Karla Camila Cabello Estrabao (Cojímar, Havana, 3. ožujka 1997.) kubansko-američka je pjevačica, tekstospiskinja i glumica. Slavu je stekla u poznatom ženskom bendu Fifth Harmony koji je osnovan 2012. godine tijekom druge sezone popularnog američkog glazbenog showa "X Factor".

Camila Cabello svoju je solo karijeru započela snimivši nekoliko dueta, uključujući "I Know What You Did Last Summer" s kanadskim pop pjevačem Shawnom Mendesom te "Bad Things" s reperom Machine Gun Kellyjem. Obje pjesme ušle su unutar liste najpopularnijih singlova Billboard Hot 100. Nakon što je 2016. godine napustila popularni sastav Fifth Harmony izdala je solo pjesmu "Crying in the Club" i s istom ostvarila osrednji uspjeh. 2018. godine izdaje svoj debitantski studijski album pod nazivom Camila koji je zauzeo prvo mjesto na listi Billboard 200. Na albumu se nalazi i singl "Havana" koji je postigao značajan uspjeh diljem svijeta zauzevši više prvih mjesta na različitim glazbenim listama diljem SAD-a i Velike Britanije.

Rani život
Rođena je na Kubi u malom ribarskom selu Cojímar istočno od glavnog grada Havane. Majka joj je Kubanka, a otac Meksikanac. Gotovo cijelo rano djetinjstvo provela je u selidbama između Havane i meksičkog glavnog grada Ciudad de México. Kada je navršila pet godina s majkom je preselila u Miami na Floridi, dok je otac došao nekoliko godina poslije zbog problema s vizom te je naposljetku granicu prešao preplivavši rijeku. Pohađala je tamošnju srednju školu Miami Palmetto High School koju je napustila u školskoj godini 2012./13. kako bi se fokusirala na pjevačku karijeru. Naknadno je uspješno završila školu.

Glazbena karijera

2012 - 2016: The X Factor i Fifth Harmony
Camila Cabello prijavila se na audiciju za The X Factor u Greensborou, North Carolina te izvorno dospjela na listu čekanja za nastup pred žirijem. Nakon što je dva dana zaredom njena audicija bila odbijena zbog nedostatka vremena i daleke poziciji na listi, treći dan napokon je nastupila s pjesmom "Respect" Arethe Franklin te osigurala prolaz u daljnje natjecanje. Njena audicija nije emitirana u serijalu The X Factor zbog problema s autorskim pravima na pjesmu. Nakon eliminacije u "bootcamp" fazi natjecanja, žiri je pozvao Cabello uz još četiri eliminirane kandidatkinje: Ally Brooke, Normani Kordei, Lauren Jauregui i Dinah Jane Hansen te oformio žensku vokalnu grupu kasnije nazvanu Fifth Harmony.

Nakon što su na showu The X Factor osvojile treće mjesto, potpisale su ugovor sa Syco Musicom i Epic Recordsom.

Grupa je izdala EP Better Together (2013) te dva studijska albuma Reflection (2015) u 7/27 (2016). Sa zadnja dva albuma singlovi "Worth It" i "Work From Home" na raznim internacionalnim ljestivcama dospjeli su u top 10. Od 2013. do 2016. Cabello je bila na deset turneja s grupom Fifth Harmony.

Dne 18. prosinca 2016. na svojim službenim Twitter i Instagram profilima grupa je objavila odlazak Camile Cabello iz grupe, na što se naknadno osvrnula i sama Cabello putem svojih društvenih kanala. Kao razlog odlaska navela je potrebu da se istraži u umjetničkom smislu i počne pisati tekstove i stvarati glazbu s kojima se više može povezati.

2016 - danas: Solo istupi iz grupe i Camila
U studenom 2015., Cabello je ostvarila suradnju s kanadskim pjevačem Shawnom Mendesom na duetu kojeg su zajedno napisali "I Know What You Did Last Summer". Do prvih stihova zajedničkog hita je došlo nakon slučajnog susreta u backstageu na jednom od koncerata Taylor Swift gdje je Mendes bio predizvođač, a Cabello gost s ostalim djevojkama iz Fifth Harmony. Pjesma je ušla u top 20 na američkim ljestvicama te top 18 na kanadskim te je dobila platinasti certifikat Recording Industry Association of America (RIAA). Uspjeh prvog solo istupa iz grupe bio je poticaj Camili da ozbiljnije počne sama pisati tekstove, no grupa niti jedan od njenih ponuđenih tekstova nije uključila u buduće albume.

Dne 14. listopada 2016. američki reper Machine Gun Kelly izdao je sing "Bad Things" u suradnji s Cabello. Pjesma je dosegla četvrtu poziciju na US Billboard Hot 100.

Time.com stavio ju je na listu "25 najutjecajnijih tinejdžera 2016.".

Dne 25. siječnja 2017. suradnja "Love Incredible" s norveškim DJ-jem Cashmere Catom procurila je u javnost. Službena verzija izašla je 16. veljače i kasnije se našla na Cashmereovom debitantnom albumu "9".

Cabello je zatim snimila "Hey Ma" s Pitbullom i J Balvinom za The Fate of the Furious: The Album. Španjolska verzija singla i video spot izašli su 10.  ožujka 2017., a engleska verzija 6. travnja.

Ostvarila je suradnju i s Major Lazorom, Travisom Scottom i Quavom na singlu "Know No Better".

U svibnju 2017. najavila je svoj prvi studijski solo album The Hurting. The Healing. The Loving. koji je opisala kao "priču svog puta iz tame u svjetlo, od vremena kada je bila izgubljena do vremena kada se ponovno pronašla". Izlazak prvog solo singla "Crying in the Club" objavljenog 19. svibnja 2017. popratio je i prvi televizijski solo nastup na Billboard Music Awards. Singl je dosegao 47. poziciju na američkoj glazbenoj ljestvici. U isto vrijeme objavila je kantautorsku pjesmu "I Have Questions" koja je dijelila video broj s "Crying in the Club".

Cabello se zatim pridružila Bruni Marsu na nekoliko datuma turneje 24K Magic World Tour kao predizvođač. Postala je zaštitno lice Guessa za njihovu jesensku kampanju 2017.

S obzirom na skeptičnost u izdavačkoj kući, buduća uspješnica "Havana" nije bila izdana kao singl, nego objavljena kao promocijski dodatak uz pjesmu "OMG". S obzirom na veliku slušanost unatoč tome što nije bila predviđena kao singl, diskografska kuća odlučuje se za daljnju promociju te "Havana" postaje vodeći singl s nadolazećeg albuma zamijenivši time "Crying in the Club". "Havana" je osvojila ljestvice diljem svijeta, zauzevši broj jedan u čak 25 zemalja. Provela je sedam tjedana kao broj jedan na US Mainstream Top 40 radijskoj ljestvici te postala najslušanija pjesma u povijesti na servisu Spotify ženskog solo izvođača s preko 888 milijuna streamova.

Na jesen 2017. Cabello objavljuje da je datum izlaska debitantskog albuma 12. siječnja 2018. te mijenja njegov naziv u Camila. Promjenu naziva objašnjava time što je "prešla preko loših stvari i putem zacijelila, te tome nije htjela pridavati važnost više nego se fokusirati na novu sebe". Time je promijenila i nekoliko pjesama najavljenih za novi albuma te s njega u potpunosti maknula "Crying in the Club", dok je "I Have Questions" bila objavljena samo na Deluxe izdanju albuma. Kasnije objašnjava da je jedina pjesma iz The Hurting. i The Healing. dijela albuma koja će biti objavljena na Camili nazvana "Somethings gotta give" te se lako može naslutiti da pjesma govori o bivšog grupi Fifth Harmony.

Album je izašao na najavljen datum, 12. siječnja 2018. te odmah po izlasku osvojio ljestvice prodaje u preko 100 zemalja svijeta, uključujući Ameriku gdje je prodala 199 000 albumsko-ekvivaletnih jedinica. Album je dobio platinast certifikat Recording Industry Association of America (RIAA). U tjednu izlaska albuma zauzela je broj jedan na dvije Billboardove ljestvice: Hot 100 i Top 200.

"Never Be the Same" bio je sljedeći službeni singl s debitantskog albuma dospjevši na deseto mjesto Billboardove Hot 100 ljestvice.

"Havana" i "Never Be the Same" učinile su Cabello prvim izvođačem u povijesti koji je s prva dva singla debitantskog albuma zauzeo prvo mjesto na Mainstream Top 40 i Adult Top 40 radijskih ljestvica.

U veljači 2018. Cabello najavljuje svoju prvu samostalnu turneju nazvanu Never Be the Same Tour s 37 datuma diljem Sjeverne i Južne Amerike te Europe. U svibnju 2018. počinje i turneju kao predizvođač i gost na turneji Taylor Swift, Reputation Stadium Tour.

U suradnji s predizvođačem s Never Be the Same turneje, Bazzijem, izdaje duet "Beautiful" s kojim također dospijeva na Billboardovu Hot 100 ljestvicu.

Kao zadnji singl s aktualnog albuma Camila, 8. listopada izdaje pjesmu "Consequences" u verziji s orkestrom te 10. listopada video broj za istu pjesmu.

Filantropija
Dne 28. veljače 2016. godine Cabello je objavila kako je postala partnerica nevladine udruge "Save the Children" (hrv. "Spasimo djecu") te je sudjelovala u tiskanju majice na kojoj je pisalo "Love Only" (hrv. "Samo ljubav") kako bi se podigla razina svijesti o važnosti jednake dostupnosti obrazovanja, zdravstvenog osiguranja i prilika za žensku djecu. U lipnju 2016. godine pomogla je skupa s producentom Bennijem Blancom i pripadnicima neprofitne umjetničke udruge snimiti singl Power in Me.

Također je partnerica fonda "Children's Health Fund" koji pomaže prikupiti sredstva kako bi se osiguralo adekvatno zdravstveno osiguranje za obitelji s niskim mjesečnim budžetom.

Godine 2017. pridružila se mnogim poznatim osobama u snimanju pjesme Almost Like Praying za sve stradale u razornom uraganu Maria.

Osobni život
Cabello ima mlađu sestru Sofiu.

Cabello je bila u vezi s piscem Matthewom Husseyjem, kojeg je upoznala na setu televizijske emisije Today. U vezi su bili od veljače 2018. do lipnja 2019. Od srpnja 2019. do studenog 2021. bila je u vezi s kanadskim pjevačem Shawnom Mendesom. Veza je dovela do polemika zbog optužbi da je u pitanju marketinški trik, premda je Mendes izjavio da "zasigurno nije marketinški trik". Cabello je otkrila da pati od anksioznosti i opsesivno-kompulzivnog poremećaja. Cabello trenutačno živi u mediteranskoj vili u četvrti Hollywood Hills u Los Angelesu.

U prosincu 2019. objave na Tumblru koje je blogala između 2012. i 2013. pojavile su se na Twitteru – sadržavale su uvrede na rasnoj osnovi, prostačke riječi (poput riječi nigger) i izrugivanje nasilju Chrisa Browna nad Rihannom iz 2009. Cabellin račun na Tumblru ubrzo je deaktiviran nakon što su te objave otkrivene i javno se ispričala, izjavivši da je u djetinjstvu bila "neobrazovana i neupućena" i da ju je iznimno stid zbog toga što se služila "užasnim i štetnim" riječima. Dodala je da je "te pogreške ne predstavljaju" i da "oduvijek zagovara samo ljubav i inkluzivnost".

Vanjske poveznice
Službena web stranica
Službeni Instagram profil
Službeni Twitter profil
Službeni YouTube kanal
Službeni Facebook profil
 Havana

Izvori

Kubanski glazbenici
Američki pjevači
Američki tekstopisci

Camila Cabello


Bonya Wangoko er en dansk dokumentarfilm fra 2013 instrueret af Nanna Katrine Hansen.

Handling
Filmen handler om den tanzanianske dansegruppe Bonya Wangoko og deres besøg i Danmark i sommeren 2011.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Bonya Wangoko


توارون  هو علامة تجارية لألياف أراميد تيجين والتي هي ألياف البارا أميد. وهي ألياف اصطناعية قوية ومقاومة للحرارة، طورها قسم إنكا من شركة أكزو (AkzoNobel) الهولندية في بدايات السبعينات. وكان اسم ألياف البارا أميد أثناء البحث هي الألياف X، ولكنها سميت لاحقا أرينكا (Arenka). ومع أن ألياف البارا أميد الهولندية قد طورت قبل فترة قصيرة من ألياف كيفلر من شركة دو بونت، إلا أنها طرحت أليافها المسماة توارون للتسويق التجاري تأخر عن ألياف كيفلر وذلك بسبب المشاكل المالية لشركة أكزو في السبعينيات.

توارون هي ألياف قوية جدا خفيفة الوزن من البارا أميد (عديد بارا فينيل تيرفثال أميد). وهي ذات معامل مرونة نرتفع، وهي مستقرة حراريا، ومقاومة للصدم والعوامل الكيميائية

الخصائص الرئيسية
 مقاومة شد عالية: توارون أقوى من الفولاذ بخمس مرات.
 مقاومة التعب: نقصان بسيط في المقاومة بعد السحج والثني والتمديد.
 ثباتية الأبعاد: البنية الجزيئية الموجهة بشدة تعطي معامل مرونى عالي جدا، وزحف منخفض وإجهاد استرخاء منخفض. والانكماش الحراري المنخفض يعني ثبات ممتاز في الأبعاد.

أبرز التطبيقات الصناعية
توارون هو بارا أميد ويستخدم في السيارات والبناء والرياضة والفضاء والتطبيقات الصناعية والعسكرية، مثل الصدرة ضد الرصاص، والنسيج، وأحد مكونات الأسبستوس.

