Lupta de la Rarancea (în ) a fost o luptă care a avut loc în zilele de 15-16 februarie 1918, în apropiere de localitatea Rarancea (, ) din Bucovina, între o parte dintre soldații Corpului Auxiliar Polonez (în ) și alte trupe ale Armatei Austro-Ungare. Rezultatul a fost favorabil polonezilor, care sub conducerea lui Józef Haller se revoltaseră împotriva statului austro-ungar, drept consecință a clauzelor Tratatului de la Brest-Litovsk dintre Republica Populară Ucraineană și Puterile Centrale.

Rebeliunea trupelor poloneze s-a soldat cu dezertarea acestora, spargerea frontului austro-ungar și trecerea unei părți a soldaților lui Haller în Rusia, cu scopul de a face joncțiunea cu trupele Corpului I Polonez, aflat pe teritoriul fostului Imperiu Rus. Pierderile poloneze au fost mari, deoarece numeroși legionari au fost capturați și închiși în lagăre. Justiția militară a intentat un proces celor socotiți vinovați de rebeliune, proces oprit ulterior pe fondul dezagregării statului austro-ungar.

Militarii transfugi s-au integrat până la urmă Corpului II Polonez, neutralizat ulterior de forțe germane superioare în data de 11 mai 1918 în Bătălia de Kaniów.

Rebeliunea militarilor polonezi a pus punct colaborării militare dintre mișcarea poloneză de independență și Puterile Centrale și a reprezentat din punct de vedere politic, un catalizator pentru eforturile polonezilor de crearea a unei armate naționale proprii, în exil.

Context

Regatul Poloniei

La 5 noiembrie 1916 pentru a limita tendințele centrifuge ale polonezilor și a-i încuraja să se alăture armatelor austro-ungară și germană, Austro-Ungaria și Imperiul German au declarat că permit restaurația statului polonez. Acesta a fost reînființat de facto în noiembrie 1917 sub forma unui Regat al Poloniei, condus de un Consiliu de Regență și limitat aproximativ la teritoriul existent în 1915. Puterea reală au avut-o însă guvernatorii Puterilor Centrale, cel german Hans von Beseler și cel austro-ungar Karl Kuk, aflați în fruntea Guvernămintelor Generale de la Lublin și de la Varșovia.

La acel moment forțele militare poloneze de sine stătătoare existente erau Corpul Auxiliar Polonez și Corpul Polonez din Rusia. Format după desființarea Legiunilor Poloneze, Corpul Auxiliar a fost constituit în principal din militarii loialiști ai fostei Brigăzi a II-a poloneze (numită și Brigada Carpaților), majoritatea nativi din Galiția. Cu acordul conducerii militare ruse în noiembrie 1917 a început formarea a 3 corpuri poloneze. Primul corp s-a format în Ucraina în spatele frontului rus de vest, al doilea corp s-a constituit în ianuarie 1918 în zona românească a Frontului de răsărit și a fost dispus la Soroca, iar al treilea corp s-a constituit în zone de concentrare din sud-vestul frontului rus.

Raportul de forțe
La 15 decembrie 1917 s-a semnat armistițiul dintre Rusia și Puterile Centrale. Dislocați din 25 octombrie la granița cu Basarabia în tranșeele din prima linie, soldații polonezi au realizat rapid că în armata Imperiului Rus, de partea opusă a frontului, erau încadrați mulți polonezi. Ca atare, au început să ia contact cu aceștia. Situația nu a fost acceptată de către comandantul austriac al sectorului de front (generalul de infanterie Ferdinand Kosak), astfel că  trupele Corpului Auxiliar Polonez au fost mutate spre interior aproximativ la 30 km de linia întâi și, în locul lor au venit la data de 2 ianuarie 1918 trupele maghiare ale Regimentului 53 Infanterie și cele germane ale Regimentul 5 Ulani.

La acel moment, raportul de forțe în zona de acțiune a Grupului Kosak arăta astfel:
 1 brigadă poloneză cu aproximativ 6 500 de oameni, aflată
 4 divizii austro-ungare, respectiv Divizia 5 Infanterie - , Divizia 36 Infanterie - , Divizia 2 Cavalerie -  și Divizia 6 Cavalerie, . În zonă se afla și un tren blindat. Totalul celorlalți soldați din armata austro-ungară se ridica la aproximativ 35 000 de oameni (așadar un raport de forțe de 1:6).

Ordinea de bătaie a Corpului Auxiliar Polonez
Odinea de bătaie a Corpului Auxiliar Polonez în 1918 a fost următoarea:
 Brigada a 2-a a Legiunilor Poloneze – comandantă de colonelul Józef Haller, cu  și cu cele cele 2 regimente cantonate la Mămăeștii Vechi și Mămăeștii Noi.
 Regimentul 2 Infanterie - comandant de locotenent-colonelul Michał Rola-Żymierski,
 Regimentul 3 Infanterie - comandant de maiorul Józef Zając,
 Regimentul 2 Cavalerie  - comandant de căpitanul Joseph Dunin-Borkowski,
 Regimentul 1 Artilerie - comandat de maiorul Włodzimierz Zagórski,

 Comandantul marii unități a fost  Zygmunt Zieliński, iar comandant adjunct colonelul Władysław Sikorski.

După retragerea trupelor poloneze de pe linia frontului, acestea s-au găsit la o distanță între 20 și 40 de km de aceasta.

Tratatul de pace cu Ucraina

Semnat cu statul ucrainean la 9 februarie 1918, Tratatul de la Brest-Litovsk a fost extrem de dezavantajos pentru statul polonez, recreat sub auspicii austro-ungaro–germane în noiembrie 1917 sub forma Regatului Poloniei. Conform clauzelor tratatului, Polonia ar fi urmat să fie limitată în zona de sud-est la cele mai restrânse limite etnice ale acesteia, provincia Chełm fiind acordată statului ucrainean. În plus o clauză secretă al cărei conținut a devenit în curând public, făcea ca Galiția să fie divizată într-o zonă poloneză și una ucraineană.

Din momentul în care termenii acordului au devenit publici, s-a declanșat în teritoriile poloneze un val de proteste, greve, demonstrații și acțiuni politice de anvergură. Tulburările au cuprins curând și trupele Corpului Auxiliar Polonez – formate în mare parte din soldații fostei Brigăzi a 2-a a Legiunilor Poloneze (în , care luptau în Bucovina.

Preludiul

Drumul spre rebeliune

Informațiile privind tratatul cu Ucraina au ajuns la militarii polonezi pe data de 12 februarie (11 februarie după o altă sursă). În semn de protest, pe 13 februarie la înmormântarea unui camarad polonez decorațiile și ordinele austriece și germane primite de către ofițerii Regimentelor 2 și 3 Infanterie, inclusiv unele dintre cele ale ofițerilor Statului-Major al Brigăzii a II-a precum și cele ale altor delegații poloneze prezente la slujba de înmormântare, au fost depuse pe catafalc într-un sicriu gol, pentru a fi înmormântate odată cu acesta. Ulterior, au fost apoi călcate în picioare. Acțiunea a fost aprobată de către capelanul Józef Panaś al Brigăzii a II-a, care a ținut slujba de înmormântare. Tot în semn de protest alți ofițeri polonezi, printre care s-a numărat și colonelul Haller, au returnat în mod public împăraților austro-ungar și german decorațiile primite.

Zvonuri privind desființarea Corpului Auxiliar Polonez și încorporarea militarilor săi în regimentele austro-ungare (K.u.K.) au început să circule. În acest context, polonezii au decis să se revolte. O discuție informală cu generalul Zygmunt Zieliński care nu a dus la nici un rezultat, a scos în evidență faptul că acesta continua să fie adeptul implacabil al disciplinei și al legalismului. Dintre ceilalți ofițeri comandanți, singurul care a mai rămas să se opună a fost maiorul Zagorschi Włodzimierz, comandantul Regimentului de Artilerie.

Planificarea acțiunii
La data de 14 februarie a avut loc o întrunire la care au participat locotenent-colonelul Michał Rola-Żymierski (comandantul Regimentului 2 Infanterie), căpitanul Roman Górecki (ofițer de intendență de la Statul Major al corpului), maiorul Józef Zając (comandantul Regimentului 3 Infanterie), capelanul Józef Panaś, colonelul Haller (fost comandant al legionarilor din Regimentului 3 Infanterie și comandant al Brigăzii a 2-a) precum și alți ofițeri ai brigăzii. În urma discuțiilor s-au conturat 4 posibilități de acțiune: traversarea ca formațiuni militare înarmate de sine stătătoare a liniei frontului – fie în Rusia fie în România, predarea ca prizonieri de război sau intrarea în Galiția  pe direcție Liov (), cu scopul de a declanșa o rebeliune armată. Căpitanul Gorecki a susținut prima variantă. În pofida lipsei unanimității și a recomandărilor generalului Zieliński, care a susținut în contextul existenței unor trupe de ocupație austro-ungare în Ucraina varianta de dirijare a trupelor poloneze spre România, varianta lui Gorecki a avut câștig de cauză după dezbateri îndelungate, iar colonelul Haller a susținut-o.

Ziua de 15 februarie a fost stabilită pentru declanșarea unei acțiuni care ar fi trebuit să ducă la reunirea cu trupele Corpului Polonez din Rusia aflate sub comanda generalului Józef Dowbor-Muśnicki, acestea găsindu-se în vecinătatea localităților Borisov și Bobruisk. A fost stabilit pentru unitățile Corpului Auxiliar Polonez un punct de joncțiune pe drumul dintre  Mahala și Sadagura, la intersecția cu drumul spre Rarancea.

Decizia finală odată luată, preparativele s-au derulat cu rapiditate. Planul acțiunii a fost pus la punct de către locotenent-colonelul Michael Żymierski și de maiorul Władysław Gniady. A fost anunțat un exercițiu pentru noaptea de 15 spre 16 februarie, exercițiu la care ar fi urmat să participe cele două regimente de infanterie, artileria și trupele auxiliare a ale Corpului polonez și care ar fi trebuit să dureze 4 zile.  Conform planificării simulării situației de luptă anunțate oficial, trupele ar fi urmat să ia contact cu inamicul și apoi să angajeze lupta cu acesta pe direcția Rarancea-Răchitna. Fiecare soldat a fost aprovizionat cu 120 de cartușe și cu rația de hrană pe 3 zile și a primit ordin să fie dotat cu armamentul complet, iar în rest, cu strictul necesar. Pentru restul stocurilor a fost prevăzut transportul cu furgonetele. De asemenea, soldații au primit încălțăminte nouă.
O noutate apărută la sfârșitul anului 1917 în regimentele austro-ungare era introducerea modelului german. Soldații erau special selectați și antrenați pentru lupta corp, înarmați cu carabină "Mannlicher", cu baionetă model 1901-K. Erau echipați cu căști model 1916, saci de grenade, chingi suplimentare pentru umeri, lopeți cu coadă lungă și bastoane, adaptate luptei în interiorul tranșeelor.
O proclamație destinată comunicării în 15 februarie, prin care era afirmată datoria soldaților polonezi de a merge acolo unde forțele armate ale Poloniei se constituiau, astfel încât să poată face joncțiunea cu formațiunile poloneze aflate dincolo de linia frontului, a fost redactată de Haller. Aceasta nu a mai ajuns însă să fie dată.

Lupta

Mobilizarea austro-ungară
Credibilitatea planului  comunicat oficial de simulare a luptei pe teren a fost afectată de rapoartele jandarmeriei locale. În baza datelor obținute de la informatorii de la fața locului, jandarmeria a alertat autoritățile militare de la Cernăuți și Colomeea (în , în ), astfel că la ora 16 a zilei de 15 februarie, jandarmii deja raportaseră informațiile deținute despre traseul pe care legionarii urmau să se angajeze în realitate, precum și ora de plecare propusă a acestora.

Comandantul Grupului Kosak, generalul Ferdinand Kosak, a raportat la comanda Armatei a 7-a aflată la Colomeea și a pus în stare de alarmă cele 2 divizii de cavalerie și cele 2 divizii de infanterie ale corpului. Către polonezi au plecat ordine să oprească "exercițiul", iar către trupele austro-ungare ordine de a-i intercepta pe primii.

Înfruntarea

După ce căpitanul Górecki a raportat generalul Zieliński măsurile luate, cu acordul acestuia , rebelii au arestat restul ofițerilor de la Statul Major al Corpului Auxiliar Polonez – inclusiv pe generalul comandant.

