombocska (colecția lui János Gáspár, București, 1956, reeditată în 1978)
 Pál Gyulai: A szél és a nap (poezii și povești, București, 1975).
 Împreună cu Ferenc Szentmiklósi a alcătuit pentru elevii de gimnaziu manualele de Magyar olvasókönyvet ("Literatură maghiară", Aiud, 1943) și Magyar nyelvtant ("Gramatică maghiară", Aiud, 1943).

Corespondența lui cu Sándor Vita a fost publicată de Pál Nagy (Kedves Zsigmond, Târgu Mureș, 2009).

A mai semnat sub pseudonimul Gábor Tinódi.

Note

Bibliografie

Lectură suplimentară
 Engel Károly: Tudománnyal és cselekedettel. NyIrK 1969/2.
 Mikó Imre: Tudománnyal és cselekedettel. Utunk 1969/5.
 Ruffy Péter: Vita Zsigmond Áprily-monográfiája. Magyar Nemzet 1973. júl. 1.
 Ódor László: Monográfia egy ember dallamáról. Tiszatáj 1973/6.
 Markó Béla: "Körön s világon keresztül". Jegyzetek Áprily Lajos költészetéről. Korunk 1974/5.
 Kozma Dezső: Jókai Erdélyben. Utunk 1976/7.
 Mikó Imre: Vita Zsigmond hetvenéves. Utunk 1976/24.
 Zika Klára: Az enyedi kollégium krónikása. Magyar Nemzet 1979. jún. 22.
 Molnár Szabolcs: Vita Zsigmond évtizedei. Művelődés 1981/6.
 Sebestyén Mihály: Múzsáknak szentelt kies tartomány. Utunk 1984/5.
 Lászlóffy Aladár: Vita Zsigmond 80 éves. Utunk 1986/25;
 Lászlóffy Aladár: Vita Zsigmond 85 éves. Helikon 1991/24;
 Lászlóffy Aladár: A befalazott… (Vita Zsigmond 90 éves). A Hét 1996/21–22.
 Görömbei András: Magyar néző. Nyelvünk és Kultúránk 1986 (66). 104–109.
 Áprily Lajos levelei Vita Zsigmondhoz. NyIrK 1990/2.
 Kós Károly levelei Vita Zsigmondhoz. Korunk 1990/3.
 Pomogáts Béla: Nagyenyed krónikása Vita Zsigmond, Új Forrás 1994/7.
 Nagy Pál: Az értékőrző Vita Zsigmond, A Hét 1997/3.
 Boldizsár Zeyk Imre: Vita Zsigmond emlékezete. Művelődés 1998/2.
 Dávid Gyula: Vita Zsigmond (1906–1998). NyIrK 1998/1.
 Kötő József: Vita Zsigmond, Erdélyi Múzeum 1998/1–2.
 Markó Gábor: Volt tanárom emlékére. Bányavidéki Új Szó 1998. jan. 16.
 Németh Júlia: Az "enyedizmus" jegyében. Vita Zsigmond visszaemlékezései. Szabadság 1998. okt. 22.
 Sütő András: Szeretve tisztelt, drága Tanár Úr. Magyar Napló 1998/3.
 Szabó Csaba: A rongyosra olvasott könyv és a regényturisztika. Szabadság 1998. jan. 5.
 Ruzsa Ildikó: Emlékezés Vita Zsigmondra. Nyugati Jelen 2000. okt. 28–29.
 Kovács Ferenc: Száz éve született Vita Zsigmond, Művelődés 2006/5.
 Szabó Emília: Vita Zsigmond, az ember (Kortársak és tanítványok visszaemlékezései). Művelődés 2006/5.

Nașteri în 1906
Decese în 1998
Istorici literari maghiari
Maghiari din România
Aiudeni

Zsigmond Vita


Mia Amalie Holstein (født 24. maj 1985 i Gentofte) er tidligere vicedirektør i SMVdanmark, medlem af Etisk Råd og liberal meningsdanner, debattør og klummeskribent. Tidligere var hun cheføkonom og politisk chef i SMVdanmark og før det velfærdspolitisk chef i CEPOS og kommunikationschef i Dansk Arbejdsgiverforening (DA).

Baggrund
Holstein er uddannet cand.polit. og cand.mag. i filosofi fra Københavns Universitet.

Karriere
Holstein var ansat hos SMVdanmark fra 2020-2023. Før det har hun arbejdet i CEPOS siden 2010, dog afbrudt af et par år som bl.a. kommunikationschef i Dansk Arbejdsgiverforening fra 2015 til 2016.

Private forhold
Privat er Holstein gift med antropolog, forfatter, foredragsholder og kommentator Dennis Nørmark.