ملابس الحماية (مقاومة للحرارة / المقذوفات)
ملابس مقاومة للحريق، ملابس الحماية، والخوذات، القفازات المقاومة للحرارة والاختراق، التجهيزات الرياضية، الصدرة ضد الرصاص.

المواد المركبة
الورق عالي التقانة، بديل للأسبستوس، مرشحات الهواء الساخن، ملابس البحارة، مكبرات الصوت، مواد قشرة القوارب، الاسمنت المسلح بالألياف، أغشية الطبول.

السيارات
حذاء الفرامل، خراطيم العنفات، حزام V وأحزمة مؤقتة (Timing belt)، الإطارات الحاوية على سولفرون (توارون معدل بالكبريت)، تسليح ميكانيكي للمواد المطاطية.

استخدامات في الشد الخطي
كبالات الألياف البصرية، الحبال، الحبل السلكي، الكبلات، الكبل السري، الكبل الميكانيكي الكهربائي، أنابيب مسلحة باللدائن.

المراجع

اقرأ أيضا
 أراميد
 ألياف النسيج
 فيكتران
 نايلون
 تجهيزات الحماية الشخصية
 تيكنورا

الوصلات الخارجية
 الموقع الرسمي لتوارون
 معلومات عامة عن الأراميد

ألياف اصطناعية
بوليمرات عضوية
درع شخصي
علامات تجارية للمواد
كابلات
ملابس الأمان
ملابس الحماية

توارون (نسيج)


La Casa de Figueroa es un linaje nobiliario español originario de la corona de Castilla, cuyos miembros llegaron a ostentar el ducado de Feria y el marquesado de Villalba, títulos principales de la casa de Feria, cuyos miembros frecuentemente llevaban el apellido " Figueroa".

Figueroa

Casa de Figueroa


Johann Ludwig von Schedius (* 20. Dezember 1768 in Győr; † 12. November 1847 in Pest) war ein deutsch-ungarischer Philologe, Lehrer und Geograph.

Leben
Schedius entstammt einer protestantischen, aus dem Braunschweig-Lüneburgischen nach Ungarn übersiedelten Familie. 1660 wurde die Familie von Kaiser Leopold in den Adelstand erhoben.

Ludwig wurde zunächst zu Hause von seiner Mutter unterrichtet, anschließend besucht er die Schule in Preßburg, dann die in Odenburg, wo er von Martin von Schwartner unterrichtet wurde. Er beschloss Theologie zu studieren und kam 1788 nach Göttingen. Dort aber lernte er andere Zweige der Wissenschaft kennen, studierte philologische, historische und politische Wissenschaften und wurde Mitglied des philologischen Seminars unter Christian Gottlob Heyne. Im Jahr 1790 gewann er mit seiner Abhandlung: "Commentatio de Sacris opertis Christianorum, sive de disciplina, quam vocant arcani …" (Göttingen 1790, 4°.) den ersten Preis. Im November 1791 kehrte er nach Ungarn zurück. Dort bewarb er sich um die Lehrämter der Ästhetik und Philologie an der Hochschule in Pest, im März 1792 wurde er dort angenommen. Er engagierte sich sehr, so gab er 1792 und 1793 kostenlosen Unterricht und nahm Schüler in sein Haus auf. Bereits 1800 begann er mit erfolgreichen Versuchen zur Seidenzucht, was ihm 1810 eine Einladung nach Wien eintrug. 1802 wurde er zum korrespondierenden Mitglied der Göttinger Akademie der Wissenschaften gewählt. In den Jahren 1806 bis 1808 schuf er mit dem Husaren-Offizier Janos Lipszky eine Karte Ungarns mit 12 Folioblättern, welches die bis dato beste Karte war. 1810 wurde er Schulinspektor und gründete auch selbst eine Schule, die sich im Laufe der Zeit zu einem der besten in Ungarn entwickelte. Als 1811 Pest ein großes städtisches Theater erhielt, wurde er zum Direktor ernannt und blieb dieses bis 1817.

1838 gab er mit dem Ingenieur Blascheneck eine General-, Post- und Straßenkarte Ungarns heraus.

Er war Mitglied zahlreicher Wissenschaftlicher Gesellschaften, so kaiserlich russischen in Charkow und der Gesellschaft der Wissenschaften in Jena. Er wurde  1831 Ehrenmitglied der ungarischen und war Vice-Präsident der Kisfaludy-Gesellschaft.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Philologe
Hochschullehrer (Budapest)
Mitglied der Niedersächsischen Akademie der Wissenschaften zu Göttingen
Person (Kaisertum Österreich)
Person (Habsburgermonarchie vor 1804)
Geboren 1768
Gestorben 1847
Mann

Johann Ludwig von Schedius


Un marțian este un locuitor nativ al planetei Marte. Deși căutarea de dovezi cu privire la viața pe Marte continuă, mulți scriitori de literatură științifico-fantastică și-au imaginat cum ar putea fi viața extraterestră pe Marte. Unii scriitori folosesc, de asemenea, cuvântul marțian pentru a descrie un colonist uman al planetei Marte.

Marțienii în ficțiune
Primele menționări cunoscute ale cuvântului "marțian", folosit ca substantiv în loc de adjectiv, datează de la sfârșitul anului 1877. Cuvântul a fost folosit în câteva articole apărute aproape simultan în reviste din Anglia și Statele Unite ale Americii, în care s-a detaliat descoperirea de către Asaph Hall a sateliților planetei Marte în luna august a acelui an.

Următorul eveniment care a inspirat folosirea substantivului marțian într-o lucrare tipărită a fost Expoziție Internațională de Electricitate, care a fost găzduită la Paris în anul 1881. În timpul celor patru luni de expoziție, mulți oameni au vizitat-o pentru a asista la prezentarea unor minuni tehnologice precum becul incandescent și telefonul. Un vizitator venit de departe s-a întrebat ce fel de lume ar putea produce astfel de inovații în următorii 200 de ani. Scriind anonim, el/ea a adunat câteva speculații într-un eseu intitulat "The Year of Grace 2081", care s-a bucurat de o largă circulație. Marțienii apar mai târziu în narațiune. Într-o pauză a conflictului internațional de pe Pământ, oamenii încep o serie de comunicații cu marțienii. "După o scurtă perioadă de timp în care a avut un schimb de mesaje politicoase", a scris eseistul, oamenii vor decide să se războiască cu marțienii pentru un pretext oarecare de onoare. Războiul care urmează va avea urmări cataclismice:

Romanul Aleriel, or A Voyage to Other Worlds (1883) al lui W. S. Lach-Szyrma a fost considerat anterior a fi prima operă literară publicată care a folosit cuvântul marțian ca substantiv. Utilizarea este întâmplătoare într-un pasaj care descrie cum Aleriel, protagonistul romanului, coboară pe Marte cu o navetă spațială, numită "eter-mașină" (o aluzie la eter, care a fost odată considerat ca un mediu gazos în spațiul cosmic). Aleriel îngroapă mașina în zăpadă "astfel încât să nu fie deranjată de nici un marțian care ar putea da de ea din întâmplare".

La cincisprezece ani după Aleriel, romanul de referință Războiul lumilor (1898) al lui H.G. Wells a fost publicat de William Heinemann, Ltd., care era atunci o editură relativ nouă. Romanul a fost revizuit de mai multe ori
și a fost tradus în numeroase limbi străine. În acest roman marțienii sunt descriși ca o rasă avansată tehnologic de extratereștri, asemănători ca aspect cu caracatițele, care invadează Pământul pentru că Marte devine treptat prea rece pentru a mai putea să susțină viața. Sfârșitul marțienilor este cauzat de o vulnerabilitate fatală la infecțiile microbiene pământene.

Deși substantivul marțian poate descrie orice organism de pe Marte, aceste lucrări și cele de mai târziu îi vor imagina pe marțieni ca fiind o monocultură umanoidă. Marțian este mai asemănător, în acest sens, cu cuvântul om decât cu cuvântul pământean. (Puțini scriitori descriu un Marte caracterizat prin biodiversitate.) În literatura științifico-fantastică marțienii sunt imaginați în mod stereotip într-una sau mai multe dintre următoarele moduri: ca invadatori extratereștri; ca umanoizi cu o civilizație care seamănă cu civilizația pământeană; ca animale antropomorfe; ca ființe cu puteri supranaturale; ca umanoizi cu o inteligență mai scăzută decât cea a oamenilor; drept coloniști umani care adoptă o identitate marțiană; și/sau ca o rasă pe cale de dispariție care posedă o inteligență superioară.

Marțienii ca invadatorii ai Pământului

Romanul Războiul lumilor (1898) al lui H.G. Wells și diversele sale adaptări au avut o influență extraordinară asupra scriitorilor de literatură științifico-fantastică pentru mai mult de 100 de ani. Marțienii lui Wells sunt o specie avansată tehnologic, care are o civilizație antică. Ei seamănă oarecum cu cefalopode, având corpuri maro mari și voluminoase și șaisprezece tentacule subțiri ca șerpii, în jurul unei guri în formă de V; mașinile de luptă înalte, sprijinite pe trei picioare, asamblate de marțieni imediat după aterizare, ucid totul în calea lor. Invadarea Pământului este cauzată de răcirea planetei Marte, care-i determină pe marțieni să caute o planetă mai caldă pentru a trăi. Marțienii atacă orașele din sudul Angliei, inclusiv Londra, cu o rază de foc letală trasă dintr-un braț articulat atașat la trepiedele lor; de asemenea, ei folosesc arme chimice, cu un gaz otrăvitor "negru ca fumul" lansat dintr-un fel de tuburi. Omenirea este salvată de bacteriile de pe Pământ, care-i ucid pe marțieni într-un interval de trei săptămâni de la aterizarea lor pe Pământ.

În romanul SF Primii și ultimii oameni (1930) Olaf Stapledon revizuiește tema wellsiană a invaziei marțienilor. Romanul rezumă o perioadă de zeci de mii de ani de invazii și războiul dintre marțieni și oameni. În cele din urmă, oamenii distrug imperiul marțian.

Filmul Invadatori din Marte (1953) al lui William Cameron Menzies conferă omuleților verzi un aspect tentacular wellsian și imaginează o inteligență superioară marțiană care-i înrobește pe mutanții umanoizi verzi și înalți. Remake-ul filmului, realizat de Tobe Hooper, a fost lansat în 1986.

În romanul umoristic Marțieni, cărați-vă acasă (1955) Fredric Brown parodiază invazia wellsiană și îi prezintă pe invadatorii marțieni ca pe niște oaspeți mitocani, cu motive ascunse. Brown folosește, de asemenea, expresia "omuleții verzi" pentru a-i descrie pe enervanții marțieni.

În filmul de comedie Spaced Invaders (1990), un grup de marțieni invadează un oraș din Vestul mijlociu al Statelor Unite ale Americii în timpul redifuzării dramatizării radiofonice de către Orson Welles a Războiului lumilor.

În episodul "Will the Real Martian Please Stand Up?" (1961) al serialului TV Zona crepusculară, marțienii încearcă să colonizeze Pământul, dar sunt împiedicați de venusieni. Aici, marțienii sunt deghizați în oameni, dar spre finalul episodului se observă că ei au trei ochi.

Marțienii ca umanoizi civilizați
Frații Jim Thomas și John Thomas au colaborat cu Graham Yost la scrierea scenariului filmului Misiune pe Marte (Mission to Mars, 2000), un film care-i prezintă pe marțieni ca ființe umanoide înalte, feminine și pașnice care au părăsit Marte pentru a evita consecințele dezastruoase cauzate de ciocnirea planetei cu un meteorit masiv.

Coloniștii umani pe Marte
În romanul Martian Time-Slip (1964) al lui Philip K. Dick o colonie umană de pe Marte încearcă să se adapteze condițiilor grele de mediu. Ei tratează o rasă aborigenă, pe care o numesc "Bleekmen", cu un ușor rasism. În Cele trei stigmate ale lui Palmer Eldritch (1965) Marte nu are o viață indigenă. Pentru a face față habitatului steril, coloniștii umani abuzează de droguri precum "Can-D" și "Chew-Z".

Dick publicase anterior, în 1963, o versiune mai scurtă a povestirii, numită All We Marsmen. La fel ca și Stea dublă a lui Heinlein, All We Marsmen a fost scrisă într-o epocă a istoriei SUA când multe grupuri marginalizate luptau cu înfocare pentru mai multe drepturi civile. Președintele american Lyndon B. Johnson a promulgat Legea drepturilor civile la 2 iulie 1964.

Total Recall (1990) este un film de acțiune științifico-fantastică despre un muncitor în construcții aparent banal care se dovedește a fi un luptător pentru libertate de pe Marte, căruia serviciile secrete marțiene i-au șters memoria și l-au relocat apoi pe Pământ. Mai târziu, el află de existența unui artefact extraterestru care dovedește că Marte a fost locuit înainte de a fi colonizat de oameni.

Marțienii ca o rasă pe cale de dispariție

În seria de romane Spațiul Cunoscut scriitorul Larry Niven a imaginat marțieni umanoizi cu o cultură materială primitivă care populează un mediu natural de praf roșu și acid azotic și pentru care apa este letală. În romanul Protector (1973) un om pe nume Jack Brennan se aliază cu o specie umanoidă xebofobă și nemiloasă numită Pak. Dorind să preîntâmpine viitoare amenințare a descendenților rasei Pak la adresa umanității, Brennan pune la cale un genocid marțian prin trimiterea unui uriaș asteroid de gheață care să se ciocnească de suprafața planetei Marte.

În romanul Colossus and the Crab (1977) al lui Dennis Feltham Jones viața pe Marte a precedat viața de pe Pământ, dar s-a confruntat cu un proces de involuție pe măsură ce condițiile de viață de pe planetă s-au înrăutățit.