Sub conducerea lui Haller, în ziua de 15 februarie la ora 18 regimentele poloneze s-au pus în mișcare. Regimentul 2 Infanterie a fost poziționat în capul coloanei pentru a forța trecerea, în timp ce Regimentul 3 Infanterie a fost poziționat în ariergardă pentru a asigura paza trenului regimentar. Trupele au pornit de la Mămăești (, ) și după ce au luat contact cu o patrulă austriacă pe ai cărei militari i-au făcut prizonieri, au traversat fără incidente Sadagura (, ). După o oprire în jurul orei 22, Regimentului 2 i s-a alăturat compania de geniști. Deși a fost așteptată, artileria comandată de Zagórski care ar fi trebuit să ajungă dinspre Cozmeni (, ) nu a mai venit. În condițiile existenței unui diferend care a pus în condițiile unei prezumtive lipse ulterioare de muniții după trecerea liniei frontului, în balanță fie plecarea numai a oamenilor și a cailor fie plecarea trupei cu întregul armament greu, coloana artileriștilor a întârziat și a fost interceptată pe drum de trupele austriece. Acestea au dezarmat soldații polonezi și i-au întors la locul de cantonament.

Polonezii s-au îndreptat apoi spre Rarancea și geniștii acestora au început să doboare stâlpii de telegraf și să taie cablurile telefonice. În urmă fusese lăsată o patrulă destinată să arunce în aer linia de cale ferată dintre Lujeni (, ) și Cernăuți, iar în frunte a trecut o unitate de asalt bine aprovizionată cu grenade de mână. În intervalul de timp care a urmat, trupele rebele au ajuns în stația de cale ferată Jucica Veche (, ), unde generalul austriac Schilling a căzut în mâinile polonezilor.

Deoarece geniștii conduși de căpitanul Vladimir Hellman nu și-au îdeplinit sarcina de a întrerupe calea ferată, între timp departe de aripa dreaptă a coloanei Regimentului 2 Infanterie s-a poziționat un tren blindat austro-ungar. Avansând astfel pe ruta sudică, ofițerii Statului-Major, compania de administrație, cea de telefoniști, coloana sanitară, brutăriile, jandarmii, rezerva de cai, intendența și spre sfârșit Regimentul 3 Infanterie – în momentul când au ajuns la punctul de trecere aflat la Jucica și au încercat să traverseze calea ferată, au fost opriți de focul artileriei și al mitralierelor trenului blindat. În același timp coloana a fost atacată atât de infanteria cât și de cavaleria austriecilor. În confuzia creată au reușit să treacă doar o mică parte dintre polonezi, cei mai mulți fiind capturați, dezarmați și ulterior internați (printre ei s-au aflat capelanul Panaś și căpitanul Górecki). Întreg comandamentul Corpului a căzut prizonier în frunte cu generalul Zieliński, alături de toate unitățile de servicii menționate anterior, de jandarmi, de furgoanele de intendență și de peste jumătate din efectivul Regimentului 3 Infanterie. Cei care au reușit să treacă totuși, s-au alăturat mai târziu coloanei Regimentului 2 Infanterie.

La Rarancea Regimentul 2 a intrat în contact cu Regimentul 53 Infanterie austro-ungar, deja aflat în stare de alarmă. Polonezii au dat asaltul mai întîi cu grenade de mână și după ce au ocupat tranșeele austro-ungare au susținut lupte la baionetă, sprijinind încercarea de trecere cu focul mitralierelor proprii și prin trimitera unor patrule de asalt. Batalioanele regimentului au avansat spre sud-estul localității Rarancea și dispozitivul de luptă austro-ungar odată străpuns în jurul orei 5 dimineața, acestea ulterior au coborât în vale spre Răchitna. Ajunși în apropierea tranșeelor ruse polonezii au ridicat steaguri albe, dar spre surpriza lor tranșeele inamice erau neocupate, astfel că la ora 8 dimineața a zilei de 16 februarie trupele poloneze se aflau deja pe pământ basarabean. Odată granița trecută, soldații polonezi au fost supuși unui violent foc de infanterie și unor puternice tiruri de artilerie austro-ungare.

Epilog
În total au reușit să scape 1500 de soldați împreună cu ofițerii lor(după o alte surse 1600 de legionari și 100 de ofițeri, respectiv aproximativ 1800 de legionari și 100 de ofițeri). La data de 19 februarie 1918, comandamentul suprem al armatei austro-ungare a decis dizolvarea Corpului Auxiliar Polonez.

Estimările pierderilor umane variază: istoricul Jerzy Lerski a menționat că legionarii au suferit "pierderi mari", în timp ce Rajmond Berger (martor ocular) menționează "un număr semnificativ de morți și răniți", iar Andrzej Szenajch afirmă 16 morți și aproximativ 20 de răniți. Suplimentar, pierderea trenului regimentar a făcut ca soldații polonezi să fie obligați să se deplaseze în condiții foarte dificile într-o țară devastată, într-o perioadă friguroasă și umedă fără rezerve de hrană, fără adăpost și fără muniții.

Legionarii trecuți în Rusia

Militarii care au trecut linia frontului sub conducerea lui Haller s-au îndreptat spre Hotin, unde sovietul bolșevic a solicitat dezarmarea trupelor poloneze. Ca atare, trupele brigăzii au forțat Nistrul și s-a îndreptat spre nord-est, oprindu-se pe aliniamentul Camenița-Bar pentru a se reuni cu diverse detașamente poloneze. Dat fiind că între timp Puterile Centrale își începuseră marșul de pacificare în Ucraina, scopul inițial a devenit imposibil de atins. Ca atare, polonezii s-au îndreptat din nou spre Nistru și la data de 5 martie 1918 (2 martie după o altă sursă), la Soroca au făcut joncțiunea cu trupele Corpului II Polonez, condus de generalul Stankiewicz. Józef Haller a preluat comanda Diviziei 5 Infanterie, iar la 28 martie pe cea a întregului corp, în locul lui Stankiewicz..

Ca efect al Tratatului Preliminar de Pace cu Puterile Centrale semnat de Regatul României pe 20 februarie/ 5 martie 1918, tratat care impunea printre altele și dezarmarea formațiunilor poloneze, acestea au trebuit să părăsească Basarabia cu intenția de a face joncțiunea cu trupele Corpului I Polonez, aflat în Rusia. Cu toate acestea și Tratatul de la Brest-Litovsk dintre Rusia și Puterile Centrale, semnat la 3 martie 1918, a precizat la punctul 3 că nu sunt permise formarea de noi trupe poloneze pe teritoriul Rusiei și că cele existente vor fi dezarmate.  Astfel, în mai și iunie 1918 cele trei corpuri poloneze de pe teritoriul statului rus au fost dezarmate – primul și al treilea în mod pașnic. În ceea ce privește al doilea corp – care absorbise soldații transfugi din Corpul Auxiliar Polonez, dezarmarea s-a produs cu mare vărsare de sânge de către forțe germane superioare la Kaniów, în data de 11 mai 1918.

Procesul
Restul militarilor polonezi care nu au reușit să treacă linia frontului au fost internați. Reacționând foarte rapid, autoritățile austro-ungare în decursul a trei zile după evenimentul de la Rarancea au trimis rămășițele Corpului în lagăre situate pe teritoriul maghiar în Comitatul Maramureș: la Sighetu Marmației (în ), Hust (în ), Dulovo (în ), Tereblea (în ), Buștîno (în ), Sokîrnîțea (în ), Steblivka (în ) și Teresva (în ). În lagăre și închisori au ajuns 175 de ofițeri și circa 3.500 de subofițeri și soldați.

La sfârșitul lunii februarie 1918 autoritățile austro-ungare au declanșat o anchetă și au început audierile, iar la sfârșitul lunii martie militarii polonezi care nu au fost implicați în rebeliune sau nu au avut calitatea de martori ori de acuzați au fost trimiși pe frontul din Italia. La capătul anchetei, în mai 1918, 115 legionari (89 de ofițeri și 26 de subofițeri și soldați), alături de 3 asistente medicale, au fost trimiși în judecată de către guvernul austro-ungar. Capetele de acuzare au fost: crimă împotriva forțelor armate ale monarhiei austro-ungare prin organizarea unei conspirații și a unei rebeliuni – soldate cu uciderea unor soldați, dezertare, furt de proprietate militară și fraudă în detrimentul statului austro-ungar. Sediul instanței a fost stabilit la Sighetu Marmației.

În condițiile dezagregării accelerate a armatei austro-ungare și a contextului creat de prăbușirea frontului balcanic, de armistițiul cu Bulgaria și de încercările de salvare ale Dublei Monarhii, împăratul Carol I a decis la 28 septembrie 1918 ca procesul să fie oprit.

Semnificație
Forțarea liniei frontului de către Brigada a II-a poloneză în semn de protest față de condițiile impuse de Tratatul de la Brest Litovsk, a reprezentat unul dintre cele mai puternice proteste împotriva politicii de ocupație a teritoriilor poloneze de către Germania și Austro-Ungaria și a pus punct politicii de colaborare militară dintre mișcarea poloneză de independență și Puterile Centrale.

În același timp, joncțiunea celor 2 formațiuni poloneze a căpătat o importantă semnificație politică, fiind primul eveniment de acest fel care a unit militarii polonezi de pe ambele părți ale frontului. Ca urmare a acestei joncțiuni, politicienii polonezi au realizat faptul că în lipsa unei forțe armate naționale proprii dezideratele lor nu sunt realizabile și, au înțeles că eforturile polonezilor de pe ambele părți ale frontului trebuie să se concentreze pe crearea unei armate în exil. Foștii legionari polonezi au continuat astfel să lupte în rândul forțelor poloneze atât în Ucraina, Kuban, nordul Rusiei și Siberia, cât și în Italia și în Franța.

In memoriam

Există o bogată literatură istorică din perioada interbelică și contemporană care menționează aceste eveniment, iar unele lucrări îl descriu în detaliu. Mai puțin studiat de istoricii militari polonezi este însă intervalul scurs între trecerea frontului de către militarii Brigăzii a II-a și joncțiunea acestora cu Corpul II Polonez.

Referințe

Bibliografie
     Dla Ciebie Polsko. W 5-tą rocznicę wymarszu II Brygady. W święto Zjednoczenia Armji Polskiej 19. 10. 1919 [Pentru voi, polonezilor. La a 5-a aniversare a marșului Brigăzii a II-a. Cu ocazia unificării Armatei Poloneze 19.10.1919]; Lib. inz. Krzevowski; Kraków; 1919
  Kantor-Mirski, Marjan; Od Rarańczy do Kaniowa. Wspomnienia legjonowe z r. 1918 [De la Rarancea la Kaniow. Memoriile Legiunii din anul 1918]; Sosonowiec; Polonia; 1934
  Kutrzeba, Tadeusz; Bałaban, Tadeusz; Kodzi, Rudolf; Ilustrowana Historja Wojny Światowej (1914-1920), Tom III; Wiedza Współczesna; Warszawa;  1932; pp. 738-740
  Папакін, А. [Papakin, A.]; "Найбільш сильний протест" Проти Брестського Миру: приєднання ІІ Бригади Легіонів ДО 2-ГО Польського Корпусу в Україні [Cel mai mare protest  împotriva Tratatului de la Brest: reunirea în Ucraina a Brigăzii a II-a a Legiunilor Poloneze cu Corpul II Polonez]; Історія. 1(124)/2015; стр. 31-34
  Stawarz, Przemysław; Internowanie oraz proces żołnierzy legionowych w Marmaros-Sziget w roku 1918 – we wspomnieniach księdza pułkownika Józefa Panasia – kapelana II Brygady Legionów Polskich [Detenția și procesul legionarilor de la Sighetu Marmației în 1918 - în memoria colonelului preot Józefa Panasia - capelan al celei de-a II Brigăzi a Legiunilor Poloneze]; Acta Universitatis Lodziensis. Folia Historica 92/2014; p. 83
  Szenajch, Andrezj; Od Rarańczy do Kaniowa, czyli o lojalności sojuszników [De la Rarancea la Kaniow, sau despre loialitatea aliaților]; Niepodległość i Pamięć 23/2 (54), 2016; pp. 307-315
Lectură suplimentară
  Czerep S.; Bój II Brygady Legionów pod Rarańczą z 15 na 16 lutego 1918 r. [Lupta de la Rarancea a Brigăzii a II-a a Legiunilor Poloneze în 15-16 februarie 1918]; Zeszyty naukowe filii UW w Białymstoku. – 1988. – Zeszyt 60. Humanistyka. – T. XI. Dział H – Prace Historyczne. – S. 135–153.