Referencer

Bloggere fra Danmark
Alumni fra Københavns Universitet
Personer fra Gentofte

Mia Amalie Holstein


Andrew Buchanan henviser til blandt andre:

 Andrew Buchanan (politiker) (1780–1848), amerikansk politiker
 Andrew Buchanan, 1. baronet (1807–1882), britisk diplomat
 Andrew Buchanan (købmand) (1690–1759), skotsk købmand
 Andrew Buchanan (kirurg) (1798-1882), skotsk kirurg

Se även
 Andrew Buchan (född 1979), engelsk skuespiller

Andrew Buchanan


Ötüken (Eski Türkçe: 𐰇𐱅𐰰𐰤 , Ötüken), Türk, Moğol ve Orta Asya tarihlerinde kutsal başkenttir. Ötügen olarak da söylenir. Çince kaynaklarda U-te-kien şeklinde geçtiği ve Çin kaynaklarında dağ ismi olarak geçen Tu-kin, Yü-tü-kiün ile ilişkili olabileceği belirtilmektedir. Ötügen (Ötüken) Türklerin yeryüzünde ilk var olduğu ve oradan Dünya'ya dağıldığı yerin adı olarak da kabul edilmektedir. Orhun Nehri kaynaklarını bu bölgeden alır ve Göktürk Devleti'nin de başkenti yine bu yörede kurulmuştur. İnanca göre bütün büyük devletlerin başkenti burada kurulmalı idi. Gerçekten de pek çok Türk ve Moğol Devleti biraz genişledikten sonra başkentlerini bu bölgeye taşımışlardır. Ötüken dağının Nama (Namı veya Namu) adında bir koruyucu ruhu vardı.

Ötüken eski Türklerin (Göktürk vb.) geleneksel inancı Tengricilikte Toprak Ana'ya verilen isimlerden biridir. Moğollarda Etugen, Itügen ya da Odigan gibi şekillerine de rastlanır. Ötüken-Kültü, Tengri-Kültü ile birlikte özellikle Göktürk Kağanlığı sırasında büyük önem kazanmıştır.

Köktürkler, Uygurlar ve Kırgızların merkezleri, uzun süre, kutsal kabul edilen, Ötüken ormanı olmuştur. Ötüken Ormanı'nın merkez olmasını ve buraya adeta kutsallığın verilmesi, Orhun Yazıtlarında da göze çarpmaktadır. Ötüken ormanı, adeta; dışarıdaki kötülüklere karşı, sığınılacak güvenli bir ev olarak tasvir edilir.

Eski inanca göre, Toprak Ana'nın keyfi ağaçların durumundan belli olur. Eğer ağaçlar sağlıklı ve güçlü yetişiyor ve bol meyve veriyorlarsa, Toprak Ana'nın insanlardan memnun olduğuna inanılır. Toprak Ana'ya edilen bir dua, güçlü ve büyük bir ağaca doğru yöneltilir.

Natıkay
Natıkay veya Natıgay - Türk ve Moğol mitolojisinde Toprak Tanrısı. Ötüken'in eşi olarak görülür. Çocukları, hayvanları ve bitkileri korur. Marko Polo'nun Seyahatnamesinde adı geçer. Moğollar tarafından saygı gösterilen bir Tanrı olduğundan bahsedilir. Onun için keçeden ve kumaştan bir saygı alanı yapılırdı. Erkekler sağ, kadınlar sol ve çocuklar önüne dizilirdi.

Eski Kayıtlar

Bilge Kağan Yazıtı
Bilge Kağan, Orhun Yazıtları'nda Ötüken Dağı'nın 'Türk memleketinin yüreği' olarak önemini dile getirmiştir.Hatta yazıtlarda, Çinlilerin oyunlarına karşı koyup direnebilmek için "Ötüken Ormanı'nından ayrılmayın." öğüdü verilmiştir. Ötüken şu an Rusya ve Moğolistan arasında bir yerde, yani Orhun Nehri'nin kaynaklarına yakındır.

Divânu Lügati't-Türk
Kaşgarlı Mahmud, Divânu Lügati't-Türk'te; "اتوكان Ötüken" "Tataristan çöllerinde bir yer adı. Uygur iline yakındır." şeklinde tanımlanmıştır. Ayrıca Kaşgarlı, çizdiği haritada, Basmıl bozkırlarının altında, "Feyafi-yi Tatar" (فإيافي تتار) Tatar bozkırlarını İli Nehri'nin sol tarafında (batısında) göstermiştir.

Çin Kaynaklarında
Ötüken (Eski Türkçe:  , Ötüken yış, Çince: 於都斤山, 都尉揵山 , 烏德鞬山/乌德鞬山, 都斤山, 大斤山, 郁督軍山/郁督军山; "Ötüken Ormanı",  , Ötüken yer; "Ötüken Yeri") adı verilen, ormanlarla kaplı bir dağ, eski Türkler için çok kutsal sayılır.

Etimoloji
(Öt/Öd) ve (Ed/Et) kökünden türemiştir. Ötümek (dua etmek), etmek (gücü yetmek) ve utağan (döl yatağı) anlamlarını içerir. Etmek (yapmak) fiili ile de bağlantılıdır. Ötög Moğolcada ayı demektir ve ayının yuvası toprağın içinde olup aynı zamanda kutlu sayılan bir hayvandır.