Coloniștii umani din filmul Fantomele de pe Marte (2001) se luptă cu marțienii în încercarea de a cuceri planeta Marte.

Marțienii ca ființe cu puteri supranaturale
David Starr, Space Ranger al lui Isaac Asimov, primul roman din seria Lucky Starr, prezintă o rasă de marțieni care s-a retras în vastele caverne subterane artificiale cu jumătate de milion de ani în urmă. Acești marțieni sunt ființe imateriale, telepatice, pașnice, dar curioase cu privire la umanitate. Ei au acces la tehnologii avansate complet de neînțeles pentru ființele umane, cum ar fi generatoarele de scuturi personale de energie cun aspectul unor măști materiale.

Note

Vezi și
 Omul de pe Marte

Lectură suplimentară

Rase extraterestre
Viață extraterestră
Rase extraterestre fictive
Marte
Marte în ficțiune

Marțian


Dragon, 3 kişilik, yaklaşık 2 ton ağırlığında, yıllarca olimpik kalmış bir sınıftır fakat şu anda olimpiyatlarda yer almamaktadır. Denizci kişiliği, sürat ve zarafetin bütünleştiği dengeli yapısı ile Dragon sınıfı tekneler pek çok denizcinin hayallerini süslemektedir.

Dragon'un Tarihi

Johan Anker adında bir Norveçli tarafından 1929 yılında tasarımı tamamlanan Dragon'un orijinal tasarımı Norveç (fyord) iç sularında rahatlıkla seyahat edilebilecek iki ranzalı bir kabini içermektedir. Sahipleri tarafından çok çabuk benimsenen tekne, on yıl içinde avrupa genelinde bir üne kavuşmuştur.

1937 yılında sınıf için ilk kez "Gold Cup" adı altında Clyde Yelken Kulübü tarafından yarışma düzenlenmiştir. Gold Cup'ın Dragon sınıfı için en önemli şampiyonluk olması ve yat yarışları dünyasında prestijli bir trophy olması çok uzun sürmedi.

Dragon İsminin Kökeni

İlk tekneler tasarımcısının tersanesinde (Anker ve Jansen Tersanesi) alım gücü düşük genç yelkenciler için ucuz bir hafta sonu gezinti teknesi olarak üretilmiştir. Tasarım IRYU (şimdiki adı ile ISAF'a) bildirilirken Anker veya bir başkası tarafından Anker ismi Norveç dilindeki karşılığı olan Draggen sözcüğüne çevrilmiş, Draggenin okunuşunun İngilizce'de dragona benzemesi nedeniyle zaman içinde sınıfın ismi İngilizce ve diğer dillerde Dragon olarak sabitlenmiştir. Efsaneler, kulaktan kulağa nesilden nesile aktarılırken büyür ve gelişir. Ejderha anlamına gelen bu isim gerçek bir efsaneye olan tekne çok yakışıyor, hikâyesi her ne olursa olsun gene de güzel bir isim.

Olimpiyat Oyunları ve Dragon

Dragon'un olimpik bir sınıf olması 1948 yılına rastlar. Bu statüsünü 1972 Münih Olimpiyatları'na kadar korumuştur. Oyunlardan çıkartıldıktan sonra gerçek popülerliğini sürdüren tek sınıf olmuştur. Bunda en büyük pay, tasarımın kontrollu bir gelişim içinde olması gösterilmektedir. 1973 yılında Borge Borresen tarafından bir G.R.P şartnamesi oluşturulmuş ve 1970 yılında yapılan metal seren direği bu şartname içinde yer almıştır. Seren direğinde yapılan bu modifikasyon, bu sınıfta yapılanlar içinde bir kilometre taşı olarak kabul edilmektedir. Tamamı ile ahşap olarak üretilmiş (çoğunluğu eski) tekneler ile GRP üretimleri arasında eşit şartlar sağlanmış ve GRP üretimlerinin inanılmaz katı ve dengeli olması, bu sınıftaki rekabeti en üst seviyeye taşımıştır.

Dragon'un Tasarımı

Dragon'a karakteristiğini veren uzun omurgası ve zarif çizgisi değişmemiş, ancak günümüz üretimlerinde konstruksiyonda son teknoloji kullanılarak dayanıklı ve bakımı kolay bir gövde elde edilmiştir. GRP son dönemde yaygın olarak kullanılmakta, ancak hem yeni hem de eski ahşap konstruksiyona sahip tekneler düzenli olarak büyük yarışmalarda yelkencilerin becerileri oranında birbirlerini geride bırakabilmektedir. Teknenin herhangi bir yerinde farklı malzeme kullanımının hoş karşılanmaması ve onstruksiyonun tüm alanlarında getirilmiş katı kurallar sayesinde bir parça hız artışı için design değerlerinden fedakarlık edilmesi engellenmiştir. Dragon'un cazibesinin uzun süre dayanmasının temeli armasından yatmaktadır. Çok iyi dengelenmiş yelken planına sahip olması, teknenin kullanımını kolaylaştırmakta ve bu da otritelerce yarış tekneleri içinde kontrolü en kolay ve esnek armalardan biri olarak öne çıkarılmasına kadar giden yolu açmıştır. Serenler ve yelkenler yarış sırasında sınırsız ve kolayca ayarlanabilmekte ve maharetli mürettebata her şart altında optimum düzeni yakalama imkânını vermektedir.

Diğer sınıflardakinin aksine optimum vücut ağırlığına olan ihtiyaç Dragon'da bertaraf edilmiştir. Dragon yarışlarının kaba kuvvet ile kazanılması mümkün değildir. Dragon'un tasarım felsefesi onu aşırı yakın seyrin olağan olduğu, yarışlarda hız avantajından çok mürettebatın şartlara ve kurs boyunca uyguladığı taktiklerde gösterdiği ustalığına bağlı olarak öne çıklıdığı bir sınıf olmasını sağlamıştır.

Yelkenliler

Dragon (yelkenli)


Suelli (sardinski: Suèddi) je grad i općina (comune) u pokrajini Južnoj Sardiniji u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 256 metara i ima 1 103 stanovnika. Prostire se na 19,20 km². Gustoća naseljenosti je 57 st/km².Susjedne općine su: Gesico, Mandas, Selegas, Senorbì i Siurgus Donigala.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Suelli


Okjeo var en koreansk stammestat, der opstod på den nordlige del af den koreanske halvø måske fra det 2. århundrede f.Kr. til det 5. århundrede e.Kr..

Dong-okjeo (Østlige Okjeo) omfattede omtrent det område, som senere omfattedes af Hamgyong-provinserne i Nordkorea, og Buk-okjeo (Nordlige Okjeo) omfattede Tumen-regionen.

Dong-okjeo blev ofte blot kaldet Okjeo, mens Buk-okjeo blev også undertiden benævnt Chiguru (置 溝 婁, 치 구루) eller Guru (구루), idet sidstnævnte navn også anvendes på Goguryeo. Okjeo omkransede den anden mindre stat, Dongye, mod syd, og delte en lignende skæbne.

Historie

I sin tidlige historie vekslede Okjeo mellem dominans fra de kinesiske commanderiers og Goguryeos side. Fra det 3. århundrede f.Kr. til 108 f.Kr., blev det kontrolleret af Gojoseon. På grund af den konstante indblanding fra sine naboers side, udviklede Okjeo sig aldrig til en fuldt centraliseret kongerige.

I 28 f.Kr. sendte konge Dongmyeong Bu Wiyeom i et angreb på det nordlige Okjeo. I det 1. eller 2. århundrede e.Kr. reducerede kong Taejo af Goguryeo Okjeo til en lydstat, der leverede lokale produkter til Goguryeo. I løbet af Wei invasionen af Goguryeo i 244 trak Goguryeos konge Dongcheon sig midlertidigt tilbage til Nordlige Okjeo, og i 285 undslap Buyeo-hoffet også midlertidigt til Okjeo under nordlige nomadiske angreb.

I begyndelsen af det 5. århundrede blev Okjeo helt erobret af Gwanggaeto den Store af Goguryeo.

Kultur

Vores viden om Okjeo kultur er mangelfuld. Som for Dongyes vedkommende lignede Okjeos sprog, mad, tøj, arkitektur, og skikke dem i Goguryeo. Okjeos indbyggere praktiserede arrangerede ægteskaber, hvorved barnebruden boede med barne-brudgommens familie indtil voksenalderen, og de begravede deres døde slægtninge i en enkelt kiste.

Noter

Litteratur

 Lee, K. (1984). A new history of Korea. Tr. by E.W. Wagner & E.J. Schulz, based on the 1979 Korean ed. Seoul: Iljogak.

Eksterne henvisninger
 Korea: in the beginning … The Korea Times 11. januar 2011

Koreas historie

Okjeo


Samolus subnudicaulis, vrsta južnoameričkog opojana, dvosupnice iz porodice jaglačevki. Rasprostranjena je po južnom Brazilu (Rio Grande do Sul, Santa Catarina), Urugvaju (Maldonado) i Argentini (Cordoba, San Luis)

Sinonimi
 Samolus nudicaulis Baudo

Izvori

Opojan

Samolus subnudicaulis


Les visiteurs en Guinée doivent obtenir un visa auprès de l'une des missions diplomatiques guinéennes, à moins qu'ils ne viennent de l'un des pays ou territoires exemptés de visa.

Carte de la politique des visas

Exemption de visa
Les citoyens des pays suivants ainsi que les réfugiés et les apatrides résidant dans ces pays peuvent visiter la Guinée sans visa :

En outre, selon , les ressortissants de titulaire de passeports ordinaires visés « pour affaires publiques » n'exige pas de visa pour un séjour maximum de 30 jours.

Passeports non ordinaires
De plus, les titulaires de passeports diplomatiques ou de service délivrés à des ressortissants de Chine, de Roumanie, de Russie, d'Afrique du Sud  et du Zimbabwe n'ont pas besoin de visa pour un séjour maximum de 90 jours. Les titulaires de passeports diplomatiques de la Turquie n'ont pas besoin de visa pour un séjour allant jusqu'à 90 jours.

Visa à l'arrivée (Contesté)
Les ressortissants d' peuvent obtenir un visa à l'arrivée pour un séjour jusqu'à 90 jours selon IATA. Cette information n'est cependant pas étayée par le site officiel de la direction centrale de la police des frontières (DCPAF) du ministère de la sécurité et de la protection civile de Guinée, qui précise que les ressortissants des Émirats arabes unis doivent obtenir un eVisa.

eVisa
Les ressortissants de tous les autres pays/territoires (sauf et la  ) qui ont besoin d'un visa peuvent obtenir un visa électronique. Les visas électroniques sont disponibles pour les séjours jusqu'à 90 jours. Les citoyens du Canada et des États-Unis qui obtiennent un eVisa peuvent rester en Guinée jusqu'à 5 ans. Les citoyens de  et de  sont également éligibles pour l'eVisa, selon l'IATA.

Références

Politique étrangère de la Guinée

Visa d'entrée et de séjour en Guinée


Crkva Gospe od Ružarija u Kaštel Starome, ul. Ivana Danila, zaštićeno kulturno dobro

Opis
Crkva Gospe od Ružarija u Kaštel Starom jednobrodna je građevina pravokutnog tlocrta s poligonalnom apsidom. Orijentirana je u smjeru sjever-jug, a smještena je sjeverozapadno od povijesne jezgre mjesta. Građena je u fazama od 1871. do 1939. kada je bila podignuta do visine vijenca. Dovršena je 1971. godine. Započeta je po projektu Vicka Danila u neobaroknom stilu. Istočno se na apsidu naslanja zvonik, a zapadno sakristija pravokutnog tlocrta. Crkva je građena pravilno klesanim kamenom plavkaste boje. Pročelje je artikulirano kamenim pilastrima. Unutrašnjost je podijeljena u tri lađe.

Zaštita
Pod oznakom Z-3581 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Vanjske poveznice

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Gospa od Ružarija

Crkva Gospe od Ružarija u Kaštel Starom


Frank Jolliffe (* 5. September 1958 in Passaic, New Jersey; † 8. Februar 2012) war ein US-amerikanischer Tap-Gitarrist, Bibliothekar und Musikpädagoge.

Leben und Wirken

Jolliffe begann seine Musikerkarriere als E-Gitarrist, bevor er Mitte der 1970er Jahre zum Chapman Stick wechselte. Später wechselte er auf die Warr Guitar, ein ähnliches Instrument, entworfen von Mark Warr. Er studierte am Berklee College of Music Gitarre, anschließend Komposition und Orchestrierung am Mannes College of Music (Teil der New School) und Jazzperformance an der William Paterson University in New Jersey, wo er den Bachelor erwarb.

In den 1980er Jahren arbeitete er mit dem Pianisten und Saxophonisten Joe Ruddick, anschließend gründete er mit dem Schlagzeuger Jim Mason ein Duo. Er unterrichtete beim National Guitar Workshop und beim europäischen Tap-Guitar Seminar in Belgien, außerdem am Hartford Camerata Conservatory. Er veröffentlichte  The TouchStyle Songbook und das Magazin The TouchStyle Quarterly. Er verließ einige Jahre die Musikszene, um als Bibliothekar zu arbeiten, nachdem er den Master in Bibliothekswissenschaft an der Rutgers University erworben hatte. Er war am Bank Street College of Education in Manhattan, an der South Orange Public Library und am Columbia University Center for Jazz Studies tätig, wo er das Online-Angebot Jazz Studies Online und das Programm für die Jazzdiskographie J-DISC mit entwickelte.