Legături externe
  Lupta de la Rarancea la Biblioteca digitală a Sileziei
  Lupta de la Rarancea  la Biblioteca digitală a Mazoviei

1918 în Europa
Bătălii ale Primului Război Mondial
Bătăliile Austro-Ungariei
Bătăliile Poloniei
Legiunile Poloneze în Primul Război Mondial
Bucovina în Primul Război Mondial

Lupta de la Rarancea (1918)


The president of El Salvador (), officially titled President of the Republic of El Salvador (), is the head of state and head of government of El Salvador. He is also, by constitutional law, the commander-in-chief of the Armed Forces of El Salvador. The office was created in the Constitution of 1841. From 1821 until 1841, the head of state of El Salvador was styled simply as Head of State (Jefe de Estado).

The President of the Republic of El Salvador begins their duties on 1 June of the year of their election and is accompanied by a vice president.

According to the Electoral Code, for a person to be declared President-Elect of the Republic, they must obtain 50% plus one of the votes obtained in the election in the presidential elections. If none of the candidates gets to obtain that result, a second voting round will be held where the two candidates who have obtained the most electoral votes in the first round will participate.

The duration of the presidential term is five years and the president is eligible for reelection once consecutively as of 2021.

Each 1 June, the president is accountable to the Legislative Assembly for the contributions and Government Development that the president, the vice president and the Council of Ministers developed from the beginning of the presidential term.

History

In 1824, the Mayor's Office of Sonsonate and the Intendancy of San Salvador joined to form the State of El Salvador, united first to the United Provinces of Central America and then to the Federal Republic of Central America. According to the federal law, the governor received the title of Supreme Chief until 1841, when El Salvador declared itself independent, with its governor being called President. From then on, four stages with particular characteristics are recognized: the post-federal period, the Coffee Republic, the military governments, and civil governments.

In 1841, El Salvador was constituted as an independent and sovereign nation after the rupture of the Federal Republic of Central America in 1838. At that time, the legislative body created a constitution to legitimize the nation of El Salvador and also named Juan Lindo Provisional President of the Republic of El Salvador on 2 February 1841. It was not until 26 September 1842 Juan José Guzmán was elected by the people as President of El Salvador. From that moment, the republic suffered a constant series of provisional governments that brought many leaders to power.

In 1858, Captain General Gerardo Barrios became President of the Republic in which his government gave entrance to the "French Bread". He resigned from power in 1863 and Francisco Dueñas became President.

It was not until the Constitution of the Republic of El Salvador of 1886 was ratified when the presidential term is increased from two to four years, beginning and ending the presidential terms on 1 March. In 1913, before the death of Manuel Enrique Araujo, a family 'dynasty' would begin. The Meléndez-Quiñonez Dynasty lasted 18 years until Arturo Araujo became President.

In 1931, a coup d'état led by Vice President General Maximiliano Hernández Martínez overthrew President Araujo. This dictatorial government would establish the foundations of a rigid and totally militarized nation. It was not until 1939 when General Martínez called for a Constituent Assembly to draft a new constitution which established that the presidential term would be increased from 4 to 6 years and would begin and end on 1 January. During his presidency, Martínez initiated La Matanza which killed 25,000 indigenous peoples. Martínez would be overthrown 12 years later in 1944 and General Andrés Ignacio Menéndez became Provisional President.

From that moment, the presidency of the Republic once again showed dictatorial instability and military governments began to be established to the point of creating a republic with 'Military Authoritarianism' which would end in 1982. In 1950, Lieutenant Colonel Óscar Osorio constitutionally became the president of the Republic and a new constitution was drafted where the presidential term would be 6 years and begin and end on 14 September. Osorio was known as the president of the social programs since he implemented and founded programs such as the Urban Housing Institute (IVU), the Autonomous Port Executive Commission (CEPA) among others that benefited the nation.

In 1960, a coup d'état overthrew President José María Lemus which led to the formation of a Junta of Government which would later be overthrown by the Civic-Military Directory in 1961. This was the case until the constitutional order was reestablished and another constitution was created in 1962 which would bring with it significant presidential reforms. From that moment, the presidential term would last 5 years and begin and end on 1 July.

On 15 October 1979, the last coup d'état in Salvadoran history took place where a group of young soldiers and officers overthrew General Carlos Humberto Romero. The coup marked the beginning of the Salvadoran Civil War which would rage on from 1979 to 1992. The Revolutionary Government Junta was established and ruled over El Salvador while fighting against the communist guerrilla group Farabundo Martí National Liberation Front (FMLN). The Junta was abolished in 1982 and Álvaro Magaña became President of the Republic. The 1983 Constituent Assembly decided to create the current Constitution of El Salvador which set presidential terms to 5 years and would begin and end on June 1. The civil war greatly affected the political stability of the country.

President José Napoleón Duarte would lead the government against the FMLN from 1984 to 1989. In 1989, the Nationalist Republican Alliance (ARENA) won the 1989 presidential election. Alfredo Cristiani became the first president of ARENA. ARENA won the presidential elections in 1989, 1994, 1999, and 2004. Its presidents were Alfredo Cristiani, Armando Calderón Sol, Francisco Flores, and Elías Antonio Saca.

The Civil War ended in 1992 and the FMLN became a legal political party in accordance to the Chapultepec Peace Accords.

In 20 years of government, El Salvador was characterized by the privatization of national services such as coffee, telecommunications, the pension system, the National Bank, the Electric Power Service, among others. In 2001, the Economic Dollarization System was carried out in the country, a measure adopted by then President Francisco Flores which would have great long-term consequences for the Salvadoran economy and adopted the US dollar as legal currency.

Mauricio Funes won the 2009 presidential election ending 20 years of ARENA rule and marked the first FMLN presidency. Salvador Sánchez Cerén became the second FMLN president in 2015 after narrowly defeating Norman Quijano.

In 2019, Nayib Bukele, from the Grand Alliance for National Unity (GANA), won the 2019 presidential election ending 10 years of FMLN rule. He was the first president since Duarte to not be a member of either ARENA or FMLN. He was the second president from Palestinian descent, after Elías Antonio Saca. He was inaugurated on 1 June 2019.

Heads of state of El Salvador within the Federal Republic of Central America (1821–1841)

Intendants political leaders of the Province of San Salvador

Political parties

Heads of state of El Salvador

Political parties

Presidents of El Salvador (1841–present)

Early republic (1841–1885)

Political parties

First military dictatorship (1885–1911)

Political parties

Meléndez–Quiñónez dynasty (1911–1931)

Political parties

Second military dictatorship (1931–1979)

Political parties

Modern republic (1979–present)

Political parties

Latest election

See also

El Salvador
Colonial Intendant of San Salvador
History of El Salvador

References

External links
 El Presidencia de El Salvador

1841 establishments in El Salvador
El Salvador
Government of El Salvador

President of El Salvador


Albula argentea,  vrsta morske ribe iz zapadnog Pacifika. Pripada porodici Albulidae.

Ova vrsta prvi puta je opisana je 1801. godine kao Esox argenteus. Naraste maksimalno 70 cm. Mrijesti se na otvorenom moru.

Izvori

Albuliformes

Albula argentea


Rink Cornelisse (Amsterdam, 27 april 1947) var en Nederlandsk cykelrytter. Han er en yngre bror til den tidligere professionelle cykelrytter og tidligere Ol-deltager, Henk Cornelisse og farbror Michel Cornelisse.

Cornelisse kørte som amatør i holdet af Joop Zoetemelk, før han blev kendt i det professionelle circuit. På grund af en kraftig fald i hans sidste år som amatør, knuste Cornelisse hans kraveben, hvilket gjorde at hans karriere kun kortvarig var, og aldrig har vundet noget.

Mandlige cykelryttere fra Nederlandene

Rink Cornelisse


A expressão falácia patética é um termo literário para a atribuição da emoção e conduta humana a coisas encontradas na natureza que não são humanas. É um tipo de personificação que ocorre nas descrições poéticas, quando, por exemplo, as nuvens parecem sombrias, quando as folhas dançam ou quando as rochas parecem indiferentes. O crítico cultural britânico John Ruskin cunhou o termo no volume 3 de sua obra, Modern Painters (1856).

História da frase
Ruskin cunhou o termo falácia patética para atacar o sentimentalismo que era comum à poesia do final do século 18, e que era desenfreado entre poetas como Burns, Blake, Wordsworth, Shelley e Keats. Wordsworth apoiou esse uso da personificação baseada na emoção, afirmando que "os objetos... derivam sua influência não de propriedades inerentes a eles... objetos."  No entanto, Tennyson, em sua própria poesia, começou a refinar e diminuir tais expressões, e introduziu uma ênfase no que poderia ser chamado de comparação mais científica de objetos em termos de percepção sensorial. A velha ordem estava começando a ser substituída pela nova assim que Ruskin abordou o assunto e o uso da falácia patética começou a desaparecer nitidamente. Como crítico, Ruskin provou ser influente e é creditado por ter ajudado a refinar a expressão poética.

O significado do termo mudou significativamente da ideia que Ruskin tinha em mente.  A definição original de Ruskin é "falsidade emocional", ou a falsidade que ocorre nas percepções de alguém quando influenciada por emoções violentas ou intensificadas. Por exemplo, quando uma pessoa está desequilibrada pela dor, as nuvens podem parecer mais escuras do que são, ou talvez tristes ou talvez até indiferentes.

Houve outras mudanças na frase de Ruskin desde que ele a cunhou: A definição particular que Ruskin usou para a palavra falácia tornou-se obsoleta. A palavra hoje em dia é definida como um exemplo de raciocínio falho, mas para Ruskin e escritores do século 19 e anteriores, falácia poderia ser usada para significar simplesmente uma "falsidade".  Da mesma forma, a palavra patético significava simplesmente para Ruskin 'emocional' ou 'pertencente à emoção'.

Deixando de lado as intenções originais de Ruskin, e apesar dessa 'estrada rochosa' linguística, a frase de duas palavras sobreviveu, embora com um significado significativamente alterado.

Exemplos do significado original de Ruskin
Em seu ensaio, Ruskin demonstra seu significado original, oferecendo linhas de um poema  :Eles a remaram pela espuma rolante...

A espuma cruel e rastejante... Ruskin então aponta que "a espuma não é cruel, nem rasteja. este uso da falácia patética:Agora, enquanto vemos que o sentimento é verdadeiro, perdoamos, ou mesmo nos agradamos, a confessada falácia da visão que ela induz: ficamos satisfeitos, por exemplo, com essas linhas ... acima citadas, não porque eles descrevem falaciosamente a espuma, mas porque descrevem fielmente a tristeza. Ruskin pretendia que a falácia patética também pudesse se referir a qualquer qualidade falsa: como na descrição de um açafrão como "ouro", quando a flor é, segundo Ruskin, cor de açafrão.

A seguir, uma estrofe do poema "Maud" (1855) de Alfred, Lord Tennyson , demonstra o que John Ruskin, em Modern Painters , disse ser um exemplo "excelente" do uso da falácia patética : Caiu uma lágrima esplêndida

 Da flor da paixão no portão.

Ela está vindo, minha pomba, minha querida;

 Ela está vindo, minha vida, meu destino.

A rosa vermelha grita: "Ela está perto, ela está perto";

 E a rosa branca chora: "Ela está atrasada";

O esporão escuta: "Eu ouço, eu ouço";

 E o lírio sussurra: "Eu espero". (Parte 1, XXII , 10)

Ciência
Na ciência, o termo falácia patética é usado de forma pejorativa para desencorajar o tipo de discurso figurativo em descrições que podem não ser rigorosamente precisas e claras, e que podem transmitir uma falsa impressão de um fenômeno natural. Um exemplo é a frase metafórica "A natureza abomina o vácuo", que contém a sugestão de que a natureza é capaz de abominar algo. Existem maneiras mais precisas e científicas de descrever a natureza e os vácuos.