Benzer yer adları
Günümüzde Ötüken toponomisi ile ilgili Tıva Cumhuriyeti'nde Ödügen Tayga (orman) bulunmaktadır. Eskiden Türklerin yaşadığı yörelerden Buryatya'nın başkenti ise Ulan Ude olup Ude sözü aslında Öde olup anlamı da vakit, zaman anlamındadır. Köktürk Yazıtları'nda Ötüken ile birlikte orman ve orman halkı zikredilir. Ormanlık bölgedeki Türk halkını anlatmaktadır. Selenge ve Yenisey bölgesini ele geçiren Moğollar daha sonra ormanlık bölgedeki Türkleri tanımlamak için ormanlık bölge halkı anlamında Uranhay tabirini kullanmaya başlamışlardır. Ötüken ormanları Sayan Dağları ile Baykal gölü arası yani günümüzde Tıvalar, Tofalar, Duhalar, Dolganlar, Tuhalar , Hoton Türkleri ve Soyotların yaşadığı yerlerdir.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Etügen

Dış bağlantılar
 Türk Mitolojisi Sözlüğü, Pınar Karaca
 Tatar Türkçesinde өтүген/Ötügen sözünün anlamı
  Tuva Türkçesinde Ötüken ormanı şarkısı
  Kırgız Türkçesinde Ötüken'in tanımı
 Kazak Türkçesinde Ötüken'in tanımı ve Orhun-Yenisey Yazıtlarında geçtiği yerler
 Kırgız Türkçesinde Tarih Boyunca Türk merkez şehirleri
  Kazak Türkçesinde Ötüken ile ilgili bilgiler
  Batı Moğolistan Bayölke şehrindeki Türklerin portali-Kazak Türkçesinde
 Kazak Türkçesi Vikipedisinde Ötüken etimolojisi
 Ötüken-Kazak Türkçesinde
 Ötüken ve dolayı-Kazak Türkçesinde
 Rus tariçi Gumilev'in Tarih kitabı -Kırgız Türkçesinde

Türk mitolojisi
Göktürk Kağanlığı
Moğolistan coğrafyası
Moğol mitolojisi

Ötüken


Two ships of the Royal Australian Navy have been named HMAS Gawler, for the town of Gawler, South Australia.

 , a  launched in 1941 and transferred to the Turkish Navy in 1946
 , a  launched in 1983 and decommissioned in 2006

Battle honours
Ships named HMAS Gawler are entitled to carry three battle honours:
 Pacific 1942
 Indian Ocean 1943–45
 Sicily 1943

References

Royal Australian Navy ship names

HMAS Gawler


Die Enke-Fabrik ist ein Ensemble aus ehemaligen Fabrikgebäuden in der Stadt Cottbus (Land Brandenburg), auf einem 8000 Quadratmeter großen Grundstück an der Ecke Briesmannstraße/Ostrower Platz. Die Anlage wurde ab 1890 erbaut und steht heute unter Denkmalschutz. Seit 2016 wird das Gebäude zum Wohnhaus umgebaut.

Geschichte

Die erste Fabrik wurde zwischen 1890 und 1891 im Auftrag des Maschinenfabrikanten Viktor Sterz errichtet. 1900 erwarb Otto Enke die Immobilie und gründete hier eine Geschäftsbücherfabrik mit Großbuchbinderei und Druckerei. Erstmals wurde der ursprüngliche Fabrikbau auf der Südseite 1908 durch ein Eckgebäude erweitert, das bis zum Ostrower Platz reicht. 1919 kaufte Otto Enke einen Teil des nördlich angrenzenden Geländes von dem Tuchfabrikanten Robert Förster, das er 1922/1923 bebauen ließ. 1924 wurde das Fabrikgebäude um sieben Achsen erweitert. Um 1920 nutzte die Lausitzer Landeszeitung Teile der Fabrikgebäude als Druckerei sowie als Verlagshaus. Nach dem Zweiten Weltkrieg erfolgte 1945 eine Demontage der Ausstattung der Geschäftsbücherfabrik im Rahmen der Reparationsleistungen.
Zu DDR-Zeiten wurden die Gebäude von der Firma Starkstromanlagenbau (VEM) und ab 1986 Automatisierungsanlagen Cottbus genutzt. Nach der Wende wurden die Gebäude modernisiert.
Später, nach Rückübertragung, kam es ab Anfang der 90er Jahre zum Leerstand und die Fabrikgebäude verfielen. Immer noch unsaniert, stehen die Gebäude heute leer. Neue Verwendungskonzepte, erstellt von der Eigentümerstandortgemeinschaft Ostrow (ESG), werden zurzeit geprüft. Mit neuem Konzept wurden bereits 2016 erste Wohnungen im Komplex von einem Privatinvestor fertiggestellt und 2017 wird der Ausbau der ehemaligen Fabrik weitergeführt.