Ab 2010 trat er wieder regelmäßig auf, u. a. mit der Formation The Flying Particles (mit Robert und Miles Nasta) und der Band ArtCrime, die von dem Multiinstrumentalisten John Korchok geleitet wurde. Nachdem er bereits als junger Erwachsener am Non-Hodgkin-Lymphom erkrankt war, litt er in seinen letzten Jahren an einer schweren Herzerkrankung und wartete auf eine Herztransplantation; Jolliffe starb mit 53 Jahren an einem Herzinfarkt.

Diskographische Hinweise
Solo Stick (TouchStyle, 1988)
Live on Comcast (TouchStyle, 1990)
In the Pocket (TouchStyle, 1991) mit Jim Mason
Live in Brigitines, Brussels (Clic, 1993), mit Pierre Van Dormael
Totems (Sonic Utensil, 2011), mit The Flying Particles
June 2011 (ArtCrime, 2011) mit ArtCrime
ArtCrime (Unseen Rain, 2012)

Weblinks
Nachruf bei Bank Street Library

Einzelnachweise

Musikpädagoge
Jazz-Gitarrist
Musiker (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1958
Gestorben 2012
Mann

Frank Jolliffe


An Arum korolkowii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard August von Regel. An Arum korolkowii in nahilalakip ha genus nga Arum, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Arum

Arum korolkowii


Thasos (), auch Thassos, war in der griechischen Mythologie der Sohn des phönizischen Königs Agenor aus Tyros. Nach anderer Überlieferung war er der Sohn des Poseidon und somit der Bruder des Agenor oder nach Pherekydes der Sohn des Kilix, dem Sohn des Agenor.

Als Zeus Europa, die Tochter des Agenor und der Telephassa, entführte, schickte Agenor seine Söhne aus, sie wiederzufinden oder nicht mehr zurückzukehren. Thasos begab sich zusammen mit Kadmos und Telephassa auf die Suche. Sie landeten schließlich auf der Insel Thasos. Während Kadmos weiterreiste, blieb Thasos auf der Insel und gründete mit seinen Begleitern eine phönizische Kolonie, die nach ihm benannt wurde. Dies soll sich fünf Generationen vor der Geburt des Herakles zugetragen haben. Thasos heiratete Telephassa und zeugte mit ihr Galepsos, den Gründer der Stadt Galepsos.

Literatur

Weblinks
 Thasus im Greek Myth Index (englisch)

Einzelnachweise

Person der griechischen Mythologie
Phönizier

Thasos (Sohn des Agenor)


Dolores Rousse connue également avec le pseudonyme Gloria Roy (née le 17 août 1901 à San José (Californie) et morte le  16 décembre 1985 à Santa Clara ) est une actrice de cinéma américaine.

Filmographie

 1936 : Héros d'un soir (Song and Dance Man) d'Allan Dwan (comme Gloria Roy)

Notes et références

Liens externes

Actrice américaine
Naissance en août 1901
Naissance à San José (Californie)
Décès en décembre 1985
Décès à Santa Clara (Californie)
Décès à 84 ans

Dolores Rousse


Società Automobili Michele Lanza war ein italienischer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Michele Lanza (1868–1947) stellte Stearinkerzen her. 1895 entwarf er erstmals ein Automobil. Anschließend gründete er das Unternehmen am Corso Vittorio Emanuele in Turin. Der Markenname lautete Lanza. 1903 endete die Produktion nach etwa zwölf hergestellten Exemplaren.

Fahrzeuge
Das 1895 hergestellte Fahrzeug war der erste vierrädrige Benzinwagen aus Italien. Ein im Heck liegender Zweizylindermotor trieb über Ketten die Hinterräder an. Das Fahrzeug mit Platz für zwei Personen wies eine Hebellenkung an einer senkrechten Steuersäule auf. Das Getriebe verfügte über drei Vorwärtsgänge, aber keinen Rückwärtsgang.

Das nächste Fahrzeug konstruierte Lanza gemeinsam mit seinem Mitarbeiter Giuseppe Stefanini, der später zu Isotta Fraschini wechselte. Dieses Fahrzeug mit Platz für sechs Personen hatte zwei Vorwärts- und einen Rückwärtsgang.

Literatur

 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 2 G–O. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)
 Autorenkollektiv: Enzyklopädie des Automobils. Marken · Modelle · Technik. Weltbild Verlag, Augsburg, 1989

Weblinks
 GTÜ Gesellschaft für Technische Überwachung mbH (abgerufen am 12. Februar 2012)

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Turin)

Società Automobili Michele Lanza


Svend Valdemar Iversen (født 17. oktober 1913, død 17. december 1985) var en dansk politibetjent og OL-deltager i 1948 og kendt for at være både Povl Elvstrøm og Prins Henriks læremester indenfor sejlads. Fik en kongelig kongelig fortjenstmedalje under 2. Verdenskrig for at redde en familie ud af et brændende hus efter et bombenedslag. Svend Valdemar Iversen døde i 1985 af parkinsons, 72 år gammel.

Referencer

Sejlsportsfolk fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1948

Svend Iversen


Le , littéralement Deuxième rue, est une voie du centre-ville de Kyoto, dans les arrondissements de Nakagyō et Sakyō. Orientée ouest-est, elle débute au , près du château de Nijō, et termine au .

Description

Situation
La voie est située au centre-ville de Kyoto.

Elle est suivie au nord par l'Ebisugawa-dōri et le Reisen-dōri (冷泉通) et au sud par l'Oshikōji-dōri et le .

Voies rencontrées
De l'ouest vers l'est, en sens unique, du Horikawa-dōri au Teramachi-dōri, puis dans les deux sens jusqu'au Shirakawa-dōri. Les voies rencontrées de la droite sont mentionnées par (d), tandis que celles rencontrées de la gauche, par (g).

  (堀川通)
  (東堀川通)
  (油小路通)
  (小川通)
  (西洞院通)
 Kamanza-dōri (釜座通)
  (新町通)
  (衣棚通)
  (室町通)
 Ryōgaemachi-dōri (両替町通)
  (烏丸通)
 Kurumayachō-dōri (車屋町通)
  (東洞院通)
  (間之町通)
  (高倉通)
  (堺町通)
  (柳馬場通)
  (富小路通)
  (麩屋町通)
  (御幸町通)
  (寺町通)
Rue à deux voies
 (g) Shinkarasuma-dōri (新烏丸通)
 (g) Shinsawaragichō-dōri (新椹木町通)
  (河原町通)
 (d)  (木屋町通)
Rivière Kamo
  (川端通)
 (g) Rue sans nom
 (g) Rue sans nom
 (g) Rue sans nom
 (g) Rue sans nom
 (g) Rue sans nom
 (d) Shinkurumayachō-dōri (新車屋町通)
 (g) Rue sans nom
 (d) Shinhigashinotōin-dōri (新東洞院通)
 (g) Rue sans nom
 (d) Shin'ainomachi-dōri (新間之町通)
 (d) Nishiteramachi-dōri (西寺町通)
 (g) Kumano-michi (熊野道)
Entre le Nishiteramachi-dōri et le Higashiōji-dōri était le Higashiteramachi-dōri (東寺町通), supprimé par l'expansion du Higashiōji-dōri en autoroute
  (東大路通)
 (g) Rue sans nom
Canal du lac Biwa
 (d)  (神宮道)
  (岡崎通)
 (g) Rue sans nom
 (g) Rue sans nom
 (d) Rue sans nom
 (g) Rue sans nom
  (白川通)

Transports en commun
La rue est desservie par la ligne 9 de , le réseau d'autobus municipal.

Odonymie

Histoire
À l'époque de la ville impériale, la rue était le  et était la deuxième plus grande rue de la ville avec ses  de large, seulement derrière l'avenue Suzaku. Son importance était due au fait qu'elle séparait le Dairi, cour intérieure du palais Heian, de la population générale. Durant le remaniement des rues de Toyotomi Hideyoshi, la rue est considérablement rétrécie. La rue était réputée pour abriter de nombreuses pharmacies, puisque c'était un district médical officiel du Shogunat durant l'époque d'Edo.

De 1887 à 1918, le tramway de Kyoto y circulait du Teramachi-dōri au Jingū-michi. Après l'ère Meiji, de nombreux musées et bâtiments culturels sont construits sur la rue dans le coin d'Okazaki-dōri.

Patrimoine et lieux d'intérêt
Quelques lieux d'intérêt sur la rue :
 ROHM Theatre Kyoto.
 Musée municipal d'art de Kyoto.
 Château de Nijō.
 .
 .
 Musée Hosomi.
  - Musée des arts traditionnels de Kyoto.
 , temple bouddhiste.
 , temple bouddhiste.
 Zendō-ji, temple bouddhiste.
 Yakuso-jinshi (薬祖神祠), sanctuaire shintō.
 Mémorial du premier magasin du  (三井越後屋京本店記念庭園).

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Kyūnijō-dōri (旧二条通)
 Shinnijō-dōri (新二条通)

Liens externes

Voie à Kyoto

Nijō-dōri


Chromochloris, monotipski rod zelenih algi smješten u vlastitu porodicu Chromochloridaceae, dio reda Sphaeropleales. Jedina vrsta je terestrijalna C. zofingiensis.

Ime je dobila po Zofingenu u švicarskom kantonu Aargau.

Izvori

Vanjske poveznice

Vrste Sphaeropleales

Chromochloris zofingiensis


Boston Celtics Massachusetts eyaletinde Boston şehrini temsil eden bir basketbol takımıdır. NBA'de Atlantik Grubu'nda bulunmaktadır. NBA'de 17 şampiyonluk ile Los Angeles Lakers ile birlikte en fazla şampiyonluğu olan takımdır. Maçlarını Boston şehrindeki TD Garden'da oynamaktadır.

Tarihçe

İlk yılları
Boston Celtics, 1946 yılında NBA kurulmadan önce bu ligin kurulmasına öncelik eden iki ligden biri olan Basketball Association of America (BAA) ligi takımı olarak kuruldu. Daha sonra bu ligin ülkenin diğer takımı ile birleşmesi sonrası NBA'in ilk takımlarından biri durumuna geldi. Önemli oyuncusu Bob Cousy önderliğinde başarılı sezonlar geçirdi.

Bill Russell dönemi

1956 yılında Bill Russell'ı kadrosuna katan takım bu oyuncunun önderliğinde önemli başarılara imza attı. Bill Russell'lı ilk sezonda finalde St. Louis Hawks'ı 7 maç sonunda geçerek ilk şampiyonluklarını kazandılar. Bir sonraki sezon 1957'de yine aynı takımla karşılaştılar ve 6 maç sonunda finali kaybettiler. Ancak daha sonra bir daha lig tarihinde başka bir takımın başaramadığı  bir dönem başladı ve Celtics 1959'dan başlarayak 8 şampiyonluk üst üste kazandı. Bu başarılar 1959'da Minneapolis Lakers'ı süpürerek 4-0 kazanılan seri sonrası başladı. 1967'de bir yıllık aradan sonra 1968 ve 1969'da finalde yine Lakers'ı geçerek iki şampiyonluk daha kazanıldı. Bu arada NBA tarihinin en başarılı koçlarından Arnold Auerbach 1966 yılındaki şampiyonluk sonrası emekli oldu ve takımın başına Bill Russell geçti. 1969 yılındaki şampiyonluk sonrası Bill Russell emekli oldu ve muhteşem dönem sona erdi.

Larry Bird dönemi
İki yıl süren yeni kadro kurma süreci sonrası Celtics, 1980'lere Larry Bird, Robert Parish ve Kevin McHale'li yeni bir kadro ile girdi ve bu kadro ile 5 kez final oynayıp 3'ünü kazandı. Bu dönemdeki ilk şampiyonluk 1981'de geldi. 1984 ile 1987 arasında 4 kez üst üste final oynadı ve 1984 ve 1986'da iki şampiyonluk daha kazanıldı. Bu dönemde Lakers ile 2. kez çok iddialı rekabet yaşandı. bu rekabetin bir diğer boyutu ise Larry Bird ve Magic Johnson arasındaydı.

Duraklama dönemi
Bu dönemden sonra özellikle 1990'larda duraklamaya giren Celtics 2000/2001 sezonunda konferans finaline çıktı ancak finalde Indiana Pacers'a 7 maç sonunda kaybetti.
Takım 2006-2007 sezonunda tarihindeki en kötü sezonunu geçirdi ve Doğu Konferansı'nda sonuncu oldu. Fakat NBA 2007-2008 sezonuna iddialı girmek için takıma Ray Allen ve Kevin Garnett getirildi. Bu oyuncuların da katkılarıyla Boston 2007-2008 sezonunda NBA finaline çıkmayı başardı.

Modern zamanlar

2007-2008
Geçirdiği mükemmel final serileri sonucunda özellikle; Rajon Rondo, Kevin Garnett, Ray Allen ve Paul Pierce'ın performansları ile Los Angeles Lakers'i 4-2 gibi bir seri ile geçerek NBA 2007-2008 yılının şampiyonu oldular. Seri 2-1 iken 24 sayıdan geri dönen Boston Celtics,son maçta da finallerin en büyük 2. farkını açarak Los Angeles Lakers'ı 131-92 yendiler. Finallerin MVP'si ise ilk maçta sakat durumda oynayarak maçı kazandıran ve her maça damgasını vuran Paul Pierce oldu.

2008-2009
2008-2009 sezonunda ise normal sezonda başarılı bir grafik çizen Celtics 27-2'lik bir sezon başlangıcı yaparak NBA tarihinin en iyi sezon başlangıcı rekorunu kırdılar. 62-20 lik bir grafik çizip Doğu Konferansı'nı Cleveland Cavaliers'in ardından 2. bitirdiler. Ancak geçen sezon finalde eledikleri Lakers'a 2 maçta yenilip, play off'larda kendisi için zor rakipler olan Orlando Magic ve Cleveland Cavaliers'a da sezon boyunca dirençli bir duruş sergileyemediler.