Outro exemplo de uma falácia patética é a expressão: "O ar odeia estar cheio e, quando comprimido, tentará escapar para uma área de menor pressão". Não é correto sugerir que o ar "odeie" qualquer coisa ou "tente" fazer qualquer coisa. Uma maneira de expressar as idéias que fundamentam essa frase de uma maneira mais científica pode ser encontrada e descrita na teoria cinética dos gases : a efusão ou movimento em direção a uma pressão mais baixa ocorre porque as moléculas de gás desobstruídas se tornarão mais uniformemente distribuídas entre alta e baixa pressão. zonas, por um fluxo da primeira para a segunda.

Veja também

 Animismo
 Antropocentrismo
 Antropomorfismo
 Figura de linguagem
 Cânone de Morgan
 Lista de técnicas narrativas
 Hipálage

Referências

Antropomorfismo
Neologismos
Linguagem
Poesia

Falácia patética


İhsaniye, İstanbul'a bağlı Çatalca'nın 39 mahallesinden biri.

Tarihçe
Köyün ne zaman kurulduğu kesin olarak bilinmemektedir. Bugünkü yerleşim, 1924 yılındaki nüfus mübadelesi sonucu Yunanistan'ın Selanik vilayetinin Langaza kasabasının Lambur köyünde yaşayan Türklerin gelmeleriyle oluşmuştur.Eskiden bir Rum köyü olan köye, yapılan Türkiye-Yunanistan Nüfus Mübadelesi anlaşması ile Yunanistan'da Lambur köyünde yaşayan  halk deniz yoluyla göç etmiş ve iskan olarak kendilerine burası verilmiştir. Fakat burada yerleşim olduğu için iki ay kadar Rumlarla beraber yaşanmış, bilahare Rumlar Yunanistan a göç edince köyün tamamı iskan olmuştur. Eski adı 'Ermeni Köy' iken özgürce yaşam bir 'İhsan' olarak kabul edildiğinden köyün adı 1929 yılında İhsaniye olarak değiştirilmiştir.

Kayda değer bir tarihi eseri yoktur. Rumlardan kalma kilisesi yıkılıp yok olmuştur. Eski rum evleri de günümüze gelinceye kadar tamamen yıkılarak yenilenmiş.

Coğrafya
Batısında yer alan Pınarca mahallesi 1968 yılına kadar Ayazma Köyü Muhtarlığına bağlı kalmış, daha sonra yapılan halk oylaması sonucu Pınarca Mahallesi olarak İhsaniye Muhtarlığına bağlanmıştır. İhsaniye Çatalca'nın kuzeybatısında, Yıldız Dağları eteklerinde yer almaktadır. Etrafı ormanlarla çevrilidir. Akalan, Çiftlikköy, Kabakça, Gümüşpınar ile Silivri ilçesine bağlı Akören ve Bekirli köyleri ile komşudur.

Köyün arazisi az engebeli etrafı baltalık meşe ormanlarıyla çevrili (% 70) Ormandan Makta adı verilen (Rüsum Karşılığı) Resmi yıllık kesimler için Orman Müdürlüğü yer gösterir. Köy heyeti taksimat yapar ve kura çekilerek herkesin yeri belli olduktan sonra kesim yapılarak kışlık ihtiyaç temin edilir.

Ulaşım
İlçe merkezine 20 km uzaklıktadır. İnceğiz, Kabakça köylerinin içinden geçen asfalt yoldan gidildiği gibi Gökçeali, Subaşı, Akalan köyleri üzerinden geçen Saray – Vize yolundan da köye ulaşılabilir. Köyün yanından geçen Saray – Vize yolunun üzerinden üç ayrı kısa asfalt yoldan köye giriş çıkış sağlanabiliyor. Köyden ilçe merkezine yarım saatte bir kalkan minibüsleri bulunduğu gibi, saat tarifeli olarak çalışan Binkılıç – Çatalca seferleri yapan özel halk otobüsleri de köy halkının ulaşımını sağlamaktadır.

Nüfus, yerleşim ve yaşam
Çatalca ilçesinin büyük ve modern köylerinden olup yazımız sırasında 510 Hane bulunan yerleşimde 710 Erkek 860 Kadın olmak üzere toplam 1570 nüfusa sahiptir.

Kadınlar her yerleşimde olduğu gibi burada da sayi olarak %10 fazladir. Binalarının %70'i betonarme, %30 u yığma ekseriyeti de tek kat bahçeli olmasına rağmen beş kata kadar yükselen çok katlı binaları, apartmanları da vardır. Köyün halkı genç bir nüfusa sahiptir. Nüfus oranlandığında 0 – 25 yaş %45 25 – 50 yaş % 40 50 yaş üstü % 15 sonuçları elde edilmektedir. Halkın büyük çoğunluğu çevredeki fabrikalarda, çeşitli özel kuruluşlarda, şirketlerde, devlet dairelerinde çalışırken; bir kısmı da ticaretle uğraşıyor. Çok küçük bir kesim ise çiftçilik ve hayvancılık yapıyor. Halkının tamamı çalışkan, güleryüzlü, misafirperver insanlardir.

Deniz ve gölden uzak olan köyün yanından su deresi adıyla anılan dere geçmekte ve bu dere kıyısında eskiden kullanılan su değirmeni kalıntılarına rastlanmaktadır. Köyün 4 km batısında Pınarca adıyla anılan çok eski bir yerleşim vardır. Bu yerleşimin ne zaman kurulduğu, halkının rum olması dışında,nereden nasıl geldiği burada yaşayanlar tarafından dahi bilinmiyor. Bir salgın nedeniyle Pınarca rumları olarak bilinen halkın büyük çoğunluğunun hayatını kaybettiği biliniyor. Eskiden köy olan bu yerleşim şimdiki nüfus azlığı nedeniyle köy statüsünden çıkarılıp İhsaniye Köyü'nün bir mahallesi olmuştur. Burası tamamen ormanlıktır ve kenarından 6. yüzyılda Bizans imparatoru I. Anastasius'un yaptırdığı Anastasios Suru geçmektedir.

Köyün ana yolları asfalt ara yollarının tamamı stabilize kaplıdır. Her bölümünde kanalizasyon vardır. Elektrik her yerine ulaşmış isteyen aileler de telefon hizmetinden yararlanmış durumdadır. Köy kodu 0212 782'dir. Ayrıca köyde ADSL bağlantısı bulunmaktadır.

İçme suyu su deresi mevkiinde bol miktarda kaynayan suyu köy hizmetlerinin yaptığı terfi istasyonu ile köyün en yüksek noktasında yaptığı 300 tonluk gömme depoya motorlarla basıp depo çıkışından cazibeli ve P.V.C. boru vasıtasıyla kapalı şebeke ile her eve ulaşmıştır. Suyun sertlik derecesi fazla olmasına rağmen içimi güzeldir. Son yıllarda İstanbul'da yaşanan su sıkıntısını giderebilmek amacı ile köyün altından geçen yeraltı suyu değerşendirilerek İski tarafından kullanım suyu olarak şehir merkezine ulaştırılmıştır.

Sağlık hizmeti olarak dispanseri ve görevli doktorları, hemşiresi, sağlık memuru vardır. Sağlık ocağı binası 3 katlı trafik hastanesi olarak düşünülmüş olup, farklı nedenlerden dolayı Hastanelerde bulunması gereken ekipmanlara sahip olunamadığından sağlık ocağı olarak hizmet vermektedir. Ayrıca köy merkezinde 1 adet eczane bulunmaktadır.

Milli eğitimde sekiz yıllık eğitim veren yeni yapılmış, modern,kalorifer ısıtmalı,çok sınıflı bir okul ve öğretmenlerine yetecek kadar lojmanları vardır. İlköğretimi bitiren öğrencilerin tamamı orta öğrenimde eğitimlerine devam etmektedir. Son yıllarda üniversiteye devam etme oranı da %95 e ulaşmıştır. Bunların içinde 2 yıllık meslek yüksekokullarına devam eden öğrenci sayısı çoğunlukta olmakla beraber; mühendislik, mimarlık, hukuk, diş hekimliği, öğretmenlik, işletme, iktisat, edebiyat, tarih gibi bölümleri okuyanların sayısı da dikkat çekmektedir.

Köye gelen yabancı turistler İngilizce, Almanca, Fransızca dilleriyle her zaman anlaşabileceği kimseleri bulabiliyor. Hatta köy sakinlerinin gerektiğinde yabancı turistleri evlerinde ağırladıkları ve onlara yardımcı oldukları bile bilinmektedir.

İhsaniye Köyü'nde otel olmayıp konaklamasi icap edenler ya evlerde misafir ediliyor ya da modern köy binasındaki misafirhanede ağırlanabiliyor. Köy civarında birçok piknik yeri varken İhsaniye Spor Kulübünün mesire yeri olarak da Çayırtarla diye anılan bir piknik alanı bulunmaktadır. Piknik alanları bahar ve yaz aylarında İstanbulluların akınına uğramaktadır.

1924'te yapılan camisi daha sonra 1991 de yıkılarak yerine günümüz modern yapılarından biriyle yenilenmiş iç motifleri oldukça değişik motiflerle yenilenmiş ve faaal olarak hizmet vermiştir. 21 Eylül 2015 tarihinde çıkan yangında cami kullanılamaz hale gelmiştir. Cami halen kullanılamaz durumda olduğu için düğün salonunun kapalı bölümü ibadethane olarak kullanılmaktadır.

İki eski, iki yeni mezarlığı bulunan köyün, girişindeki eski mezarlığının mezar taşları beyitlerle süslü olmasına karşın yeni mezarlıkta bu adetten vazgeçilmiş sadece adı ve soyadı ile doğum ve ölüm tarihlerini yazmayı yeterli bulmuşlardır.

Köy içinde bir adedi sade yemek üç tanede içkili lokanta var olup Kuzu Tandır ve Çömlek yoğurdu meşhur yiyecekleridir. Köyde ayrıca fırın var olup odun ateşiyle ekmek pişirilmektedir. Bununla beraber bazı evlerde bahçe içinde kendilerinin yaptığı çamurdan fırıncıklarda vardır. Sahipleri tarafından muayyen zamanlarda yakılıp köy ekmeği veya börek pişirilebiliyor.

Köy sahası içerisinde fabrika kuruluşu yok. Fakat kuzey doğu mevkiinde büyük bir silis üretim ve arıtma tesisi ile köy içinde bir peynir imalathanesi olup nefis peynirler üretmektedir.İyi cins süt ineği, manda ve koyunculuk yapılıyor. 300 Kovan kadar arıcılık da vardır. Modern bir kesimhane (Mezbaha ) inşaat halinde, sebze üretimi kendi ihtiyaçlarını karşılayacak kadar yapılıyor. Hemen herkesin bahçesi ve bahçesinde meyve ağaçları bulunuyor. Meyvecilikte 5 - 6 elma bahçesi var. Ziraat yapılan arazide ise buğday, arpa, ayçiçeği ekimi yapılıp kendi ihtiyaçlarını karşılamaktalar bazı aileler de ihtiyaç fazlası %10 Civarında da ticaretini yapılabiliyor.

Çok miktarda bakkal, manav, kesim yapan kasap, tekel bayii ve giyim üzerine çalışan mağazalari, haftanin belirli zamanlari kurulan koy pazari  ile sirin ve sevimli ve kendine yetebilen bir yapiya sahip olan İhsaniye Köyü'nde bunlardan  başka seyyar büyük otobüs tipi arabalarla köy pazarlarını dolaşıp manifatura ticareti yapan ve geçimini bu şekilde sağlayan insanlar da vardır. Oto tamirhanesi olmamakla birlikte, araç lastiği tamiri yapan bir dükkânı bulunmaktadır.  Demir ve kaynak işi yapan bir dükkân da bulunmaktadır.

Köyden dışarı iş icabı veya okumak için % 5 civarında göç olmasına karşın dışarıdan köye hiç göç yoktur. Köyün, İstanbul'un önemli iş merkezlerine olan uzaklığı, özellikle üniversite mezunu gençlerin köyden mecburi göçüne sebep olmaktadır.

Köyde mesire yeri olarak Çayırtarla, Garipyokuş ve Pınarca mevkileri bulunmaktadır. Kocakuyu Mağarasında yarasa sürüleri bulunmakta olup ayrıca ender bulunduğu bilinen sarkıt ve dikitlere de rastlanmaktadır.