Architektur

Hauptgebäude

Dieses Fabrikgebäude ist ein viergeschossiger unverputzter Ziegelbau mit einem flachen Satteldach. Die zehnachsige Straßenseite zeigt einen vielschichtigen, streng axialen Wandaufbau mit neugotischen Dekorationen. Die beiden mittleren Geschosse sind durch abgeschrägte, von Schmuckleisten, die Dreipassprofile besitzen, begleitete Sohlbankgesimse zusammengefasst. Die Mittelgeschoss-Fenster werden von segmentbogig abgeschlossenen Blendfeldern umrahmt. Das vierte Geschoss wird durch Pilaster belebt, die mit Rundstäben verziert sind. Über dem Zahnschnittfries und dem Konsolfries befindet sich ein getrepptes Traufgesims. Alle Fenster haben einen Segmentbogenabschluss und profilierte Rahmungen. Im zweiten Obergeschoss wird die Brüstungsfläche durch eingelegte Formsteine, die mit einem Vierpassprofil versehen sind, hervorgehoben. Als Risalit mit Zinnen-Abschluss sind die beiden rechten Außenachsen ausgebildet.

Südliche Erweiterung

Dieser im Süden angefügte Eckbau ist eine Eisenbeton-Konstruktion, bei der erstmals an diesem Ensemble Verblendklinker für die Fassade verwendet wurden. Der achtachsige Seitenflügel an der Briesmannstraße ist flach gedeckt und der vierachsige am Ostrower Platz hat ein Berliner Dach. Die etwas höhere Gebäudeecke besitzt ein steiles Mansardwalm-Terrassendach. Die Gliederung der Straßenfassaden ähneln dem ersten Fabrikgebäude und sind mit weißen Putzblenden und Glasursteinen modifiziert. Die Abdeckungen der Sohlbänke der mehrteiligen Segmentbogenfenster sind grün glasiert. Die Sturzzonen der Fenster des ersten Obergeschosses werden durch eine Reihung aus senkrechten Putzblenden akzentuiert. Im obersten Geschoss nehmen je zwei schmale Fenster die Achse der unteren Etage auf. Diese sind von Halbrundstäben aus alternierend gesetzten rot bzw. grün glasierten Formsteinen gefasst. Die Südfassade schmückt ein Seitenrisalit mit abgewalmten Zwerchdach. Das Metalltor mit ausgesetzten Nietenfeldern und geometrischen Profilfeldern ermöglicht die Einfahrt von der Briesmannstraße aus. Das dritte und vierte Stockwerk werden durch aufwändige Lisenen, variierte Putzornamente und dekorative, mit Putzblenden und Glasursteinen geschmückte Rundtürmchen an den Hauskanten aufgewertet. Den Fassadenabschluss bildet mit einem Zinnenkranz ein kleines Walmdach mit abgeschlossenen Aufsatz. Der hinter der Traufe leicht zurückgesetzte Mansardbereich des Daches wird durch ein Fensterband hervorgehoben. An der Südseite des Eckbaus befindet sich die Mittelachse mit einem darüber befindlichen Zwerchhaus.

Nördliche Erweiterung

Der nördliche Erweiterungsbau besitzt ein Berliner Dach mit langgestreckten Seitenflügeln zum Hof. Seine Fassadengliederung sowie die Auswahl und Anordnung des Bauschmucks erfolgten nach dem Vorbild des Baus von 1908. Die mittleren vier Achsen sind von analog geschmückten Türmchen eingefasst, die einen zwerchhausartigen Aufsatz tragen. Dieser Aufsatz wird beidseitig flankiert von Dachschleppen.

Allgemein

Die Hoffronten sind durch eng gereihte Fensterachsen und Friesgesimse strukturiert. Die Stürze werden durch Rollschichten betont. Treppenhausrisalite beleben alle drei Gebäudeteile. Im Inneren sind Teile der hölzernen bzw. gusseisernen Tragwerke der Saaldecken und die Treppenanlagen erhalten. Ein Schornstein über einem polygonalen Sockel dominiert das eingeschossige Kesselhaus, das dem Mittelbau angefügt ist.

Bedeutung

Bei dem Ensemble handelt es sich um die repräsentativste Fabrikarchitektur des Historismus in Cottbus. Der hohe ästhetische Anspruch ist für Produktionsbauten ungewöhnlich. Er wird in einer gelungenen individuellen Gestaltung der Einzelgebäude und der Anwendung von phantasievollem, der Gotik entlehntem Bauschmuck deutlich. Außerdem zeigten sich die Erbauer mit dem erstmaligen Wechsel von Mauerwerksbau zu Eisenbeton-Skelettkonstruktion innovativ. Durch die Ecklage ist das Ensemble außerdem von städtebaulicher Bedeutung.

Umbau zum Wohnhaus

Im Jahr 2016 gab die Stadt Cottbus bekannt, dass sie Genehmigungen für den Umbau der Enke-Fabrik in ein Wohnhaus erteilt hat. In einem ersten Bauabschnitt entstanden dabei bis 2018 im Südflügel mittlere und große Loftwohnungen. Als zweiter Abschnitt soll das Hauptgebäude umgebaut werden. Für den Nordflügel steht der Bauherr noch in Verhandlungen mit der Stadt hinsichtlich der Giebelgestaltung zur Altstadt. Insgesamt sollen etwa 40 Wohnungen und eine Handelsfläche in dem Fabrikbau untergebracht werden.