Play off'larda Chicago Bulls'u çok çekişmeli geçen ve hepsi uzatmaya giden 7 maçta elemeyi başarsalar da, yarı finalde Orlando Magic'e 7 maçta elenmekten kurtulamadılar.

2009-2010
2009-2010 sezonunu ise geçen sezondan çok uzak bir performansla geçirdiler. 50-32 lik bir grafik çizen Celtics, normal sezonu Cavaliers, Magic ve Hawks'ın ardından 4. bitirdi. Buna takım içindeki bazı huzursuzlukların neden olduğu belirtilse de takım yıldızları gerçekten de kendilerinden beklenenden uzak kaldı ki; Rajon Rondo dışında. Celtics'li guard hiç şüphe yok ki bu sezon takımını en çok sırtlayan isim oldu. Play-off'larda ilk turda Miami Heat'i, Dwyane Wade'in 46 sayı attığı maç dışında 4-1 yenerek bir yarı finale yükseldiler. Yarı finalde ise play-off'ların favorisi süper yıldız Lebron James'in takımı Cleveland Cavaliers ile eşleştiler. Bu seriyi de 4-2 geçerek konferans finalinde Orlando Magic ile karşılaştılar. Seriyi 4-2 alarak Doğu Konferansı şampiyonu oldular ve finale yükseldiler. Finalde ise Batı Konferansı şampiyonu Los Angeles Lakers ile karşılaştılar. Seri 2-2 İken 3-2 yapmayı başardılar ama Kendrick Perkins'in sakatlanması takımı olumsuz etkiledi ve Lakers'e yenildiler, seri 3-3 oldu. Kazananın şampiyon olacağı 7. maç Los Angeles'ta oynanacaktı. Maça çok iyi başlayan Boston Celtics 3. periyota 13 sayı farkla girmeyi başardı. Maçın bitimine 5 dakika kala Lakers'in süper yıldızı Kobe Bryant'ın kendine gelmesi ile birden fark kapandı, Lakers öne geçti ve şampiyonlugu Los Angeles Lakers kazandı. Bu, Lakers'in 16. NBA şampiyonluğu oldu.

2010-2011
Celtics, 2010-2011 sezonuna Shaquille O'Neal ve Türk basketbolcu Semih Erden takviyesiyle başladı. Shaq ve Semih sezonun büyük bölümünü sakatlıklarla geçirdi. Doğu Konferansı'nda 3. olan Boston, 6 olan New York Knicks'i 4-0 ile çok rahat geçen Celtics, daha sonra yarı finalde kadrosuna Lebron James ve Chris Bosh'ı katan Miami Heat'e 4-1 elenmiştir.

2011-2012
Bu sezon öncesi Shaq'in basketbolu bırakması, Kendrick Perkins'in Oklahoma City Thunder'a gitmesi, Semih Erden'in Cleveland Cavaliers'a takas olması, Sırp Nenad Krstic'in de Avrupa'ya dönmesiyle önemli oyuncularını kaybeden Boston'da "büyük dörtlü Rajon Rondo, Paul Pierce, Ray Allen ve Kevin Garnett'in takımda kalmaları için çok çaba sarf edildi. Nitekim bu dörtlü takımda kaldı. Sezona üst üste 3 mağlubiyetle başlayan Boston'da umutlar daha baştan zedelenmeye başlamıştı. Sezonu çok kötü geçiren Boston, inişli çıkışlı performansıyla Doğu Konferansı'nı 5. sırada bitirdi. Konferansı 4. sırada bitiren Atlanta Hawks takımı ile eşleşen Boston, rakibini 4-2 ile geçti. Yarı finalde Chicago Bulls takımını eleyerek gelen Philadelphia 76ers takımını ise 4-3 ile geçen Celtics, Doğu Konferansı finalinde Miami Heat ile eşleşti. Florida'daki ilk iki maçı kaybeden Celtics 'te ikinci maçta yıldız guardı Rajon Rondo 44 sayı ile kariyer rekoru kırdı. Celtics, daha sonra seriyi 3-2'ye getirse de, 4-3 kaybederek geçen sezon olduğu gibi yine Miami Heat'e elenmiştir. Bu sezon, Boston 'un "büyük dörtlüsünün" birlikte geçirdiği son sezon olmuştur.

2012-2013
Boston, 2005'ten beri playoff'ta ilk turda kaybetmiyordu. 2008'de şampiyon 2010'da finale yükselmişlerdi ama bu sezon başında Ray Allen'ı Miami Heat'e kaptırmaları, yıldız oyun kurucu Rajon Rondo'nun sezonu kapatan sakatlığı ve Garnett-Pierce ikilisinin ilerleyen yaşları sebebi ile bu sezon çok zor bir hal aldı. Sezonun orta bölümüne gelene kadar ne savunmada ne de hücumda takım alışılmış seviyesine yaklaşamayan Celtics, Doğu Konferansı'nı 7. sırada bitirebildi. Playoff ilk turunda New York Knicks ile karşılaşan Boston, serinin ilk üç maçını kaybederek seride 3-0 geriye düştü. Celtics, daha sonra seriyi 3-2' ye getirse de Carmelo Anthony'yi durduramadı ve seriyi 4-2 kaybetti. Büyük umutlarla başlanan bu sezon da Celtics için sona erdi.

2013-2014
Boston Celtics için bu sezon öncesi yeniden yapılanma süreci başladı. Takımda adeta yaprak dökümü yaşandı. Önce coach Doc Rivers, Los Angeles Clippers'in yolunu tuttu. Daha sonra Brooklyn Nets ile yapılan takasta, takımın efsane oyuncuları Kevin Garnett ve Paul Pierce ile geçen sezon başında transfer edilen Jason Terry, Nets'in yolunu tuttu. Nets bu takas karşılığında Celtics'e Gerald Wallace, Kris Humphries, Keith Bogans ve 2014, 2016, 2018 draftlarında ilk tur draft seçim hakkını verdi. Daha sonra takımın başına Brad Stevens getirildi.
Celtics sezonu konferans 12. olarak bitirdi ve sezon sonunda yapılan Draft'ta 6. sırayı elde etti. Draft'tan ileride büyük bir oyuncu olacağı öngörülen Marcus Smart seçildi. Ayrıca Nets'ten gelen draft hakkı ile 17.sıradan Jusuf Nurkic seçilmiş ancak Memphis Grizzlies ile yapılan takas sonucu takıma 22.sıradan seçilen guard James Young gelmiştir.

Takım kadrosu

Formalar

Emekliye ayrılan formalar
 00 Robert Parish, 1980-94
 1 Walter Brown, Takımın Kurucusu-Sahibi, 1946-65
 2 Red Auerbach, Baş Koç, 1950-66;, Yönetici, 1950-..
 3 Dennis Johnson, 1983-90
 5 Kevin Garnett, 2007-2013
 6 Bill Russell, Oyuncu: 1956-69; Baş Koç: 1966-69
 10 Jo Jo White, 1969-79
 14 Bob Cousy, 1950-63
 15 Tom Heinsohn, Oyuncu: 1956-65; Baş Koç: 1969-78
 16 Satch Sanders, 1960-73
 17 John Havlicek, 1962-78
 18 * Jim Loscutoff, 1955-64
 18 Dave Cowens, Oyuncu: 1970-80; Baş Koç: 1978-79
 19 Don Nelson, 1965-76
 21 Bill Sharman, 1951-61
 22 Ed Macauley, 1950-56
 23 Frank Ramsey, 1954-64
 24 Sam Jones, 1957-69
 25 K.C. Jones, Oyuncu: 1958-67; Baş Koç: 1983-88
 31 Cedric Maxwell, 1977-85
 32 Kevin McHale, 1980-93
 33 Larry Bird, 1979-92
 34 Paul Pierce, 1998-2013
 35 Reggie Lewis, 1987-93

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Boston Celtics Resmi Ağ Adresi
 Boston Celtics Türkiye Forumu
 CelticsBlog.com

Boston Celtics


An Rhipidocladum prestoei in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Munro, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mcclure. An Rhipidocladum prestoei in nahilalakip ha genus nga Rhipidocladum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhipidocladum

Rhipidocladum prestoei


Rodrigo Soares Ribeiro Rodrigues (Caratinga, 13 de fevereiro de 1986) é um voleibolista profissional brasileiro, jogador posição levantador e medalhista de bronze no Campeonato Mundial de Clubes de 2022 no Brasil.

Carreira

Atuou  como profissional desde 2006 pelo Vôlei Futuro/Araçatuba, a partir de 2008 jogou pela Ulbra/Uptime/Suzano,  em 2009 iniciou pela Ulbra/São Caetano, esteve no BMG/Montes Claros no período de 2010-11, na sequência pelo Vivo/Minas, Volta Redonda, ADC São Bernardo se destacando na Superliga Brasileira A 2013-14 como melhor defensor,UFJF, Montes Claros Vôlei, JF Vôlei, na temporada 2017-18 pelo Corinthians-Guarulhos e também Copel Telecom/Maringá, retornando ao Fiat/Minas na jornada 2019-20, e nas competições de 2020-21 foi atuar no voleibol romeno pelo Dinamo București quando sagrou-se campeão da Copa da Romênia.Foi repatriado pela APAN/Blumenau em 2021-22, e foi contratado pelo Sada Cruzeiro Vôlei para a jornada esportiva de 2022-23, sendo medalhista de bronze no Campeonato Mundial de Clubes em 2022 em Betim, e também sagrou-se campeão do Campeonato Mineiro e da Supercopa Brasileira em 2022 em Recife e o título da Copa Brasil de 2023 em Jaraguá do Sul.

Títulos
 Clubes
Campeonato Mineiro:
  2022, 2023

Copa da Romênia:
  2020–21

Supercopa Brasileira:
  2022

Copa Brasil:
  2023

Campeonato Mundial de Clubes:
  2022

Premiações individuais
Melhor Defesa da  Superliga Brasileira A  de 2013-14

Ligações externas

Voleibolistas do Brasil
Voleibolistas do Cruzeiro Esporte Clube
Levantadores de voleibol

Rodrigo Ribeiro


Filmografia completă a lui Donald Sutherland:

Film

Televiziune

Note

Sutherland, Donald

Filmografia lui Donald Sutherland


Daşkesen Rayonu (Azerice: Daşkəsən rayonu) - Azerbaycan'da rayon. İdarî merkezi Daşkesen şehridir.

Hakkında
Rayon 1930'da kurulmuştur. 1956'dek Destefur Rayonu (Azerice: Dəstəfur rayonu) adlanmıştır. 1963'te lağvedilerek Hanlar Rayonuna (Göygöl Rayonu) katılmış, 1965'te yeniden ayrı rayon kurulmuştur.

8 km bölümü Ermenistan ile sınırlı.

Rayon demir cevheri bakımından zengin kaynaklara sahip bulunmaktadır.

Rayonda 1 şehir, 6 kasaba və 42 köy var.

Kaynakça

Azerbaycan'ın rayonları
Daşkesen Rayonu

Daşkesen (rayon)


Pavel Uladzimiravich Kalaur (en Biélorusse: Павел Уладзіміравіч Калаур), ou Pavel Vladimirovich Kallaur (en Russe: Павел Владимирович Каллаур), née en 1962, dans le raïon de Stoline (Voblast de Brest), en URSS est un économiste et banquier biélorusse, et l'actuel président de la Banque nationale de la République de Biélorussie, depuis décembre 2014.

Biographie
Diplômé de l'école technique de Pinsk en comptabilité (devenu l'Université d'État Palessi) et de l'institut d'État d'Économie National V. V. Kuybyshev à Minsk (aujourd'hui devenu l'Université d'État Biélorusse d'Économie). Il travaille à la Gosbank (banque d'état de l'URSS) où il progresse jusqu'au poste de directeur à Valozhyn. Pendant les années 1993- 2010 il travaille au sein de la Banque National de Biélorussie, où il est vice-président en 1993, puis premier vice-président de 2009 à 2010. Entre 2010 et 2014, il est président de la banque BelVEB, la branche biélorusse de la Vnesheconombank.

Le 27 décembre 2014 il est nommé à la tête de la Banque National de la République de Biélorussie.

En 2001 Kallaur obtient le Candidat ès sciences en macroéconomie. Sa thèse a pour sujet : L'union monétaire de la Biélorussie et de la Russie : Contexte économique et conséquences.

Notes et références

Liens externes

Économie en Biélorussie
Banquier biélorusse

Pavel Kallaur


Ornithopus uncinatus, vrsta jednogodišnje biljke iz roda ptičja noga, porodica mahunarki. Nedovoljno poznata vrsta, endem je u Maroku. Nedovoljno podataka o populaciji i mogućoj ugroženosti.

Raste na visina do 1.200 metara.

Izvori

Ptičja noga

Ornithopus uncinatus


Sérgio Antônio Soler de Oliveira Júnior (født 15. marts 1995) er en brasiliansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Sérgio Antônio Soler de Oliveira Júnior


USS Dyess (DD/DDR-880), a , was a ship of the United States Navy named for Aquilla James Dyess (1909–1944). Dyess was awarded the Medal of Honor posthumously for his leadership of his battalion of Marines in the Battle of Kwajalein. The ship was laid down by Consolidated Steel Corporation at Orange, Texas on 17 August 1944, launched on 26 January 1945 and commissioned on 21 May 1945. The vessel spent the majority of her career patrolling the Mediterranean Sea with NATO forces. The ship was decommissioned on 27 January 1981 and sold to Greece the same year for spare parts.