Spor
1. amatör ligde mücadele eden İhsaniye Gençlik Spor Kulübü'nün futbol takımı İstanbul'un ilk köy takımı olma özelliğini taşımaktadır. 1960 yılında o zamanki birkaç gencin kendi ceplerinden verdikleri paralarla kurulan kulüp, başka spor dallarında takımları bulunmamasına rağmen futbolda halen civardaki önemli amatör takımlardan biridir. Forma renkleri yeşil-kırmızı olup soyunma odaları olan bir binası, gece ışıklandırma yapılabilen yeni bir futbol sahası bulunmaktadır. Ayrıca AB'ye giriş sürecinde bütün köylere yapılmış olan bir parka da sahiptir. Bu parkta ışıklandırılmış basketbol sahası, fitness aletleri ve yürüyüş parkuru da mevcut olup gençler ve kadınlar tarafından oldukça kullanılmaktadır.

Köyün geneli orman arazisi olduğundan avcılık da yapılmaktadır. Köyde Avcılar ve Atıcılar Kulübü de mevcuttur.

Ayrıca Bakınız
Karamandere

Çatalca'nın mahalleleri

İhsaniye, Çatalca


Michael Kretschmer (7 de maio de 1975), é um político alemão da União Democrata Cristã (CDU) que atua como Ministro Presidente da Saxônia desde 13 de dezembro de 2017. Desde 2022, ele é um dos quatro vice-presidentes da CDU, sob a liderança do presidente Friedrich Merz.

Carreira Política

Membro do Parlamento, 2002-2017
De 2002 a 2017, Kretschmer foi membro do Bundestag como representante eleito diretamente por Görlitz. Ele atuou pela primeira vez no Comitê de Avaliação de Educação, Pesquisa e Tecnologia. Nas negociações para formar um governo de coalizão sob a chanceler Angela Merkel após as eleições federais de 2009, ele foi membro do grupo de trabalho sobre assuntos econômicos e energia, liderado por Annette Schavan e Andreas Pinkwart.

De 2009 a 2017, Kretschmer foi um dos vice-presidentes da bancada parlamentar CDU/CSU, sob a liderança do presidente Volker Kauder. Durante seu tempo no parlamento, ele também fez parte do Grupo de Amizade Parlamentar Alemão-Russo e do Grupo de Amizade Parlamentar Alemão-Polonês.

Nas negociações para formar uma Grande Coalizão dos Democratas Cristãos da Chanceler Angela Merkel (CDU junto com a CSU da Baviera) e o SPD após as eleições federais de 2013, Kretschmer liderou a delegação CDU/CSU no grupo de trabalho sobre assuntos culturais e de mídia; sua contraparte do SPD era Klaus Wowereit. Nos anos seguintes, co-presidiu as convenções nacionais da CDU em Karlsruhe (2015), Essen (2016) e Berlim (2018).

Kretschmer perdeu a reeleição em 2017 para Tino Chrupalla do AfD.

Ministro-Presidente da Saxônia, 2007-presente
Em 18 de outubro de 2017, Stanislaw Tillich anunciou sua renúncia ao cargo de Ministro Presidente da Saxônia e sugeriu que Kretschmer deveria substituí-lo. Ele é apenas o quarto e também o mais jovem a ocupar esse cargo.

Como um dos representantes da Saxônia no Bundesrat, Kretschmer atua como membro do Comitê de Relações Exteriores desde 2017. Além disso, ele é membro do Grupo de Amizade Alemanha-Rússia criado em cooperação com o Conselho da Federação da Rússia.

Nas negociações para formar um quarto gabinete sob Merkel após as eleições federais de 2017, Kretschmer co-presidiu o grupo de trabalho sobre transporte e infraestrutura, ao lado de Alexander Dobrindt e Sören Bartol.

Em dezembro de 2021, os jornalistas da ZDF descobriram uma conspiração de extremistas anti-vacina e anti-lockdown para assassinar Kretschmer, o que levou a uma investigação da polícia saxônica e a buscas por armas em várias casas em Dresden.

Desde 2022, Kretschmer preside – ao lado de Karl-Josef Laumann – um grupo de trabalho encarregado de elaborar políticas de segurança social para a nova plataforma partidária da CDU.

Outras atividades
 Associação de Fundações Alemãs, membro do Conselho Consultivo Parlamentar
 Fundação Desenvolvimento e Paz (SEF), vice-presidente do conselho de curadores
 Museu Alemão, Membro do Conselho de Curadores
 Igreja de Nossa Senhora (Dresden), membro ex officio do conselho de curadores
 Helmholtz Association of German Research Centres, membro do senado
 Sociedade Max Planck, Membro do Senado
 Max Planck Institute for Chemical Physics of Solids, Membro do Conselho de Curadores
 Instituto Max Planck de Física de Sistemas Complexos, Membro do Conselho de Curadores
 Evangelisches Studienwerk Villigst, membro do conselho de curadores (2009-2013)
 Agência Federal de Educação Cívica, membro do conselho de curadores (2002–2005)

Posições políticas
Em junho de 2017, Kretschmer votou contra a introdução do casamento entre pessoas do mesmo sexo na Alemanha.

Ao visitar o Fórum Econômico Internacional de São Petersburgo em 2019, Kretschmer se reuniu com o presidente Vladimir Putin e mais tarde pediu o levantamento das sanções econômicas da UE contra a Rússia. Isso foi imediatamente rejeitado pela presidente da CDU, Annegret Kramp-Karrenbauer.

Ele se opôs às restrições durante o início da pandemia do coronavírus e até compareceu a uma manifestação anti-lockdown, mas mudou de ideia e pediu desculpas em dezembro de 2020. Em novembro de 2021, ele discordou do ministro federal da saúde, Jens Spahn, sobre o fim do estado de emergência nacional.

Controvérsia
Durante seu mandato como secretário-geral da CDU na Saxônia, Kretscher enfrentou críticas depois que surgiram relatos em 2010 de que reuniões pessoais com o presidente do partido e ministro-presidente Stanislaw Tillich foram oferecidas a potenciais patrocinadores corporativos em troca de doações.

Ligações externas

 Site pessoal

Nascidos em 1975
Pessoas vivas
Membros do Bundestag 2013-2017
Membros do Bundestag 2009-2013
Membros do Bundestag 2005-2009
Membros do Bundestag 2002-2005

Michael Kretschmer


Hans Jensen (født 5. juni 1848, død 20. maj 1923) var en dansk dyrlæge, forfatter, tegner og far til Thit og Johannes V. Jensen.

Hans Jensen var 2. søn af Jens Jensen Væver, som Johannes V. Jensen skildrede i en novelle.
Hans Jensen tog til hovedstaden og blev uddannet på Landbohøjskolen.
Mens han studerede, traf han sin kommende kone, Marie Kirstine Jensen, der var fra Skovby på Falster.
Parret bosatte sig i Farsø i 1871, og året efter blev han distriktsdyrlæge.

I 1897 udgav Hans Jensen anonymt et 92-siders skrift Fordømmelseslæren, der var et angreb på Indremission.
Skriftet blev ikke ufordelagtigt anmeldt i Politiken af Jeppe Aakjær.
I 1899 udgav han anonymt en samling fortællinger Spøgeri.
I 1940 udkom posthumt Himmerlandske Dialektfortællinger.
Flere af Jensens tekster indgår i samlingen Hexemesteren : historier fra distriktsdyrlæge i Farsø Hans Jensens tid 1848-1923 af Helene Kragh-Jakobsen, udgivet af Farsø Bibliotek i 1998.

Johannes V. Jensen skrev flere digte om sin far.
Mens faren levede udkom Digte 1921 med det femstrofede digt Min Fader med førstelinjen "Usporlig skrider de drøje Tider".
Efter Hans Jensens død udkom to nye digte i digtsamlingen Verdens Lys fra 1926:
Et kort digt med den tidligere brugte titel Min Fader med førstelinjen "Nu har han lagt sig. De store, varme" og det mere kendte Dyrlægens Minde på 44 strofer.
Det var allerede udkommet i 1924 i Thøger Larsens tidsskrift Atlantis, hvor det var ledsaget af Hans Jensens tegninger af herbarieplanter. Digtets forside prydedes af en tegning af tveskægget ærenpris (Veronica chamædrys).
Johannes V. Jensens Himmerlandshistorie Ved Livets Bred indeholder også beskrivelser af faren, særligt deres "arvede erindringer" om barnets tidlige oplevelser.

Flere indtryk af Hans Jensen er kommet på skrift.
Emil Fog skrev i Politiken i 1933:

Referencer

Dyrlæger fra Danmark
Faglitterære forfattere fra Danmark
Johannes V. Jensen
Personer fra Farsø
Novelleforfattere fra Danmark

Hans Jensen (dyrlæge)


Hillevåg Station (Hillevåg stoppested) var en jernbanestation på Jærbanen, en del af Sørlandsbanen, der lå i bydelen Hillevåg i Stavanger i Norge. Den bestod af et spor og en perron med et læskur.

Stationen blev oprettet som trinbræt omkring 1880. Oprindeligt hed den Hillevaag, men stavemåden blev ændret til Hillevåg i april 1921. Den blev opgraderet til holdeplads i maj 1910 men mistede bemandingen omkring 1934. Den blev nedlagt i forbindelse med etableringen af dobbeltspor mellem Sandnes Stavanger og erstattet af den nye Paradis Station i 2009.

Eksterne henvisninger

Stationer på Jærbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1880
Ophørt i 2009

Hillevåg Station


Batou Sergueïevitch Khasikov (en , en ), né le , est un kickboxeur professionnel russe, multiple champion du monde K-1 (ISKA, WAKO PRO, WKA et W5) et champion d'Europe WAKO PRO, engagé socialement et politiquement, membre du Khoural du peuple de Kalmoukie (2008-2012) et représentant de la république de Kalmoukie au Conseil de la Fédération (2012-2014).

Le , Khasikov est nommé par Vladimir Poutine pour devenir le troisième chef de la république de Kalmoukie.

Biographie

Enfance et jeunesse
Il est né d'un père kalmouk et d'une mère tatare.

Études
Batou Khasikov est diplômé de la faculté de culture physique de l'Université pédagogique d'État de Moscou. Il a poursuivi des études de troisième cycle à l'Académie présidentielle russe d'économie nationale et d'administration publique (candidat en sciences politiques, 2012).

Vie politique
De 2003 à 2008, Khasikov travaille dans la police. Il détient le grade de premier-lieutenant. En mars 2008, ses attributions changent d'orientation à la suite de son élection en tant que membre de la République de Kalmoukie auprès du Conseil de la Fédération.

Khasikov est le chef de file de l'organisation civique « Pour un pays en bonne santé ». La credo de l'organisation est de promouvoir un mode de vie sain. Aujourd'hui, organisé en mouvement sociétal pan-russe, « Pour un pays en bonne santé » organise régulièrement des événements dans différentes villes.

Carrière sportive

Khasikov est né à Moscou et plus tard, alors enfant, il déménage à Lagan, en république de Kalmoukie. Là, il commence son entraînement de kyokushin à l'âge de . Après son déménagement pour Moscou en 1997, Batou continue l'entraînement et, en 2000-2001, il remporte plusieurs compétitions seiwakai et kyokushin. Khasikov apprend à maîtriser le combat au corps à corps, le kickboxing, le sambo, le ju-jitsu et le muay-thaï, et dès 2005, il se plonge dans la compétition en kickboxing.

Entre 2005 et 2010, Batou devient triple champion de Russie (WAKO), champion d'Europe WAKO et remporte les ceintures de championnat en poids moyens. En octobre 2007, Batou bat le Portugais Ricardo Fernandes (WAKO-Pro) ; en novembre 2007, il bat Harris Norwood (ISKA) et, en novembre 2010, il remporte une victoire sur Fabio Corelli (WKA).

En 2011, Khasikov bat des renoms du kickboxing tels que Albert Kraus et Mike Zambidis en K-1 (le titre de champion du monde W5 est remporté).

Le , lors du festival MMA La bataille de Kalmoukie, Batou Khasikov défait Warren Stevelmans. En novembre de la même année, il remporte le titre K-1 WAKO-Pro après sa victoire sur Mohammad Reza Nazari. Le , lors de l'événement Battle of , Khasikov élimine le populaire Gago Drago.