Literatur
 Irmgard Ackermann, Marcus Cante, Antje Mues: Stadt Cottbus. Altstadt, Mühleninsel, Neustadt und Ostrow, innere Spremberger Vorstadt, "Stadtpromenade", westliche Stadterweiterung, historisches Brunschwig. (= Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland, Denkmale in Brandenburg, Band 2.1.) Wernersche Verlagsgesellschaft, Worms 2001, ISBN 3-88462-176-9.

Weblinks

 Webseite der Eigentümerstandortgemeinschaft Ostrow

Einzelnachweise

Baudenkmal in Cottbus
Bauwerk des Historismus in Cottbus
Ehemaliges Unternehmen (Cottbus)
Bauwerk des Historismus in Brandenburg
Fabrikanlage
Baugruppe (Städtebau) des Historismus
Backsteinbauwerk des Historismus
Baugruppe (Städtebau) in Brandenburg
Baugruppe (Städtebau) in Europa
Erbaut in den 1890er Jahren

Enke-Fabrik


Gagnrýnin kynþáttafræði er fræðileg nálgun í félagsvísindum sem skoðar tengingu samfélags og menningu við flokkun kynþátta, laga og valds. Kenningin byrjaði sem fræðileg hreyfing innan bandarískra lagaskóla um miðjan og seinni hluta níunda áratugs síðusta aldar með því markmiði að endurskoða krítískar lagakenningar um kynþáttamál. Kenningin leggur áherslu á að hvít kynþáttahyggja sé til og leggur fram til sýnis vald sem hefur viðhaldist í gegnum tímans rás. Lög gegna sérstaklega miklu hlutverki í þessu ferli. Enn fremur heldur kenningin því fram að umbreyting á tengslum milli laga og kynþátta, auk kynþáttafrelsis, sé möguleg.

Upphaf
Kenningin dregur innblástur frá krítískum kenningum sem er félagsfræðileg heimspekistefna sem leggur áherslu á hvernig félagsleg kerfi og viðhorf stuðla að ójöfnuði. Krítískir kenningasmiðir leggja einnig áherslu á að aðstoða hópa frekar en einstaklinga til að sporna gegn óréttlæti og krefjast breytinga. Það var í Harvard þar sem lögfræðikennarinn Derrick Bell, fyrsti fastráðni afríski-ameríski kennari skólans, kom gagnrýnin kynþáttafræði fram á sjónarsviðið. Bell gerði úttekt á því hvernig kynþáttafordómar birtust í litblindu stofnanalegu umhverfi sem starfaði svipað og bandaríska réttarkerfið. Bell sagði síðar að hann hafi orðið fyrir dulkóðuðum kynþáttafordómum í Harvard og leit hann á veru sína þar minna sem vísbendingu um framfarir í kynþáttamálum og meira sem sönnun um sýndarmennskustefnu Harvards í málefnum svartra.

Lögfræði og kynþátta námskeið Bells voru afar vinsæl á meðal nemenda Harvards, sem og fræga málflutningsbókin hans Race, Racism and American Law, sem var gefin út árið 1973. Aðferðafræði Bells var óvenjuleg og gjarnan umdeild í bæði skrifum sínum og kennslu. Hann notaði kynþáttapólitík frekar en formlega uppbyggingu lagakenninga sem skipulagshugtak fræðirannsókna sinna. Þegar Bell yfirgaf Harvard árið 1980 til að verða deildarforseti lögfræðideildar háskólans í Oregon, skipulögðu nemendur mótmæli til að knýja stjórnendur Harvards til að ráða prófessor frá minnihlutahóp í hans stað. Þegar stjórnendur Harvards neituðu þessu á meritókratískum forsendum, skipulögðu nemendurnir sitt eigið námskeið, þar sem þeir héldu áfram að lesa málflutningabók Bells. Það var í þessu umhverfi þar sem hugsunarskóli gagnrýnnar kynþáttafræði varð til.

Hugmyndastefna
Kennismiðir gagnrýnnar kynþáttafræði leggja áherslu á kynþáttavitund til að takast á við spurninguna um "lit" í bandarískum lögum. Þeir reyndu að varpa fram hvernig meint hlutlaus lögfræðileg hugtök væru í raun djúplega innbyggð í sögu Bandaríkjanna og væru þannig órjúfanlega rasísk. Þeim fannst löggjöf mannréttindahreyfingunnar og aðlögun hennar að almennum forsendum undir lok sjöunda og snemma á áttunda áratugi síðustu aldar hafa verið byggð á þröngri og íhaldssamri mynd af markmiðum kynþáttaréttlætis.