Construction and career
Dyess was laid down by the Consolidated Steel Corporation at Orange, Texas on 17 August 1944, launched on 26 January 1945 by Mrs. A. J. Dyess, widow of Lieutenant Colonel Dyess and commissioned on 21 May 1945. After her shakedown cruise and conversion to a radar picket destroyer, Dyess sailed from Norfolk 7 November 1945 to join the 5th Fleet at Tokyo Bay 19 December for occupation duty in the Far East. She returned to San Diego on 16 December 1946, and on 6 January 1947, got underway for the east coast, arriving at Norfolk 23 January. She served in local training cruises until August of that year when she sailed to Rio de Janeiro, Brazil, to escort President Harry S. Truman, embarked in the battleship  as far as Norfolk, where he transferred to the presidential yacht  which Dyess escorted to Washington, D.C.

Dyess arrived at Newport, Rhode Island, on 27 September 1947 for local training operations. After a tour of duty with the 6th Fleet in the Mediterranean from 29 October to 14 February 1948, she returned to her home port of Norfolk. She was reclassified DDR-880 18 March 1949. Until the end of 1958 Dyess made nine tours of duty with the 6th Fleet in the Mediterranean, patrolling to preserve peace and engaging in exercises with NATO forces. She also sailed on two midshipman cruises, one to southern Europe in the summer of 1948 and one to Halifax, Nova Scotia, in the summer of 1951.

The remainder of her service was as varied as her capabilities. She acted as plane guard during the qualifying of pilots in carrier operations and joined in hunter-killer exercises, amphibious training, and large-scale fleet exercises. She assisted in the evacuation of American nationals from Suez during the tense situation which developed during her 1956 Mediterranean cruise. In the summer of 1958 she joined in strengthening the free world's defenses with NATO operations in northern Europe. Dyess operated along the east coast and off Cuba in 1959, and on 25 July arrived at Charleston, South Carolina, her new home port. On 29 January 1960 she sailed on her tenth deployment to the Mediterranean.

From March to July 1966 Dyess conducted a WESTPAC (Western Pacific) deployment which included gunfire support missions in the area around Da Nang and the III Corps area of operations in South Vietnam.  Dyess returned to Newport in August 1966.

Dyess returned to Charleston in August, and in October entered Charleston Naval Shipyard, where she remained until the end of 1960. Dyess was in the Brooklyn Naval Yard in the 1970s as a Navy reserve ship. Dyess was decommissioned on 27 January 1981, stricken from the Naval Vessel Register on 27 February 1981, transferred to Greece on 8 July 1981 and cannibalized for spare parts.

References

External links

     navsource.org: USS Dyess
   hazegray.org: USS Dyess

Gearing-class destroyers of the United States Navy
Ships built in Orange, Texas
1945 ships
World War II destroyers of the United States
Cold War destroyers of the United States
Vietnam War destroyers of the United States
Gearing-class destroyers of the Hellenic Navy

USS Dyess


5000 or variation, may refer to:

In general
 A.D. 5000, the last year of the 5th millennium CE, an exceptional common year starting on Wednesday
 5000 BCE, a year in the 5th millennium BC
 5000s AD, a decade, century, millennium in the 6th millennium CE
 5000s BCE, a decade, century, millennium in the 6th millennium BC
 5000 (number)

Music
 Powerman 5000, an industrial hard rock band
 "5000", a 2002 song by Nelly from Nellyville
 Michael "5000" Watts, rap artist

Other uses
 5000 metres, an event raced by long-distance athletes
 United States $5000 bill featuring a portrait of James Madison
 Ford 5000, a tractor
 5000 IAU, an asteroid in the Asteroid Belt, the 5000th asteroid registered
 5000 (District of Berat), one of the postal codes in Albania

See also

5000 series (disambiguation)

5000


Horst Peters (* 1. Februar 1947; † 7. März 2019) war ein deutscher Sprecher, Rezitator und Schauspieler.

Leben
Er erhielt in Bremen über fünf Jahre Sprech- und Schauspielunterricht bei Hörspielregisseuren und Sprechern, was auch eine frühe Mitarbeit in Tonproduktionen jeglicher Art beinhaltete, nebenher erlernte er den Beruf des Bankkaufmanns. Danach war er etliche Jahre beim Militär tätig, wo er u. a. weitere Bildungsabschlüsse erwarb sowie eine Ausbildung in spezieller Psychologie absolvierte. Innerhalb seiner psychologischen Tätigkeit dort war er u. a. auch im Tonstudio als Sprecher, Redakteur sowie Dramaturg und Regisseur tätig, außerdem konnte er eine mehrmonatige Bühnenausbildung absolvieren.

Mit dem Tontechniker Frank Worbs gründete er das international anerkannte und tätige Tonträger-Label "Sound Star-Ton". Unter dem offiziell eingetragenen Künstlernamen "Pit van Bergen" ist er als Aufnahmeleiter, Dramaturg, Redakteur und Regisseur tätig. Es entstanden zahllose besondere Produktionen im Musik- und Hörbuchbereich. Frank Worbs und Horst Peters erhielten als Produzenten und für das besondere originale Klangbild mehrere Schallplattenpreise verliehen. Als Rezitator wurde Horst Peters für seine Wolfgang-Borchert-Einspielung Stimmen sind da in der Luft in der Nacht im Rahmen des Deutschen Schallplattenpreises mit "empfehlenswerter Aufnahme" ausgezeichnet, die Fachzeitungen feierten ihn als "Fellini für die Ohren" und seine Tätigkeit wurde u. a. mit Hüsch verglichen, auch in New York wurde über ihn berichtet.

TV-Produzent von Horst Peters war Michael Schrader/AVA-Medien in Duisburg, hier entstanden zahlreiche Bild/Film- und TV-Produktionen. Peters hat einen Mitarbeiter-Vertrag als freier Mitarbeiter beim ZDF sowie Co-Produzenten/Mitarbeiter-Verträge bei anderen ARD-Anstalten.

Mit über 50 Literaturprogrammen war Horst Peters seinem Publikum auch mit Liveauftritten in Deutschland und dem deutschsprachigen Ausland verbunden. Auch gestaltete er Auftritte mit Livemusikern, in letzter Zeit u. a. mit den international tätigen Interpreten wie den Pianisten Elena Camarena (Mexiko) und Einar Steen-Nökleberg (Oslo) oder dem Flötisten Klaus-Peter Riemer. Für deutsch-lernende Schüler im Ausland sprach er viele Hörbücher ein, darunter die kompletten Kurzgeschichten von Gudrun Pausewang.

Dem interessierten Zuhörer ist seine Stimme auch durch Rundfunk und TV bekannt. Die Hörbücher sind über den Tonträger-Verlag bei den Kultur-Rundfunk/TV-Anstalten zu hören, die Musikproduktionen auch international. Mit vielen Kultur-Rundfunk/TV-Anstalten in Deutschland und Europa entstanden auch Co-Produktionen. Oftmals waren Horst Peters und Frank Worbs auch ehrenamtlich in Schulen, in der Jugend- und Altenarbeit in Sachen Kultur- und Bildung tätig, wofür sie mehrfach bereits gewürdigt wurden.

Werke

Tonträger bei Sound Star-Ton
 Thomas Mann: Zwei frühe Erzählungen
 Erich Kästner: Gesang zwischen den Stühlen (Lyrik)
 Heinrich Böll: Mein trauriges Gesicht – Kurzerzählungen
 Wolfgang Borchert: Kurzgeschichten – Stimmen sind da in der Luft in der Nacht
 Heinar Kipphardt: Der Hund des Generals – Eine Geschichte aus dem 2. Weltkrieg
 Nachtigall, Rose und Riese – Kunstmärchen und Lyrik von Oscar Wilde
 Kinder, seid ihr denn bei Sinnen – Gedichte von Wilhelm Busch
 Die Ballade vom Kopfstand der Pyramide – Ein lyrischer Zyklus von Arno Reinfrank
 Märchen für Kinder und Erwachsene von Hedi Knoop: Toki und Tirileia
 Der Gewekenstein – Märchen und Sagen aus Nienburg und Umgebung
 Märchen aus aller Welt von Josef Guter: Die Reise zu Sonne und Mond
 Was nicht in euren Lesebüchern steht: LP-Ausgabe, Borchert, Brecht, Kästner u. a.
 Ivo Andric: Zwei Novellen (LP-Ausgabe)
 Karl-H. Berndt: Dichter, Maler und Komponist auf Sylt (Novelle und Gedichte – LP-Ausgabe)
 Da erhebt sich die Seele aus brütenden Träumen – Gedichte von John Henry Mackey (LP-Ausgabe)
 Musikalisches Märchen "Die Windmelodie" mit dem Carl-Orff Orchester, Hannover, Leitung: Ulrich Ristau
 Mitwirkung in der Produktion "Das Karussell" von und mit Joschi J. Ball (Kinder-CD)

In Co-Produktion mit ZDF/DeutschlandRadio Berlin:
 Leben und Tod
 Sagen-Schweigen-Sagen
 Es begab sich aber zu der Zeit (Adventlich) Meditationen in Wort und Musik
 Mit Georg Gossen, Orgel (3 Hörbücher). Aus Kirchen in Hannover, Loccum und bei Stade

Tonträger bei anderen Verlagen
 Sprogforlaget Dänemark: ca. 50 Hörbücher für deutsch-lernende Schüler im Ausland (u. a. die kompletten Kurzgeschichten von Gudrun Pausewang)
 Betzel-Verlag: Kinder-Hörbücher, Krimi-Hörbuch: Der Auftrag – Mord in Berlin (Alfred Bekker/M. Munsonius)
 Weitere: Produktionen verschiedenster Arten und Richtungen / Rundfunk, TV- und Film-Sprecher / Werbung

Bild/TV/Filmproduktionen – AVA-Medien, Duisburg und anderen
 Literaturproduktionen mit Livemusikern/Musik:
 Joachim Ringelnatz
 Wilhelm Busch/Kurt Tucholsky
 Erich Kästner
 Oscar Wilde
 Adventliche TV-Produktion von der Insel Wyk auf Föhr
 TV-Gute Nacht-Geschichten
 Herbstliche Meditation aus der Propsteikirche St. Clemens, Hannover – Leben+Tod für TV-Zwecke.
 Und andere, sowie in zahlreichen Filmen und TV-Beiträgen als Sprecher.
 Weitere: Ton für TV-Film "Mozart" für das Japanische Fernsehen, sowie für zahlreiche weitere Bild/Film/TV-Produktionen.

Weblinks
 Homepage des Labels Sound-Star-Ton
 Internetauftritt der Jugend-AG der Dokumentationsstelle Pulverfabrik
 Internetauftritt von Kooperationspartner Martin Guse

Literatur
 Sandra Rühr: Tondokumente von der Walze zum Hörbuch. V & R Unipress, Göttingen 2008, ISBN 978-3-89971-473-9, S. 74 ff.

Person (Hörfunk)
Deutscher
Geboren 1947
Gestorben 2019
Mann

Horst Peters (Sprecher)


La saison 2022 de l'équipe cycliste continentale Groupama-FDJ est la quatrième de cette équipe. C'est l'équipe «réserve» de l'équipe World Tour : Groupama-FDJ.

Coureurs et encadrements technique

Arrivées et départs

Effectif actuel

Victoires et podium sur la saison

Champions nationaux, continentaux et mondiaux

Programme de la saison

Résultats sur les courses à étapes des Circuits continentaux

  :  Paul Penhoët : Porteur du maillot vert de leader du classement par points pendant une journée et vainqueur de ce classement.
  :  Continentale Groupama-FDJ : Leader au classement de la meilleure équipe pendant deux journées.

  :  Reuben Thompson : Porteur du maillot blanc de leader du classement des jeunes pendant deux journées et vainqueur de ce classement.

  :  Romain Grégoire : Porteur du maillot rouge de leader du classement par points pendant une journée et vainqueur de ce classement.
  :  Lenny Martinez : Porteur du maillot bleu de leader du classement de la montagne pendant quatre journées et vainqueur de ce classement.
  :  Romain Grégoire : Porteur du maillot blanc de leader du classement du meilleur jeune pendant trois journées.
  :  Lenny Martinez : Porteur du maillot blanc de leader du classement du meilleur jeune pendant deux journées et vainqueur de ce classement
  :  Continentale Groupama-FDJ : Leader au classement de la meilleure équipe pendant cinq journées et vainqueur de ce classement.

  :  Lenny Martinez : Porteur du maillot jaune de leader du classement général pendant quatre journées et vainqueur de ce classement.
  :  Lenny Martinez : Porteur du maillot blanc de leader du classement par points pendant une journée et vainqueur de ce classement.
  :  Reuben Thompson : Porteur du maillot à pois de leader du classement de la montagne pendant une journée.
  :  Lenny Martinez : Porteur du maillot blanc de leader du classement des jeunes pendant trois journées.
  :  Continentale Groupama-FDJ : Leader au classement de la meilleure équipe pendant trois journées.

  :  Finlay Pickering : Porteur du maillot jaune de leader du classement général pendant trois journées et vainqueur de ce classement.
  :  Finlay Pickering : Porteur du maillot blanc de leader du classement des jeunes pendant trois journées et vainqueur de ce classement.

  :  Lenny Martinez : Porteur du maillot vert du classement par points pendant une journée.
  :  Lenny Martinez : Porteur du maillot à pois de meilleur grimpeur pendant deux journées et vainqueur de ce classement.
  :  Continentale Groupama-FDJ : Leader au classement de la meilleure équipe pendant une journée.

Résultats sur les courses Circuits continentaux d'une journée

 *Coureur de l'équipe World Tour Groupama-FDJ

 *Coureur de l'équipe World Tour Groupama-FDJ

Championnats nationaux, continentaux et mondiaux

Championnats nationaux

Championnats continentaux

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Cyclisme en France
Cyclisme en 2022

Saison 2022 de l'équipe cycliste continentale Groupama-FDJ


مسلسل «زهرة النرجس» 2008 مسلسل سوري من تأليف خلدون قتلان وإخراج رامي حنا.