Le , l'organisateur de Battle of Moscow 15 installe un événement au Rossiya Luzhniki, où Khasikov et Mike Zambidis disputent leur match de revanche, qui constituera l'événement majeur du tournoi. Les deux adversaires faisaient de ce combat une affaire d'honneur. Avant le combat, Khasikov annonce qu'en cas de victoire de sa part, il prendra sa retraite sportive. Pour Zambidis, ce combat est l'occasion de prendre sa revanche. Le match fait sensation eu égard au statut de Khasikov en sa qualité de sénateur de la république de Kalmoukie. Dès le début, Khasikov fait pression sur Zambidis et domine la rencontre, mais au troisième round, Zambidis semble reprendre l'ascendant. Sur décision partagée, Khasikov remporte le combat. Lors de la réunion du Conseil de la Fédération, Khasikov est félicité pour sa victoire.

Khasikov est triple champion de combat au corps à corps du Département principal des affaires intérieures de la cité moscovite, outre ses plus de  remportées en amateur.

Eurasia Fight Nights
Khasikov est l'organisateur et cofondateur d'Eurasia Fight Nights. Fight Nights s'inscrit dans la promotion des arts martiaux mixtes (MMA) en Russie qui s'occupe également de l'organisation de démonstrations dans d'autres pays de la sphère russophone. La retransmission en direct des événements et compétitions est assurée sur Russia-2 et REN TV. Avant sa nomination au Conseil de la Fédération, Khasikov portait la double casquette de producteur et de combattant de Fight Nights.

Palmarès

Palmarès et distinctions
 (2014) Champion du monde WKN Super Welter - (bases règles orientales)
 (2012) Champion du monde WAKO Pro - (bases coups de pied bas)
 (2011) Champion du monde W5 2011, , Moscou (Russie), Fight Nights : Battle of  ;
 (2010) Champion du monde WKA, -, Moscou (Russie), Battle of  ;
 (2010) Champion du monde WAKO Pro (bases coups de pied bas), , Moscou (Russie), Fight Nights : Battle of Moscow ;
 (2010) Champion d'Europe amateur WAKO (bases coups de pied bas), -, Bakou (Azerbaïdjan) ;
 (2007) Champion du monde ISKA, style libre, poids moyens légers,  (hommes), Moscou (Russie)

Palmarès de kickboxing

Titres honorifiques
Travailleur émérite de la culture physique et du sport de la République de Kalmoukie.

Détenteur de la « Ceinture d'or » de l'Union russe des arts martiaux dans la catégorie « Victoire la plus brillante de l'année » (lors de la  nationale de remise des récompenses).

Filmographie

Cinéma
 2007 : Boxe de l'ombre 2 : La Revanche
 2011 : Boy s tenyu 3. Posledniy raund
 2011 :
 2012 : Batu
 2015 : Le Guerrier

Télévision
 2015-présent :

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Oïrats
Karatéka russe (homme)
Personnalité politique russe
Naissance en juin 1980
Naissance en Russie
Président de la république de Kalmoukie

Batou Khasikov


Felix Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Felix Township (Illinois)
 Felix Township (Iowa)

Felix Township


Tostig Godwinson (fallecido el 25 de septiembre de 1066), fue un conde anglosajón (Conde de Northumbria), hermano del último rey anglosajón de Inglaterra, Harold Godwinson.

Comienzos

Tostig fue el tercer hijo de Godwin († 1053), conde de Wessex y Kent, y de Gytha, hija de Torkel Styrbjörnsson.
Se casó en el año 1051 con Judit, hija de Balduino IV, Conde de Flandes. El Libro Domesday recopiló hasta veintiséis villas o municipios como posesiones de Tostig.

Conde de Northumbria

En 1051, Tostig y su padre fueron desterrados de Inglaterra, a la cual volvieron en 1052. Tres años más tarde, Tostig se convertía en Conde de Northumbria tras la muerte de Siward.

Tostig debió tener bastantes dificultades para gobernar en Northumbria. Nunca fue popular entre las clases dirigentes, una mezcla de invasores daneses y de supervivientes anglosajones de la última invasión noruega. Según parece, Tostig aplicó una política muy represiva contra sus adversarios, lo que incluyó el asesinato de varios miembros de familias nobles northumbrias.

Las razones que llevaron a esta falta de popularidad de Tostig fueron varias: ausencias prolongadas, falta de liderazgo o prejuicios locales. En el año 1063, el descontento aumentó debido a un aumento de impuestos, lo que propició su destitución.

Destitución de Tostig

El 3 de octubre de 1063, una rebelión en Yorkshire ocupó la ciudad de York, matando a los seguidores de Tostig y declarando a este proscrito por sus acciones.

Los rebeldes fueron en busca de Morcar, el hermano más joven de Edwin, conde de Mercia, y marcharon hacia el sur con la intención de mostrar su caso al rey Eduardo. A la altura de Northampton se les unió Edwin y sus fuerzas. Más tarde, recibirían la visita de Harold, hermano de Tostig, que había sido enviado por el rey para dialogar con ellos. Este, por lo tanto, no unió su ejército al de los rebeldes. Tras haber hablado con estos, Harold, que por aquel entonces era la "mano derecha" del rey, se dio cuenta de que su hermano no podría retener el gobierno de Northumbria.

Cuando Harold volvió a Oxford, estaba prevista una reunión del consejo real para decidir sobre la situación en el norte.

Exilio y rebelión

Harold persuadió al rey para que aceptara las demandas de los rebeldes. Poco más tarde, Tostig era declarado proscrito, debido a su negativa a aceptar su deposición en el puesto de mando. La consecuencia fue el enfrentamiento y la enemistad de los dos hermanos, Tostig y Harold.

En la reunión del consejo, Tostig había acusado públicamente a Harold de haber alentado la rebelión. Este se había mostrado entusiasmado con la idea de unir Inglaterra ante la amenaza de Guillermo de Normandía, quien había declarado su intención de tomar el trono inglés. Es muy probable que Harold quisiese apartar a su hermano del mando para asegurarse la paz y la lealtad del norte. Tostig, sin embargo, no estaba convencido y buscó la venganza.

Tostig decidió marchar con su familia y un grupo de nobles leales a buscar refugio donde su cuñado Balduino V en Flandes. Intentó, incluso, formar una alianza con Guillermo de Normandía.

En Flandes se le proveyó con una flota y marchó hacia Inglaterra. Desembarcó en la isla de Wight en mayo de 1066, donde reunió dinero y provisiones. Tras esto, realizó una serie de asaltos a lo largo de toda la costa inglesa hasta Sandwich, pero fue obligado a retirarse cuando Harold, convertido en rey, envió tropas. Entonces se desplazó hacia el norte y, tras un inútil intento de hacer que su hermano Gyrth se uniese a él, asaltó Norfolk y Lincolnshire. Edwin y Morcar de Mercia le derrotaron definitivamente. Abandonado por sus hombres, huyó a la corte de Malcolm III de Escocia y pasó el verano allí.

Más tarde, contactó con el rey Harald III Hardrada de Noruega y le persuadió para invadir Inglaterra. Con la ayuda del rey noruego, Tostig derrotó a Edwin y Morcar en Fulford, que tuvo lugar el 20 de septiembre.

Batalla de Stamford Bridge

Tras el acuerdo de Tostig y Hardrada, el ejército del rey noruego invadió York, tomando rehenes tras una rendición amistosa. Es muy probable que se pusiera de acuerdo con la población local para reunir los suministros requisados en Stamford Bridge, cerca de York.

Dispuesto a presentar batalla, el rey Harold se dirigió hacia el norte con su ejército y sorprendió, el 25 de septiembre de 1066, a Tostig y a seis mil de sus hombres disfrutando del sol y esperando suministros. La mayoría de estos hombres, noruegos y mercenarios flamencos contratados por Tostig, no poseían armadura y llevaban únicamente sus armas personales. El resto del ejército invasor se encontraba vigilando los trescientos barcos noruegos, anclados lejos de allí, en Riccall.

A un breve encuentro entre los dos reyes, en el que Harald se negó a rendirse y Tostig a abandonarlo, siguió una gran batalla. A pesar de su gran resistencia y del apoyo recibido a última hora del día por un grupo proveniente de Ricall, los noruegos sufrieron una completa y absoluta derrota. Hardrada y Tostig fallecieron en la batalla. Menos de veinte de los trescientos barcos noruegos lograron volver a sus costas.

Consecuencias

Tras su muerte, se cree que el cuerpo de Tostig fue llevado a York y enterrado en su catedral.

Sus dos hijos, Skuli y Ketil, se refugiaron en Noruega, mientras que su mujer Judit se casó con Güelfo de Baviera.

Presencia en la literatura y el cine
Tostig aparece en varias novelas en idioma inglés: The Last English King (2000), por Julian Rathbone; Harold, The Last of the Saxons Kings, por Edward bulwer-Lytton; The King's Shadow, por Elizabeth Alder; The Interim King, por J. Coman MacMillan; Warriors of the Dragon Gold, por Ray Bryant; God's Concubine, por Sara Douglass; The Bastard king por Jean Plaidy.

En la pantalla, Tostig fue retratado por el actor Frederick Jaeger en la serie para la BBC Conquest (1966).

Véase también

 Vikingos

Referencias

Bibliografía

 1066: The Year of the Conquest (1977) por David Howarth.

 The Making of the King 1066 (1966) por Alan Lloyd

 The English nobility under Edward the Confessor. Peter A. Clarke. Publicado por Clarendon, Oxford.

 Edward the Confessor. Frank Barlow. Publicado por Eyre and Spottiswoode. Berkeley/Londres: Universidad de California Press.

Enlaces externos

 https://web.archive.org/web/20161013175233/http://www.ibattles.co.uk/

Nobles de Inglaterra del siglo XI
Militares de Inglaterra del siglo XI
Fallecidos por heridas de combate

Tostig Godwinson


The Mar Saba letter is a Greek document which scholar Morton Smith reported in 1960 that he had discovered in the library of the Mar Saba monastery in 1958. The document has been lost and now only survives in two sets of photographs. The text purports to be an epistle of Clement of Alexandria and contains the only known references to a "Secret Gospel of Mark".

Discovery and disappearance
In 1960, Morton Smith announced the discovery of a previously unknown letter with authorship attributed to Clement of Alexandria. Smith stated that while cataloging documents at the ancient monastery of Mar Saba in the summer of 1958, he discovered the text of the letter handwritten into the endpapers of Isaac Vossius' 1646 printed edition of the works of Ignatius of Antioch. This letter is consequently referred to as the Mar Saba letter of Clement of Alexandria. In 1973 he published a book on the subject, followed by a second book for a popular audience in 1974.

Smith's books reproduced black-and-white photographs which he stated he had taken at the time of the discovery. In 1976 a group of four scholars visited Mar Saba, and viewed the manuscript. This visit remained unknown until 2003 when one of the party, Guy Stroumsa, published an account of the visit. In 1977, the volume containing the manuscript was taken to the library of the Greek Orthodox Patriarchate in Jerusalem. That same year, the manuscript pages were removed from the bound volume by the librarian Kallistos Dourvas, to be photographed and kept separately. These photographs were published in 2000. Subsequent attempts by scholars to view the manuscript have been unsuccessful. Paleographers, working from Smith's photographs, have assigned dates from the late seventeenth to the early nineteenth centuries.

Text

The letter, addressed to one Theodore, discusses a "Secret Gospel of Mark" and quotes two excerpts from this gospel, one of which mentions "the mystery of the kingdom of God." Clement begins by commending Theodore's actions against the Carpocratians. He then turns to address questions posed by Theodore regarding the Gospel of Mark, a secret variant of which the Carpocratians claim to have. Clement admits to knowledge of a second secret or mystical version of the gospel, written by Mark for "those being perfected". However, he asserts that the version promoted by the Carpocratians is not an accurate representation of this; they have corrupted the original with their own false additions. To illustrate this, two ostensibly genuine excerpts from the gospel are supplied. The letter breaks off abruptly as Clement begins to explain the passages.

Controversy over authenticity
Scholars Philip Jenkins and Robert M. Price noticed parallels between The Secret Gospel of Mark and a novel by James Hunter published in 1940 entitled The Mystery of Mar Saba. In 1980 the Mar Saba letter was included in the revision of the standard edition of works of Clement of Alexandria:  Otto Stählin and Ursula Treu, Clemens Alexandrinus, vol. 4.1: Register, 2nd ed. (Berlin:Akademie-Verlag, 1980), XVII–XVIII.