Þeir höfnuðu einhliða aðlögun blökkumanna í stofnanaumhverfi sem hvítir höfðu búið til og stjórnað. Patricia Williams, einn fremsti talsmaður gagnrýnnar kynþáttafræði, sagði að svartir í Bandaríkjunum væru dæmi um stjórnskipulega vanrækslu sem hefur verið felld inn í kenningu um hlutleysi. Eins og talsmenn Black Power hreyfingunnar Stokely Carmichael og Charles Hamilton, vildu talsmenn gagnrýnnar kynþáttafræði ekki búa í samfélagi þar sem til þess að verða sannur Bandaríkjamaður þyrfti maður að vera hvítur á hörund, og að vera svartur væri óheppni. Frekar en að víkka hring amerískrar sjálfsmyndar til að hleypa svörtum að, þyrfti að breyta amerískri sjálfsmynd með því að afhvíta hana.

Tilvísanir

Félagsvísindi

Gagnrýnin kynþáttafræði


İskoçya millî futbol takımı (), İskoçya'yı uluslararası arenada temsil eden futbol takımıdır. Millî takımlar tarihinde ilk millî maçı yapan takımdır. (1872)

Turnuva tarihi
 Şampiyon   İkincilik   Üçüncülük   Dördüncülük    Yükseldi   Aynı ligde kaldı   Düştü   Finaller ev sahibi

FIFA Dünya Kupası tarihi

Avrupa Futbol Şampiyonası tarihi

UEFA Uluslar Ligi tarihi

Teknik Direktörler

Güncel kadro
Aşağıdaki oyuncular, Haziran 2023'te Norveç ve Gürcistan'a karşı UEFA Euro 2024 eleme maçları için çağrıldı.

Notlar

Kaynakça

İskoçya millî futbol takımı


was a town located in Higashiusuki District, Miyazaki Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 4,477 and the density of 43.24 persons per km2. The total area was 103.53 km2.

On February 20, 2006, Kitaura, along with the town of Kitakata (also from Higashiusuki District), was merged into the expanded city of Nobeoka.

External links
Official website of Nobeoka

Dissolved municipalities of Miyazaki Prefecture
Nobeoka, Miyazaki

Kitaura, Miyazaki


خطوط دلتا الجوية أو دلتا إيرلاينز  هي شركة طيران وطنية أمريكية، يقع مقرها الرئيسي في مدينة أتلانتا بولاية جورجيا الأمريكية، وتتخذ من مطار جون إف كينيدي الدولي ومطار هارتسفيلد جاكسون الذي يعد أكثر مطارات العالم ازدحاماً ومطار سولت لايك سيتي الدولي مراكز لعملياتها، تقدم خطوط دلتا الجوية خدماتها إلى أكثر من 334 وجهة في 88 دولة في أمريكا الشمالية، أمريكا الجنوبية، دول البحر الكاريبي، آسيا، أوروبا، أفريقيا وأستراليا، وبهذا تكون خطوط دلتا شركة الطيران الأمريكية الوحيدة التي تخدم جميع قارات العالم باستثناء القارة القطبية الجنوبية، كما تعد الوحيدة أيضاً التي تسير رحلات إلى قارة أفريقيا انطلاقاً من الولايات المتحدة، في 29 أكتوبر 2008 أعلنت الشركة اندماجها مع خطوط نورث ويست الجوية الأمريكية "Northwest Airlines" ليشكلا بذلك أكبر شركة طيران تجارية في العالم، ومن المقرر ان تنتهي عملية الاندماج هذه بداية العام 2010، وتعد خطوط دلتا عضواً في تحالف سكاي تيم.

نبذة تاريخية
تأسست الشركة في 30 مايو 1924

فروع الشركة
للشركة فروع كثيرة حول العالم وهي:

الأسطول
الجدول التالي يبين أسطول خطوط دلتا الجوية الرئيسي في الخدمة اعتبارا من 28 يوليو 2016.

معرض الصور

انظر أيضا
 خطوط كونتيننتال الجوية.
 الخطوط الجوية الأمريكية.

مصادر

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي للشركة
 تفاصيل أسطول خطوط دلتا الجوية

أعضاء إياتا
برنامج المسافر الدائم
تأسيسات سنة 1928 في ولاية جورجيا
تحالف سكاي تيم
شركات طيران أمريكية
شركات طيران أسست سنة 1928
شركات مدرجة في بورصة نيويورك
شركات مقرها في أتلانتا (جورجيا)
طيران في ولاية جورجيا
شركات أمريكية أسست في 1928
شركات طيران مقرها في ولاية جورجيا

خطوط دلتا الجوية


Christian X's hjemkomst er en dansk stumfilm fra 1921 med ukendt instruktør.

Handling
Ombord på et krigsskib vender kong Christian X hjem (Muligvis er det hjemkomsten fra besøget på Island og Færøerne i 1921). Ankommer til Langelinie og modtages af den kongelige familie, der går ombord på skibet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1921
Dokumentariske optagelser
Stumfilm fra Danmark

Christian X's hjemkomst


Timo Hildebrand (d. 5 Nisan 1979) Alman eski futbolcudur. Futbola yedi yaşında Stuttgart'ta başlamıştır. İlk maçı, 1996'da oynanan Stuttgart-Osnabrück maçı olmuştur. Stutgart'ta 597 kez forma giymiştir. Millî formayı giydiği 7 maçta kalesinde 6 gol görmüştür.