قصة المسلسل
تدور أحداث المسلسل في فترتين زمنيتين، الأولى هي فترة قصة هرب نرجس العنابي «كاريس بشار» من منزل أهلها في الضيعة بعد أن يعتدي عليها الدكتور الذي تعمل خادمة لديه، لتصل إلى منزل الحاج أبو علي «سلوم حداد» لتعمل عنده، لتفتح لها آفاق جديدة وتتعلم القراءة والكتابة وتكتشف موهبتها الغنائية وتتزوج من الحاج أبو علي ولكنه يتوفى بعد فترة ويترك لها ثروة كبيرة جدا، وتتحول من مطربة لتصبح «هبة كامل» وتغني في النوادي الليلية، وتؤسس جريدة «زهرة دمشق»، الفترة الثانية هي ظهور وصية العم الذي يتوفى في الغربة ويوصى بثروته لعائلته بشرط أن تكون نرجس هي من تشرف على توزيع الثروة، ليبدأ بحث إخوتها عنها بعد أن قاموا بنبذها.

فريق التمثيل
قام بأداء هذا العمل نخبة من نجوم الدراما السورية، منهم:

 كاريس بشار
 سلوم حداد
 عبد الهادي صباغ
 لورا أبو أسعد
 خالد القيش
 أيمن رضا

مراجع

مسلسلات تلفزيونية سورية

زهرة النرجس (مسلسل)


Sávio Moreira de Oliveira (São Mateus, 10 de abril de 2004), mais conhecido como Savinho ou apenas Sávio, é um futebolista brasileiro que atua como ponta-direita. Atualmente joga no Girona, emprestado pelo Troyes.

Carreira

Atlético Mineiro
O atacante ingressou no Atlético Mineiro na categoria de base Sub-14, onde logo chamou a atenção. Savinho assinou seu primeiro contrato profissional no dia 18 de junho de 2020, acertando um vínculo de três anos com cláusula de rescisão de 60 milhões de euros. Com o bom desempenho pelo Galo, o atacante foi convocado pela Seleção Brasileira Sub-15 para participar do Sul-Americano da categoria, de onde saiu campeão.

Em 2020, Sávio foi integrado ao time de transição e passou a treinar frequentemente com a equipe profissional. Estreou pelo time principal no dia 19 de agosto, em jogo válido pelo Campeonato Brasileiro, numa vitória por 4 a 3 contra o Atlético Goianiense, em Goiânia.

Já em 2021, fez parte do elenco campeão do triplete alvinegro na temporada. Em outubro foi citado pelo jornal inglês The Guardian como um dos 60 jovens jogadores mais promissores do mundo nascidos até 2004.

Marcou seu primeiro gol como profissional no dia 19 de maio de 2022, fechando o placar da vitória por 3 a 1 sobre o Independiente del Valle, no Mineirão, em jogo válido pela Copa Libertadores. No dia 30 de junho, o Atlético anunciou o acordo por sua transferência com o City Football Group por 6,5 milhões de euros, com outros seis milhões estipulados em bônus. O jovem atacante foi inicialmente alocado ao Troyes, clube da França.

PSV Eindhoven
Savinho acertou com o PSV Eindhoven, da Holanda, no dia 22 de julho de 2022, chegando por empréstimo de uma temporada. Realizou sua estreia no dia 6 de agosto, saindo do banco de reservas e entrando no lugar de Luuk de Jong. Na ocasião, o PSV goleou o Emmen por 4 a 1 em jogo válido pela Eredivisie.

Terminou sua única temporada pelo clube holandês com apenas oito jogos, sem gols marcados e com duas assistências distribuídas.

Girona
Foi anunciado pelo Girona no dia 13 de julho de 2023, chegando por empréstimo com opção de compra do Troyes, clube francês do Grupo City.

Títulos
Atlético Mineiro
Campeonato Mineiro: 2020, 2021 e 2022
Campeonato Brasileiro: 2021
Copa do Brasil: 2021
Supercopa do Brasil: 2022

PSV Eindhoven
Copa dos Países Baixos: 2022–23

Seleção Brasileira Sub-15
Campeonato Sul-Americano Sub-15: 2019

Ligações externas

Naturais de São Mateus (Espírito Santo)
Futebolistas do Espírito Santo
Futebolistas do Clube Atlético Mineiro
Futebolistas da Espérance Sportive Troyes Aube Champagne
Futebolistas do PSV Eindhoven
Futebolistas do Girona Futbol Club
Jogadores da Seleção Brasileira de Futebol Sub-15
Jogadores da Seleção Brasileira de Futebol Sub-17
Jogadores da Seleção Brasileira de Futebol Sub-20
Brasileiros expatriados na França
Brasileiros expatriados nos Países Baixos

Sávio Moreira de Oliveira


نايف إبراهيم الدوسري لاعب سعودي يلعب في مركز الظهير الأيسر لعب لنادي النصر في الفئات السنية ومثل الفريق الأول ونسق من الفريق مطلع موسم 2008 - 2009، ووقع لنادي التعاون، ولعب له لمدة موسم، وفي 2009 - 2010. أنهى عقده مع التعاون، و لعب بعدها في نادي الفيحاء .

مراجع

لاعبو كرة قدم سعوديون
لاعبو نادي النصر (السعودية)
لاعبو نادي التعاون (السعودية)
لاعبو نادي الفيحاء
لاعبو دوري الدرجة الأولى السعودي
لاعبو دوري الدرجة الثانية السعودي
لاعبو دوري المحترفين السعودي

نايف الدوسري


Correo del Orinoco bezeichnet folgende Zeitungen:

* Correo del Orinoco (Bolívar), eine zwischen 1818 und 1822 herausgegebene Zeitung von Simón Bolívar
 Correo del Orinoco (2009), eine von der venezolanischen Regierung unter Hugo Chávez herausgegebene Tageszeitung

Correo del Orinoco


O termo "debellatio" ou "debelação" (latim "derrotar, ou o ato de conquistar ou subjugar", literalmente, "guerrear (o inimigo) para baixo", do latim bellum "guerra") designa o fim da guerra causado pela destruição completa de um estado hostil. O professor de direito israelense Eyal Benvenisti o define como "uma situação em que uma parte de um conflito foi totalmente derrotada na guerra, suas instituições nacionais se desintegraram e nenhum de seus aliados continua a desafiar o inimigo militarmente em seu nome".

Exemplos

Cartago
Em alguns casos, a debelação termina com a completa dissolução e anexação do estado derrotado ao território nacional do vencedor, como aconteceu no final da Terceira Guerra Púnica com a derrota de Cartago por Roma no século II aC.

Alemanha nazista
A rendição incondicional do Terceiro Reich, em sentido estrito apenas das Forças Armadas Alemãs, no final da Segunda Guerra Mundial foi na época aceita pela maioria das autoridades como um caso de debellatio como:

 Houve uma dissolução completa do Reich alemão, incluindo todos os escritórios.
 O Conselho de Controle Aliado detinha a soberania sobre o território da Alemanha.
 Grande parte do território do Reich alemão foi anexado (ver antigos territórios orientais da Alemanha)
 Nenhum estado alemão unitário permaneceu, o Reich alemão sendo sucedido pela República Federal da Alemanha e pela República Democrática Alemã.

Outras autoridades, apoiadas nos acórdãos do Tribunal Constitucional Federal alemão, argumentaram que um Estado alemão permaneceu em existência de 1945 a 1949, embora adormecido e sem qualquer componente institucional ou organizacional, com base em que:

 A maior parte do território que compunha a Alemanha antes do Anschluss não foi anexada.
 A população alemã ainda existia e foi reconhecida como tendo nacionalidade alemã.
 Instituições alemãs como tribunais nunca deixaram de existir, embora o Conselho de Controle Aliado governasse o território.
 Eventualmente, um governo alemão recuperou plena soberania sobre todo o território alemão que não havia sido anexado (ver reunificação alemã).
 A República Federal da Alemanha se vê como a continuação legal do Reich alemão.

A posição oficial do governo ocupado aliado, bem como de todos os governos alemães subsequentes desde então, foi e continua sendo que o regime nazista era "ilegal"; com leis e veredictos impostos durante o Terceiro Reich sendo regularmente declarados inválidos. Os aliados não consideravam o povo alemão e os nazistas indistinguíveis, muito pelo contrário. Após a rendição, o partido nazista foi e permanece até hoje fora da lei; várias restrições foram impostas a ex-membros do partido nazista, incluindo proibições de concorrer ou ocupar cargos públicos, embora essas leis tenham sido posteriormente reduzidas. Após o fim da ocupação aliada, a Alemanha Ocidental assumiu um certo grau de responsabilidade pelas atrocidades cometidas pela Alemanha nazista e concordou em fazer grandes pagamentos de reparação às suas vítimas.

Outros
 República de Veneza. Veja Queda da República de Veneza.
 Estados Confederados da América. Veja Conclusão da Guerra Civil Americana.
 Áustria-Hungria. Veja Tratado de Trianon e Tratado de Saint Germain.
 Vietnã do Sul. Veja Queda de Saigon

Ver também
 Direito de guerra
 Guerra total

Bibliografia

 ICRC Commentary on Protocol Additional to the Geneva Conventions of 12 August 1949, and relating to the Protection of Victims of International Armed Conflicts (Protocol I), 8 June 1977. Commenting on the term "The general close of military operations" in Article 3.b  of Protocol I the ICRC states in their commentary in footnote 5 "Some of the literature refers to this situation ['The general close of military operations' when the occupation of the whole territory of a Party is completed, accompanied by the effective cessation of all hostilities, without the necessity of a legal instrument of any kind] as 'debellatio', but this is a narrower interpretation of the term than other publicists ascribe to it. On the concept of 'debellatio' and the various definitions of this term, cf. K.U. Meyn, 'Debellatio', in R. Bernhardt (ed.) [Encyclopaedia of Public International Law], Instalment 3, p. 145;"

Expressões latinas usadas no Direito
Direito de guerra
Direito internacional

Debellatio


An Cryptocentrum in uska genus han Liliopsida. An Cryptocentrum in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cryptocentrum

Cryptocentrum


Contele Wilhelm von Mirbach-Harff () a fost un diplomat german. El a participat la negocierile sovieto-germane de la Brest-Litovsk. A fost numit ambasador al Germaniei în Republica Sovietică Federativă Socialistă Rusă (R.S.F.S.R.) în aprilie 1918. A murit la trei luni după numirea în funcție, asasinat de socialist-revoluționarii de stânga care încercau să incite din nou la război între Germania și Rusia Sovietică.

Note

Nașteri în 1871
Decese în 1918
Diplomați germani

Wilhelm von Mirbach-Harff


Zatorze ist ein Ortsname in Polen:

Stadt-/Ortsteile:
 Zatorze (Elbląg)
 Zatorze (Ełk)
 Zatorze (Gliwice), bis 1945 Stadtwald, Gleiwitz-Petersdorf, Kreis Gleiwitz, Schlesien
 Zatorze (Konin)
 Zatorze (Leszno)
 Zatorze (Nowa Sól)
 Zatorze (Olecko)
 Zatorze (Olsztyn)
 Zatorze (Płoty)
 Zatorze (Poznań)
 Zatorze (Sanok)
 Zatorze (Słupsk)
 Zatorze (Sulechów)
 Zatorze (Szamotuły)
 Zatorze (Tczew)
 Zatorze (Żary)
 Chojny Zatorze

Orte:
 Zatorze (Biała Piska), Kolonie im Powiat Piski, Woiwodschaft Ermland-Masuren

Zatorze


La herbertsmithita o anarakita es un mineral raro de la clase de los minerales haluros, y dentro de esta pertenece al llamado "grupo de la atacamita". Fue descubierta en 1972 en una mina en el distrito de Sierra Gorda, en la provincia de Antofagasta (Chile), siendo nombrada así en honor de Herbert Smith, mineralogista inglés que había descubierto años atrás la paratacamita. El sinónimo de anarakita es porque también fue encontrado en Anarak (Irán). En 2019 fue descubierto por primera vez en España, donde se creía que no existía, en concreto fue hallado en el Barranco Celejo, en el término municipal de Níjar, Provincia de Almería. De la rareza del mineral nos da una idea el que, en todo el planeta, haya sido únicamente encontrado en nueve países: Australia, Egipto, Irán, Polonia, Grecia, Namibia, Chile, EE.UU., y ahora España, siendo siempre hallado de manera muy esporádica.

Propiedades especiales
Este mineral llamó la atención en marzo de 2007 cuando se informó de que tiene propiedades físicas muy específicas y poco comunes que hacen que se comporte como un nuevo tipo de materia.

Características químicas
Es un hidroxihaluro de cobre y cinc, isoestructural con la girardita (Cu3NiCl2(OH)6). Está muy relacionado con la paratacamita ((Cu2+)3(Cu,Zn)(OH)6Cl2), siendo también un polimorfo de la metaestable kapellasita (Cu3Zn(OH)6Cl2).

Formación y yacimientos
Aparece en las mineralizaciones con cobre en los pórfido sieníticos y en granitos, así como en cuarcitas. También se ha encontrado alojado en el interior de dolomitas del triásico en Irán, metamorfizadas. Suele estar con frecuencia asociado a cristales de paratacamita. De momento este raro mineral ha sido únicamente encontrado en nueve países del mundo: Australia, Egipto, Irán, Polonia, Grecia, Namibia, Chile, EE.UU. y España.

Referencias

 Herbertsmithita, mindat.org.
 Herbertsmithita, webmineral.com.