Nevertheless, doubts have been expressed about its authenticity. In a 1975 review of Smith's book, Quentin Quesnell raised doubts about the original manuscript and suggested that it was a forgery executed sometime between 1936 and 1958. Though Quesnell did not specifically accuse Smith, in the view of Charles W. Hedrick he "broadly hinted" that Smith was the culprit. When Quesnell wrote this, no scholar other than Smith had reported having seen the manuscript.

In 2005 Stephen Carlson published Gospel Hoax: Morton Smith's Invention of Secret Mark, which also asserted that the manuscript was a hoax. By this time independent confirmation of the manuscript's existence and appearance had been presented by Hedrick and others; Carlson argued that Smith had himself written the text into the book.

Earlier in the same year, Scott G. Brown published Mark's Other Gospel: Rethinking Morton Smith's Controversial Discovery. In this book he wrote that the Secret Gospel of Mark was an authentic writing of the evangelist.

Many scholars who accept the letter as a copy of an ancient manuscript believe that it is not the work of the historical Clement. There seems to have been another pseudo-Clement, who was mentioned in the Decretum Gelasianum as "the other Clement of Alexandria." The central element of initiation and progress to "the innermost sanctuary of that truth hidden by seven veils" is common to Gnostic writings and to the mystery religions of the period.

Whether the document is a forgery, and if so who the forger might be, remains unresolved.

See also

Notes

References
Morton Smith, Clement of Alexandria and a Secret Gospel of Mark Harvard University Press, 1973 [the scholarly version].
Morton Smith, The Secret Gospel: The Discovery and Interpretation of the Secret Gospel According to Mark, 1981 [the popular version].
Stephen C. Carlson, Gospel Hoax: Morton Smith's Invention of Secret Mark, Baylor University Press, 2005.
Scott G. Brown,Mark's Other Gospel: Rethinking Morton Smith's Controversial Discovery Wilfrid Laurier University Press, 2005.
 Peter Jeffery, The Secret Gospel of Mark Unveiled: Imagined Rituals of Sex, Death, and Madness in a Biblical Forgery (Yale University Press, 2006 )
Catholic Encyclopedia, "Clement of Alexandria,"  http://www.newadvent.org/cathen/04045a.htm

External links
 Greek text with English translation
 What happened to the copy of Clement's letter?
 Is the Secret Gospel of Mark a Modern Forgery Based on a Cheesy Christian Novel?
 Second Thoughts on the Secret Gospel by Robert M Price
Charles W. Hedrick with Nikolaos Olympiou, "Secret Mark": contains account of manuscript history and color images of the manuscript
Review of Stephen Carlson's "The Gospel Hoax" - review of book which presents evidence that Smith created Secret Mark as a hoax.
Wieland Wilker, "Secret Gospel of Mark Homepage": detailed description of the manuscript, images, Greek and English text, current developments.
Early Christian Writings website: the "Mar Saba Letter" of Clement
The Scriptorium.

Gnostic apocrypha
Early Christianity and Gnosticism
Christianity-related controversies
Forgery controversies

Mar Saba letter


Robin Hood: Bărbați în izmene  (titlu original: Robin Hood: Men in Tights) este un film american din 1993 produs și regizat de Mel Brooks. Este creat în genurile muzical, comedie, de aventuri, parodie. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Richard Lewis, Roger Rees, Amy Yasbeck.

Prezentare

Distribuție
 Cary Elwes - Robin Hood
 Richard Lewis - Prince John
 Roger Rees - Sheriff of Rottingham
 Amy Yasbeck - Maid Marian
 Dave Chappelle - Ahchoo
 Mark Blankfield - Blinkin
 Eric Allan Kramer - Little John
 Matthew Porretta - Will Scarlet O'Hara
 Isaac Hayes - Asneeze
 Tracey Ullman - Latrine
 Patrick Stewart - King Richard
 Dom DeLuise - Don Giovanni
 Steve Tancora - Filthy Luca
 Joe Dimmick - Dirty Ezio
 Dick Van Patten - The Abbot
 Mel Brooks - Rabbi Tuckman
 Megan Cavanagh - Broomhilde
 Avery Schreiber - Tax Assessor
 Chuck McCann - Villager
 Brian George - Dungeon Maitre D'
 Zitto Kazann - Head Saracen Guard
 Richard Assad - Assistant Saracen Guard
 Herman Poppe - Sheriff's Guard
 Clive Revill - Fire Marshall
 Joe Baker - Angry Villager
 Carol Arthur - Complaining Villager
 Kelly Jones - Buxom Lass
 Clement von Franckenstein - Royal Announcer
 Corbin Allred - Young Lad
 Chase Masterson - Giggling Court Lady
 Don Lewis - Mime
 Roger Owens - Peanut Vendor
 Patrick Valenzuela - Lead Camel Jockey
 Steffon - Sherwood Forest Rapper
 David DeLuise - Villager
 Marc Ian Sklar - Merry Man ()
 Tim Storms - Merry Man ()

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme americane din 1993

Filme din 1993
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Mel Brooks
Filme de comedie din anii 1990
Filme de aventuri
Filme cu Robin HoodFilme 20th Century Fox
Filme Columbia Pictures
Filme Brooksfilms
Filme despre cruciade

Robin Hood: Bărbați în izmene


بلدية أريس ، هي إحدى بلديات مقاطعة لا كرونيا إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة جليقية شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 4.976 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

أعلام

 مارسيلينو مارتينيز

مراجع

بلديات قرجيطة

أريس (لا كرونيا)


Asediul Belgradului a avut loc în perioada 25 iulie - 29 august 1521. Sultanul Soliman I a asediat cetatea maghiară Belgrad. Zidurile fortăreței au fost supuse unui bombardament greu ce a durat șapte zile. Ulterior, orașul a fost atacat și cucerit fără mare dificultate și cu pierderi mici de soldați. Belgradul a devenit o importantă bază militară pentru mai multe operațiuni militare otomane în Europa și scaunul Pașalâcului Belgradului. În timpul dominației otomane Belgradul a devenit unul dintre cele mai mari orașe ale Europei. Cucerirea sa, în cele din urmă, a dus la Bătălia de la Mohács (1526) și la cucerirea unei mari părți a Regatului Ungariei de către otomani.

Referințe

Bătăliile Imperiului Otoman
Bătăliile Ungariei
Ungaria Otomană
Soliman Magnificul

Asediul Belgradului (1521)


Herregårdsmuseet Selsø Slot er et kulturhistorisk museum indrettet i Selsø Slot. Slottet er efterladt stort set, som da den sidste beboer flyttede derfra i 1829 og viser således et velbevaret barokslot. Inventaret blev dog solgt, og genstandende på museet i dag er således nyindkøbte antikviteter, der ikke altid har været på Selsø Slot.

Bygningen blev i 1995 overdraget til Den Plessenske Selsø Fond, der i dag driver museet.

Referencer

Museer i Region Sjælland
Museer etableret i 1973
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Frederikssund Kommune

Herregårdsmuseet Selsø Slot


A parole board is a panel of people who decide whether an offender should be released from prison on parole after serving at least a minimum portion of their sentence as prescribed by the sentencing judge. Parole boards are used in many jurisdictions, including the United Kingdom, the United States, and New Zealand. A related concept is the board of pardons and paroles, which may deal with pardons and commutations as well as paroles.

A parole board consists of people qualified to make judgements about the suitability of a prisoner for return to free society. Members may be judges, psychiatrists, or criminologists, although some jurisdictions do not have written qualifications for parole board members and allow community members to serve as them. A universal requirement is that board candidates be of good moral fiber.

Canada

New Zealand

United Kingdom

In the United Kingdom parole board members are also drawn from a wider circle of professions. The boards typically make a judgement about whether a prisoner will affect public safety if released, but do not form an opinion about whether the initial sentencing was appropriate. The boards are non-departmental public bodies respectively of the UK government (Parole Board for England and Wales), the Scottish Government (Parole Board for Scotland), and the Northern Ireland Executive (Parole Commissioners for Northern Ireland).

United States

There are 52 parole boards in operation in the United States. Some states require all members to possess a four year degree, while others do not. Additionally, some states require at least one member to be an ex-convict, and some require corrections experience, but there are no nation-wide parole board qualifications. Each state has a different requirement for parole board appointment.

On the federal level, there is no longer parole except for certain military and foreign crimes. The United States Federal Sentencing Guidelines (enacted in 1987) discontinued parole for those convicted of federal crimes for offenses committed after November 1, 1987. Instead of parole the legislation provided that judges may specify as part of sentencing, a period of supervised release to be served after the prison sentence. Prisoners may also receive time off their sentences for "good behavior". However, this truth in sentencing legislation also requires federal prisoners to serve at least 85 percent of their sentences. The United States Parole Commission remains the parole board for those who committed a federal offense before November 1, 1987, as well as those who committed a District of Columbia Code offense before August 5, 2000, a Uniform Code of Military Justice offense and are parole-eligible, and persons who are serving prison terms imposed by foreign countries and have been transferred to the United States to serve their sentence.

Every U.S. state also has a parole board. The autonomy of the board from the state governor also varies; in some states the boards are more powerful than in others. In some states the board is an independent agency while in others it is a body of the department of corrections. In 44 states, the parole members are chosen by the governor. Parole boards throughout the states often act on the governor's influence and reportedly feel the need to do so to ensure job security. However, fourteen states have eliminated or severely restricted access to parole, turning instead to "determinate sentencing" which specifies the exact length of sentence, subject still, in most cases, to time off the sentence for good behaviour.

Nine states in the United States have boards of pardons and paroles that exclusively grants all state pardons. Alabama (Board of Pardons and Paroles), Connecticut (Board of Pardons and Paroles), Georgia (Board of Pardons and Paroles), Idaho (Commission of Pardons and Paroles), Minnesota (Board of Pardons), Nebraska (Board of Pardons), Nevada (Board of Pardon commissioners, South Carolina (Board of Probation, Parole and Pardon), and Utah (Board of Pardons and Paroles) are the states in the United States with such boards.

Mississippi's state constitution includes a unique provision that any inmate seeking a pardon from that state's governor must, at least thirty days before making the request, publish a legal notice of their request for a pardon in a newspaper located in or near the county where the inmate seeking the pardon was convicted and sentenced. In addition Mississippi courts have held that a pardon when given does not erase the criminal record.

Determinate sentencing has also severely reduced the power of many parole boards. Often, consideration of the opinion of the victim or victims or their family is taken into account in the board's final determination (see victims' rights). Compared to the states still using indeterminate sentencing and relying more heavily on parole, those using determinate sentencing contributed less to the higher incarceration rates from 1980-2009.

Parole boards have often been looked at as a contributor towards mass incarceration and as an area needing great reform. Significant research has not yet been made into the interconnection of parole and other sectors such as media and politics, but many call for a separation between the sectors and a sweeping de-politicization of the appointment process. Additionally, many have looked towards increasing qualifications for parole board members to be comparable with those of judges. Alongside the heightening of standards, a general call of an increase in comprehensive training, transparency, and accountability of parole boards has been widely called for, as many current parole board members have never set foot in a prison, and an increase of training often results in a rise of fair and just hearings.

References

External links
Official website of the Parole Board for England and Wales

Parole
Prison-related organizations

Parole board


5938 Keller este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5938 Keller este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Claes-Ingvar Lagerkvist. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,34 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 3,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1980
Centura de asteroizi

5938 Keller


Kertek, Eskişehir ilinin Sivrihisar ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Eskişehir iline 85 km, Sivrihisar ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Sivrihisar'ın mahalleleri

Kertek, Sivrihisar


Zener diyot, P ve N tipi yarı iletken malzemelerden oluşmuştur, silikon yapılıdır. Uçlarına uygulanan gerilimi sabit tutmaya yarayan diyotlardır. Zener diyotlar belli bir gerilim değerine kadar akım geçirmezler. Bu gerilime kırılma ya da zener gerilimi (Vz) adı verilir. Devreye doğru yönde bağlandığı zaman normal bir diyot gibi çalışır. Ters yönde bağlandığı zaman ise kırılma gerilimine (zener gerilimine) kadar iletime geçmez, kırılma gerilimi aşıldığında ise çığ etkisi şeklinde akım geçirir ve iletime geçer. Ters gerilim kalkınca, zener diyot da normal haline döner. Zener diyotlar ters polarlamada çalıştıkları için devreye ters bağlanırlar. Zener noktası (kırılma gerilimi) değeri üretim aşamasında katkı maddesi miktarı ayarlanarak belirlenir.