2006 FIFA Dünya Kupası'nda Almanya millî futbol takımının kadrosunda yer almış, ancak Oliver Kahn ve Jens Lehmann gibi tecrübeli kaleciler nedeniyle forma şansı bulamamıştır. Ayrıca Timo Hildebrand; 2006-2007 sezonunda Stuttgart'ın Bundesliga'da şampiyon olduğu sene B. Dortmund maçında aynı rakip futbolcunun 4 penaltısını aynı maçta kurtararak bu dalda dünya rekoru kırmıştır.

1979 doğumlular
Yaşayan insanlar
Kaleci futbolcular
Alman futbolcular
Almanya millî futbol takımı futbolcuları
Almanya 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
VfB Stuttgart futbolcuları
Valencia CF futbolcuları
TSG 1899 Hoffenheim futbolcuları
Sporting CP futbolcuları
FC Schalke 04 futbolcuları
Bundesliga futbolcuları
2004 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2005 FIFA Konfederasyonlar Kupası futbolcuları
2006 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
Alman gurbetçi futbolcular
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
Portekiz'deki gurbetçi futbolcular
İspanya'daki Alman gurbetçiler
Portekiz'deki Alman gurbetçiler
FC Schalke 04 II futbolcuları
Almanya 15 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Almanya 18 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Eintracht Frankfurt futbolcuları
La Liga futbolcuları
Primeira Liga futbolcuları
VfB Stuttgart II futbolcuları

Timo Hildebrand


Un movimiento de resistencia es un grupo o conjunto de grupos dedicados a oponerse a un invasor en un país ocupado o a un gobierno de un Estado soberano. Puede tratar de alcanzar sus objetivos bien mediante la resistencia no violenta (algunas veces llamada resistencia civil) o por medio del uso de la fuerza. En muchos casos, como por ejemplo en Noruega en la Segunda Guerra Mundial, o la Resistencia peronista en Argentina contra el golpe de Estado de 1955, un movimiento de resistencia puede emplear tanto métodos violentos como no violentos, usualmente, operando bajo distintas organizaciones y actuando en distintas fases o áreas geográficas al interior del país.

El término resistencia es generalmente usado para designar un movimiento considerado legítimo. Así, organizaciones e individuos críticos a la intervención foránea y que apoyan formas de movimiento organizado (particularmente donde los ciudadanos son afectados) tienden a favorecer el empleo del término. Cuando tal movimiento de resistencia emplea la violencia, aquellos que estén favorablemente dispuestos a ella pueden hablar también de «luchadores por la libertad».

Sobre la legalidad de los movimientos de resistencia armada en el Derecho internacional, hay una disputa entre Estados desde, por lo menos, 1899, cuando tuvo lugar la primera gran codificación de las leyes de guerra en la forma de una serie de tratados internacionales. En el preámbulo de la Convención de la Haya de 1899 sobre guerra terrestre, fue presentada la cláusula Martens como un compromiso sobre la disputa entre las potencias mundiales, que consideraban que los francs-tireurs eran combatientes ilegales, sujetos a ser ejecutados al momento de su captura, mientras que los Estados menos poderosos mantenían su posición de que debían ser considerados como combatientes legales. En fecha más reciente, el Protocolo I (1977) de las Convenios de Ginebra del 12 de agosto de 1949, que se centra en la «protección de las víctimas de los conflictos armados internacionales», se refiere en el artículo 1, párrafo 4 a los conflictos armados «... en donde los pueblos están luchando contra el dominio colonial y la ocupación extranjera y contra regímenes racistas...» Esta fraseología contiene muchas ambigüedades que nublan la cuestión de quién es o no es un combatiente legítimo. Por lo tanto, dependiendo de la perspectiva de un gobierno, un movimiento de resistencia podría o no ser catalogado como un grupo terrorista basado en si los miembros del movimiento son considerados combatientes legales o ilegales y su derecho a resistir la ocupación es reconocida. Finalmente, la distinción es un opinión política.

Un ejemplo de movimiento de resistencia, son los Hermanos del Bosque, grupos de partisanos estonios, letones y lituanos, que lucharon contra la ocupación de las repúblicas bálticas, durante y después de la Segunda Guerra Mundial.