Minerales haluros
Minerales de cobre
Minerales de zinc
Minerales de cloro
Sistema trigonal
Minerales cloruros
Minerales descubiertos en 1972
Minerales descubiertos en Chile en el siglo XX
Minerales descubiertos en la Región de Antofagasta
Chile en 1972

Herbertsmithita


Haugastøl Station (Haugastøl stasjon) er en jernbanestation på Bergensbanen, der ligger i Hol kommune i Norge. Stationen består af nogle få spor, en perron og en stationsbygning. Mod øst følges banen herfra med Riksvei 7, men mod vest følger banen en nordlig rute langs med Hallingskarvet, mens vejen går længere mod syd gennem Måbødalen.

Stationen åbnede 10. juni 1908. Den blev fjernstyret 29. juli 1983 og gjort ubemandet 1. januar 1997. Stationsbygningen blev tegnet af jernbanearkitekten Paul Armin Due i en krydsning af nationalromantisk og jugendstil med en stueetage i sten og en overbygning i træ. Bygningen blev renoveret i 1963, hvor der blandt andet blev etableret et toilet. Bygningen blev fredet af Riksantikvaren i 2002 sammen med den tilhørende banevogterbolig ved Sløtfjord.

Haugastøl er udgangspunkt for Rallarvegen, der oprindeligt var en arbejdsvej, der blev bygget af de banebørster, der anlagde jernbanen. Vejen er nu en populær vandre- og cykelsti og benyttes meget i sommermånederne. Det giver forholdsvis stor trafik på den tid af året, hvor stationen er delvist bemandet. I sommermånederne er der desuden bus til Hardanger/Odda.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Bergensbanen
Etableret i 1908
Jernbanestationer i Viken

Haugastøl Station


Melody Maker was a British weekly music magazine, one of the world's earliest music weeklies; according to its publisher, IPC Media, the earliest. It was founded in 1926, largely as a magazine for dance band musicians, by Leicester-born composer, publisher Lawrence Wright; the first editor was Edgar Jackson. In January 2001, it was merged into "long-standing rival" (and IPC Media sister publication) New Musical Express.

1950s–1960s

Originally the Melody Maker (MM) concentrated on jazz, and had Max Jones, one of the leading British proselytizers for that music, on its staff for many years. It was slow to cover rock and roll and lost ground to the New Musical Express (NME), which had begun in 1952. MM launched its own weekly singles chart (a top 20) on 7 April 1956, and an LPs charts in November 1958, two years after the Record Mirror had published the first UK Albums Chart. From 1964, the paper led its rival publications in terms of approaching music and musicians as a subject for serious study rather than merely entertainment. Staff reporters such as Chris Welch and Ray Coleman applied a perspective previously reserved for jazz artists to the rise of American-influenced local rock and pop groups, anticipating the advent of music criticism.

On 6 March 1965, MM called for the Beatles to be honoured by the British state. This duly happened on 12 June that year, when all four members of the group (Harrison, Lennon, McCartney, and Starr) were appointed as members of the Order of the British Empire. By the late 1960s, MM had recovered, targeting an older market than the teen-orientated NME. MM had larger and more specialised advertising; soon-to-be well-known groups would advertise for musicians. It ran pages devoted to "minority" interests like folk and jazz, as well as detailed reviews of musical instruments.

A 1968 Melody Maker poll named John Peel best radio DJ, attention which John Walters said may have helped Peel keep his job despite concerns at BBC Radio 1 about his style and record selection.

Starting from the mid-1960s, critics such as Welch, Richard Williams, Michael Watts and Steve Lake were among the first British journalists to write seriously about popular music, shedding an intellectual light on such artists as Steely Dan, Cat Stevens, Led Zeppelin, Pink Floyd and Henry Cow.

1970s
By the early 1970s, Melody Maker was considered "the musos' journal" and associated with progressive rock. However, Melody Maker also reported on teenybopper pop sensations like the Osmonds, the Jackson 5, and David Cassidy. The music weekly also gave early and sympathetic coverage to glam rock. Richard Williams wrote the first pieces about Roxy Music, while Roy Hollingworth wrote the first article celebrating New York Dolls in proto-punk terms while serving as the Melody Makers New York correspondent.

In January 1972, Michael "Mick" Watts, a prominent writer for the paper, wrote a profile of David Bowie that almost singlehandedly ignited the singer's dormant career. During the interview Bowie said, "I'm gay, and always have been, even when I was David Jones." "OH YOU PRETTY THING" ran the headline, and swiftly became part of pop mythology. Bowie later attributed his success to this interview, stating that, "Yeah, it was Melody Maker that made me. It was that piece by Mick Watts." During his tenure at the paper, Watts also toured with and interviewed artists including Syd Barrett, Waylon Jennings, Pink Floyd, Bob Dylan, and Bruce Springsteen.

Caroline Coon was headhunted by Melody Maker editor Ray Coleman in the mid-1970s and promptly made it her mission to get women musicians taken seriously. Between 1974 and 1976, she interviewed Maggie Bell, Joan Armatrading, Lynsey de Paul, and Twiggy. She then went on to make it her mission to promote punk rock.

In 1978, Richard Williams returned – after a stint working at Island Records – to the paper as the new editor and attempted to take Melody Maker in a new direction, influenced by what Paul Morley and Ian Penman were doing at NME. He recruited Jon Savage (formerly of Sounds), Chris Bohn and Mary Harron to provide intellectual coverage of post-punk bands like Gang of Four, Pere Ubu, and Joy Division and of new wave in general. Vivien Goldman, previously at NME and Sounds, gave the paper improved coverage of reggae and soul music, restoring the superior coverage of those genres that the paper had in the early 1970s.

Internal tension developed, principally between Williams and Coleman, by this time editor-in-chief, who wanted the paper to stick to the more "conservative rock" music it had continued to support during the punk era. Coleman had been insistent that the paper should "look like The Daily Telegraph" (renowned for its old-fashioned design), but Williams wanted the paper to look more contemporary. He commissioned an updated design, but this was rejected by Coleman.

1980s

In 1980, after a strike which had taken the paper (along with NME) out of publication for a period, Williams left MM. Coleman promoted Michael Oldfield from the design staff to day-to-day editor, and, for a while, took it back where it had been, with news of a line-up change in Jethro Tull replacing features about Andy Warhol, Gang of Four and Factory Records on the cover. Several journalists, such as Chris Bohn and Vivien Goldman, moved to NME, while Jon Savage joined the new magazine The Face. Coleman left in 1981, the paper's design was updated, but sales and prestige were at a low ebb through the early 1980s, with NME dominant.

By 1983, the magazine had become more populist and pop-orientated, exemplified by its modish "MM" masthead, regular covers for the likes of Duran Duran and its choice of Eurythmics' Touch as the best album of the year. Things were to change, however. In February 1984, Allan Jones, a staff writer on the paper since 1974, was appointed editor: defying instructions to put Kajagoogoo on the cover, he led the magazine with an article on up-and-coming band The Smiths.

In 1986, MM was invigorated by the arrival of a group of journalists, including Simon Reynolds and David Stubbs, who had run a music fanzine called Monitor from the University of Oxford, and Chris Roberts, from Sounds, who established MM as more individualistic and intellectual. This was especially true after the hip-hop wars at NME, a schism between enthusiasts of progressive black music such as Public Enemy and Mantronix and fans of traditional white rock ended in a victory for the latter and the departure of writers such as Mark Sinker and Biba Kopf (as Chris Bohn was now calling himself), and the rise of Andrew Collins and Stuart Maconie, who pushed NME in a more populist direction.

1990s

While MM continued to devote most space to rock and indie music (notably Everett True's coverage of the emerging grunge scene in Seattle), it covered house, hip hop, post-rock, rave and trip hop. Two of the paper's writers, Push and Ben Turner, went on to launch IPC Media's monthly dance music magazine Muzik. Even in the mid-1990s, when Britpop brought a new generation of readers to the music press, it remained less populist than its rivals, with younger writers such as Simon Price and Taylor Parkes continuing the 1980s tradition of iconoclasm and opinionated criticism. The paper printed harsh criticism of Ocean Colour Scene and Kula Shaker, and allowed dissenting views on Oasis and Blur at a time when they were praised by the rest of the press.

In 1993, they gave a French rock band called Darlin' a negative review calling them "a daft punky thrash". Darlin' eventually became the electronic music duo Daft Punk.

Australian journalist Andrew Mueller joined MM in 1990 and became Reviews Editor between 1991 and 1993, eventually declining to become Features Editor and leaving the magazine in 1993. He then went on to join NME under his former boss Steve Sutherland, who had left MM in 1992.

The magazine retained its large classified ads section, and remained the first call for musicians wanting to form a band. Suede formed through ads placed in the paper. MM also continued to publish reviews of musical equipment and readers' demo tapes, though these often had little in common stylistically with the rest of the paper, ensuring sales to jobbing musicians who would otherwise have little interest in the music press.

In early 1997, Allan Jones left to edit Uncut. He was replaced by Mark Sutherland, formerly of NME and Smash Hits, who thus "fulfilled [his] boyhood dream" and stayed on to edit the magazine for three years. Many long-standing writers left, often moving to Uncut, with Simon Price departing allegedly because he objected to an edict that coverage of Oasis should be positive. Its sales, which had already been substantially lower than those of the NME, entered a serious decline.

In 1999, MM relaunched as a glossy magazine, but the magazine closed the following year, merging into IPC Media's other music magazine, NME, which took on some of its journalists and music reviewers.

Editors
1926: Edgar Jackson
1930: P. Mathison Brooks
1940: Ray Sonin
1949: Pat Brand
1962: Jack Hutton
1970: Ray Coleman
1978: Richard Williams
1980: Michael Oldfield
1984: Allan Jones
1997: Mark Sutherland

See also
 Sounds (founded 1970 by ex-MM employees)
List of Melody Maker UK number one albums

References

External links
 Official site for "Melody Makers: The Bible of Rock n' Roll" (AKA "Melody Makers: You Should Have Been There") - a feature-length documentary about the magazine.

1926 establishments in the United Kingdom
2000 disestablishments in the United Kingdom
Music magazines published in the United Kingdom
Weekly magazines published in the United Kingdom
Defunct magazines published in the United Kingdom
Magazines published in London
Magazines established in 1926
Magazines disestablished in 2000
British record charts

Melody Maker


Henrik Frans Alexander von Eggers (født 1844 - død 1903), var en dansk baron og botaniker. Han var far til Olga Eggers.

Eggers blev født i Slesvig og var oprindeligt i militæret, hvor han blev kaptajn i 1878. I 1885 tog von Eggers afsked fra militæret for at hellige sig botaniske studier. Han forskede og indsamlede materiale fra Sankt Croix, Sankt Thomas, Water Island og Vieques og udgav bl.a. The Flora of S:te Croix and the Virgin islands (1879).

Arter opkaldt efter Eggers
Strumigenys eggersi - Eggers' dacetinmyre
 Agave eggersiana - Sankt Croix plante
 Erythrina eggersii

Botanikere fra Danmark

Henrik Frans Alexander von Eggers


Johannes Rosenrod (im 15. Jahrhundert) war einer der vornehmsten Künstler unter den Malern, die im Spätmittelalter die vielen Kirchenmalereien  in der Svea-Landschaft ausführten. Über seine Person ist nichts bekannt. Möglicherweise war er Deutscher. Seine wichtigsten überlieferten Arbeiten sind die Wandmalereien in der Tensta-Kirche, 20 km nördlich von Uppsala, die er 1437 selbst signiert hat. Aber auch in der Dänemarks-Kirche in Uppsala hat er Malereien hinterlassen. Sein Stil ist von einer reichen und eleganten Blumenornamentik charakterisiert, die die kraftvoll gemalten Figurenszenen umgibt.

Literatur
 Jerker Rosén: Magnus Eriksson, upprorsperioden 1356–1363. In: Henning Stålhane (Hrg.): Den svenska historien 2: Medeltid 1319–1520. Stockholm 1966, S. 42–47.
 Allan Ellenius: Lyckohjulet i Tensta kyrka och dess historiska innebörd. In: Fornvännen 52 (1957) S. 38–53, 42 f.
 Henrik Cornell, Sigurd Wallin: Johannes Rosenrod. Ein schwedischer Maler von 1437. Stockholm 1962.

Rosenrod
Geboren im 14. oder 15. Jahrhundert
Gestorben im 15. Jahrhundert
Mann

Johannes Rosenrod


Pont de Levallois–Bécon () is the northwestern terminus of Line 3 of the Paris Métro, located in the commune of Levallois-Perret.

Location
The station is located under Rue Anatole-France in Levallois-Perret, between Rue Baudin and Avenue Georges-Pompidou.

History
It was opened on 24 September 1937 when the line was extended from Porte de Champerret.

The station is named after the bridge linking Levallois-Perret and Courbevoie across the Seine, as well as the neighbourhood of Bécon in Courbevoie, directly across the river. All take their name from a property developer, Nicolas Eugène Levallois.

In 2018, 5,374,925 passengers entered this station, which places it in 78th position among the 302 metro stations for its usage.

Passenger services

Access
The station has four entrances by fixed stairs and by escalators at the intersection of Rue Anatole-France and Avenue Georges-Pompidou.

Station layout

Platforms
Pont de Levallois-Bécon has two platforms, one central and one side, serving three tracks: the central platform is served by the two tracks used for the departure of the trains while the side platform is served by the trains on arrival. The decoration is in the style used for most metro stations: the lighting canopies are white and rounded in the Gaudin style of the renouveau du métro of the 2000s, and the bevelled white ceramic tiles cover the walls, the vault, and the tunnel exits. The advertising frames are a honey colour faience and the name of the station is also faience. The seats are a Motte style white colour.

Bus connections
The station is served by lines 94, 167, 238 and 275 of the RATP Bus Network and at night, by lines N16 and N52 of the Noctilien bus network.

Gallery

References

Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in Levallois-Perret
Railway stations in France opened in 1937
Articles containing video clips

Pont de Levallois–Bécon station