Zener Diyotunun Özellikleri

 Doğru polarlamalı halde normal bir diyot gibi çalışır.
 Ters polarlamalı halde, belirli bir gerilimden (zener gerilimi) sonra iletime geçer.
 Ters gerilim kalkınca, zener diyot da normal haline döner.
 Devrelerde, ters yönde çalışacak şekilde kullanılır.

Zener Diyodun Çalışma Prensibi

Bir gerilim kaynağına seri olarak direnç ve zener diyot bağlanır. Zener diyodun iki ucuna üzerine düşen gerilimi ölçmek için voltmetre bağlanır. Kaynak gerilimi 0 volttan başlayarak yavaş yavaş arttırılır. Bir süre sonra kaynak gerilimi arttırılmasına rağmen diyodun üzerine düşen gerilim sabit kalır. Bu sabit gerilim çalışma (zener) gerilimidir.

Kullanıldığı yerler

Zener diyodun en sık görülen kullanımı öngerilimleme ve karşılaştırmaya yönelik sabit bir referans gerilim sağlamaktır. Örneğin; Gerilim sabitleme, sinyal kırpma, elektronik eleman koruma gibi. Piyasada değişik gerilim değerlerine sahip zener diyotlar bulunmaktadır. Zener diyodu yüksek akıma karşı korumak için direnç ile seri bağlamak gerekir. Birçok kullanım alanı vardır.

Diyotlar

Zener diyot


Jack Donovan Foley (April 12, 1891 – November 9, 1967) was an American sound effects artist who was the developer of many sound effect techniques used in filmmaking. He is credited with developing a unique method for performing sound effects live and in synchrony with the picture during a film's post-production. Accordingly, individuals engaged in this trade are called "Foley artists".

He worked on pictures such as Melody of Love (1928), Show Boat (1929), Dat Ol' Ribber, Dracula (1931), Spartacus (1960), and Operation Petticoat (1959). For his work in Hollywood, Foley received the Motion Picture Sound Editors' Golden Reel Award.

Early life and career
Jack Foley was born on April 12, 1891, in Yorkville, New York, to Irish immigrants Margaret Donavon and Michael Foley. Foley was raised in the area of Coney Island. Foley's parents were separated as Margaret lived with her father and four sisters. When Foley was sixteen, Margaret married Michael Gilmartin, the son of Sligo immigrants. Foley's biological father worked at the docks and was a volunteer firefighter as well as a singer and songwriter for local pubs. Foley grew up with James Cagney, Arthur Murray, and Bert Lahr being among his classmates. Foley's first job was as a clerk at the New York docks. During this time, Foley married Beatrice Rehm. They married in secret as Foley was Catholic, and Rehm was Protestant.

In 1914, Foley and his wife moved to Bishop, California, as Foley disliked the New York weather. While in Bishop, during World War I, Foley worked for the American Defense Society guarding the Los Angeles water supply to ensure the water wasn't poisoned. He also worked at a Bishop hardware store. During this time, Foley became involved in the theatre and composed a few plays. He also wrote and drew comics for the local newspaper.

During the early 1920s, many farm owners began selling their land to the city of Los Angeles for water rights as the city was growing at a rapid pace. This led to a decrease in wages for many of the locals, particularly those who worked in stores. Being personally affected, Foley began contacting several people he knew in the film industry.  Along with the town's storekeepers, Foley led a publicity campaign to bring the film industry to Bishop to help stimulate the local economy. This endeavor was a success for Foley as he then scouted locations for film productions. This also led to Foley eventually working for Universal in various capacities, from a stuntman to a silent movie director.

By the latter half of the 1920s, sound was introduced in films. Many production companies began looking to incorporate sound in their movies. Foley became involved with this new aspect in the film industry and worked with sound for movies such as The Phantom of the Opera (1925), The Jazz Singer (1927) and Tarzan the Tiger (1929), in which he voiced the first Tarzan yell. It wasn't until Show Boat (1929) when Foley's career took off as he helped create sound effects for the movie which led to the name Foley effects. After this movie, Foley solely focused on sound for his career in the film industry. Foley worked for close to thirty years incorporating Foley sounds in movies, such as Dracula (1931) and Spartacus (1960). He helped bring movies to life by recording everyday sounds, such as chewing, knocking on wood, and footsteps. Foley made sound a critical aspect of movie productions.

Foley won awards for his work, including the Golden Reel Award. The Motion Picture Sound Editors society honored Foley after his retirement in the early 1960s. Jack Foley passed away on November 9, 1967, at the age of 76. Foley himself calculated that he had walked over  making sounds for films, and his work and legacy are still remembered to this day.

See also
 Foley (filmmaking)

References

External links

 Jack Foley biography on FilmSound.org

1891 births
1967 deaths
Sound effects artists
People from Yorkville, Manhattan

Jack Foley (sound effects artist)


La fidanzata corsa (título original en italiano; en español, La prometida corsa) es una ópera seria ("melodramma tragico") en tres actos con música de Giovanni Pacini y libreto en italiano de Salvatore Cammarano, basado en Colomba de Prosper Mérimée. Se estrenó en el Teatro de San Carlos de Nápoles, el 10 de diciembre de 1842, dirigida por Antonio Farelli.

Personajes

Enlaces externos

Óperas de Giovanni Pacini
Óperas en italiano
Óperas de 1842
Óperas estrenadas en Nápoles

La fidanzata corsa


Urbano Santos da Costa Araújo, más conocido como Urbano Santos (Guimarães, 3 de febrero de 1859 — 7 de mayo de 1922) fue un jurista, promotor y político brasileño.

Ocupó varios cargos públicos a partir de 1897: diputado federal, vicepresidente en 1914-1918 (acompañando a Venceslau Brás), gobernador del Estado de Maranhão, senador, ministro del Interior y de Justicia. Fue nuevamente electo vicepresidente en 1922, acompañando a Artur Bernardes, no llegó a asumir el cargo.

Referencias

Enlaces externos

 Biografía de Ubano Santos
 Mensagem apresentada ao Congresso do Estado do Maranhão na 2ª sessão da 10ª legislatura pelo exmo. sr. dr. Urbano Santos da Costa Araújo, presidente do estado
 Mensagem apresentada ao Congresso do Estado do Maranhão na 3ª sessão da 10ª legislatura, em 5 de fevereiro de 1921, pelo exmo. sr. dr. Urbano Santos da Costa Araújo, presidente do estado
 Mensagem apresentada ao Congresso do Estado do Maranhão na 1ª sessão da 11ª legislatura, em 5 de fevereiro de 1922, pelo exmo. sr. dr. Urbano Santos da Costa Araújo, presidente do estado

Nacidos en Maranhão
Juristas de Brasil
Diputados de Brasil
Senadores de Brasil
Gobernadores del Estado de Maranhão
Ministros de Justicia de Brasil
Ministros del Interior de Brasil
Vicepresidentes de Brasil

Urbano Santos da Costa Araújo


Balastiera # 186 este un film românesc din 2007 regizat de Adina Pintilie, George Chiper. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Richard Bovnoczki, Gabriel Spahiu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2007 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2007

Balastiera


Arts and Crafts (også Arts and Crafts movement, Arts and Crafts-bevægelsen, engl. for 'Kunst- og Håndværksbevægelsen') var en designretning eller bevægelse som ville genrejse de æstetiske kvaliteter i kunsthåndværket. Bevægelsen var virksom i sidste halvdel af 1800-tallet til omkring første verdenskrig  med et højdepunkt i Storbritannien og USA mellem ca. 1880 og 1910. Den var inspireret af tankerne hos den engelske kunstkritiker John Ruskin, specielt bogen The Stones of Venice (1853) og kapitlet The Nature of Gothic,  desuden af William Morris' arbejder.

Galleri

Noter

Litteratur
 Bøggild-Andersen og Edward Wolf: Bogbindets Historie, side 152-153 omtales William Morris, jugendstil og skønvirkebevægelsen

Se også
 Skønvirke − Jugendstil − Selskabet for dekorativ Kunst
 Wiener Werkstätte var inspireret af Arts and Crafts-bevægelsen

Eksterne henvisninger

 'Arts and Crafts Movement' hos Den Store Danske, DSD af Aase Sylow
 "Arts-and-Crafts-Bewegung" , kunstleksikon hos Beyars.com (tysk)
 "The Arts and Crafts Home" hos Achome.co.uk
 The Arts & Crafts Society, Arts-crafts.com

Kunsthistorie
Brugskunst
Kunsthåndværk
19. århundrede
Storbritannien i 1800-tallet
Kunst fra Storbritannien
Bogvæsen og boghåndværk

Arts and Crafts


بطولة آسيا لكرة اليد للسيدات 2006 أقيمت في قوانغتشو في الصين في الفترة من 1 يوليو إلى 5 يوليو وقد حقق لقبها منتخب كوريا الجنوبية للمرة التاسعة في تاريخه.

النتائج

الترتيب النهائي

المراجع
 Results

كرة يد نسائية في 2006
أحداث يوليو 2006 الرياضية في آسيا
بطولات آسيا لكرة اليد
منافسات كرة يد دولية تستضيفها الصين
رياضة صينية نسائية في 2006

بطولة آسيا لكرة اليد للسيدات 2006


Hiawatha-krateret er et stort nedslagskrater fundet under Hiawatha-gletsjerens isdække i Inglefield Land nord for Thule i det nordlige Grønland. Krateret er 31 kilometer i diameter og 300 meter dybt og er blandt de 25 største meteorkratere på jorden.

Meteoritten, der forårsagede krateret, har været af jern, vejet 12 milliarder ton og været omkring 1,2-1,5 kilometer i diameter. Nedslaget har udløst en energi svarende til 47 millioner gange Hiroshima atombomben. Oprindeligt blev der spekuleret på om Hiawatha-nedslaget kan have været årsagen til starten for ca. 12.800 år siden af den tidsperiode, der kaldes Yngre Dryas med klimaændringer, der bl.a. udryddede mammutterne og anden megafauna på den nordlige halvkugle og gjorde en ende på den amerikanske Clovis-kultur. Men det viser sig at krateret er 58 millioner år gammelt.

De store jernmeteoritter Ahnighito og Agpalilik, der er fundet i samme egn af Grønland, kan være brudstykker af Hiawatha-meteoren.

Opdagelsen af krateret er gjort af et forskerhold ledet af danske forskere.

Endnu et subglacialt krater

Få måneder efter offentliggørelsen af fundet af Hiawatha-krateret er fundet af et andet muligt nedslagskrater under isen blevet offentliggjort. Dette mulige subglaciale krater ligger kun 183 km fra Hiawatha-krateret og er lidt større, 36 km i diameter. Det er formentlig ikke et tvillinge-krater, da erosionen tyder på at det er betydeligt ældre.

Flere kratere

En teori gående ud på at Hiawatha-meteoritten blot var et mindre brudstykke af en endnu større meteorit eller asteroide, har fået fornyet opmærksomhed med opdagelsen af endnu et krater, denne gang i Sydamerika.

Henvisninger

Nedslagskratere
Grønland

Hiawatha-krateret


11401 Pierralba este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11401 Pierralba este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Caussols, în cadrul proiectului ODAS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,25 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 5,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

11401 Pierralba


Jamaica a participat la Jocurile Olimpice de vară din 2016 de la Rio de Janeiro în perioada 5 – 21 august 2016, cu o delegație de 59 de sportivi, care a concurat în patru sporturi. Cu un total de 11 medalii, inclusiv 6 de aur, tot la atletism, Jamaica s-a aflat pe locul 15 în clasamentul final.

Participanți
Delegația jamaicană a cuprins 57 de sportivi: 24 de bărbați și 41 de femei (rezervele la fotbal, handbal, hochei pe iarbă și scrimă nu sunt incluse). Cel mai tânăr atlet din delegația a fost alergătorul Jaheel Hyde (19 de ani), cel mai vechi a fost alergătoarea Kenia Sinclair (36 de ani).

Medaliați

Referințe
 Jamaica la Jocurile Olimpice de vară din 2016  pe Rio2016.com

Jamaica la Jocurile Olimpice
Țări la Jocurile Olimpice de vară din 2016