Véase también
 Desobediencia civil
 Guerra asimétrica
 Resistencia peruana durante la ocupación chilena
 Resistencia durante la Segunda Guerra Mundial
 Resistencia alemana al nazismo
 Resistencia checa a la ocupación nazi
 Resistencia danesa
 Resistencia francesa
 Resistencia griega
 Resistencia italiana
 Resistencia judía durante el Holocausto, incluyendo judíos partisanos y Comité Judío Antifascista
 Anexo:Grupos partisanos y de resistencia durante la Segunda Guerra Mundial
Partisano
Quinta columna

Referencias

Bibliografía

Movimiento de resistencia


فوروك (Ворух) هي مدينة في ولاية صغد في طاجكستان.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لفوروخ:

مراجع

أراض مطوقة ومعزولة
أماكن مأهولة في طاجيكستان
ولاية صغد

فوروخ


Céline Josée Nogona Bakayoko, née le 28 septembre 1992, est une lutteuse ivoirienne. Elle a aussi pratiqué le badminton.

Carrière

Nogona Bakayoko est médaillée d'argent dans la catégorie des moins de  aux Championnats d'Afrique de lutte 2022 à El Jadida, perdant en finale face à la Nigériane Mercy Adekuoroye. Elle est à nouveau médaillée d'argent dans cette catégorie aux Championnats d'Afrique de lutte 2023 à Hammamet.

Références

Liens externes

Lutteuse ivoirienne
Naissance en septembre 1992
Joueuse de badminton

Nogona Bakayoko


Andreas Rieger () a fost un industriaș transilvănean, proprietarul celei mai mari oțelării din Sibiu, naționalizată în 1948 sub numele de Independența Sibiu.

Viața

S-a născut și a crescut la Apold, într-o familie de landleri protestanți. Strămoșul său direct a fost Petrus Rieger, care a plecat din Carintia spre Principatul Transilvaniei în anul 1754.

Note

Legături externe
 Zece mari sibieni: Andreas Rieger

Nașteri în 1839
Decese în 1918
Sibieni
Industriași germani
Landleri

Andreas Rieger


بيترو أكاردي  (مواليد 12 سبتمبر 1982 في باليرمو - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي سابق، في مركز قلب الدفاع كما يجيد اللعب في مركز الظهير الأيسر.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أظهرة كرة قدم
رياضيون من باليرمو
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو إمبولي
لاعبو باليرمو
لاعبو بريشيا
لاعبو سامبدوريا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من باليرمو
لاعبو كرة قدم من صقلية
مواليد 1982

بيترو أكاردي


John Paul Jones DeJoria (n. 13 aprilie 1944 în Echo Park, Los Angeles) este un antreprenor american, cunoscut ca fiind cofondatorul companiei Paul Mitchell pentru produse de îngrijire a părului și al firmei de băuturi Patrón Spirits Company, unul dintre cele mai puternice branduri de tequila din lume.

Este remarcabil destinul său deosebit: deși în copilărie a trăit în sărăcie, a reușit să ajungă un miliardar.

S-a născut într-o familie modestă de imigranți, tatăl fiind italian și mama de origine greacă.
Pe când avea numai doi ani, părinții au divorțat și DeJoria ajunge la un orfelinat.
La nouă ani, este nevoit să își câștige existența vânzând vederi de Crăciun și ziare.
Duce în continuare o existență precară și face parte dintr-o bandă de cartier.

Se înscrie în armată și petrece doi ani în Marina SUA.
Apoi are diverse slujbe (om de serviciu, agent de vânzări etc.) și intră în industria produselor de îngrijire a părului, anagjându-se la Redken Laboratories, dar nu stă mult aici, fiind concediat din cauza unor neînțelegeri cu conducerea.
Reușește să obțină un împrumut de 700 de dolari (deși încă locuia într-o mașină abandonată) și, împreună cu frizerul Paul Mitchell, fondează John Paul Mitchell Systems.
La început, biroul companiei era chiar mașina în care locuia DeJoria.
Grație șamponului creat, care necesita o singură spălare și avea balsam încorporat, firma ajunge la venituri anuale de peste un miliard de dolari.

O altă mare afacere a lui DeJoria îl constituie brandul Patron, fondat în 1989, care producea o tequila de calitate superioară.

Mai târziu își extinde afacerile în domeniul telecomunicațiilor.
Deși are doar pregătire medie, posedă în prezent o avere de 2,8 miliarde de dolari.

Referințe

Legături externe
 ManagerExpress.ro: "Povestea lui John Paul DeJoria: De la birou amplasat într-o mașină, la avere de 4 miliarde de dolari"

Nașteri în 1944
Nașteri pe 13 aprilie
Miliardari americani
Oameni de afaceri americani
Americani din secolul al XX-lea
Americani din secolul al XXI-lea
Americani în viață
Oameni din Los Angeles
Americani de origine greacă

John Paul DeJoria


An Anaphyllopsis cururuana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alistair Hay. An Anaphyllopsis cururuana in nahilalakip ha genus nga Anaphyllopsis, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Anaphyllopsis

Anaphyllopsis cururuana


Rewind er en dokumentarfilm fra 2003 instrueret af Mårten Nilsson efter manuskript af Gunilla Heilborn.

Handling
Hvad var det nøjagtigt, der skete, den dag Henry flyttede ind i sit nye hus? Et hus, otte dansere og et kamera.

Referencer

Eksterne henvisninger

Film fra Danmark (administrationskategori)
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2003

Rewind