Louisa Lee Schuyler née le  à New York et morte le  à Highland Falls dans l'État de New York est une philanthrope et une réformatrice sociale américaine. Pendant la guerre de Sécession, elle est la secrétaire générale de la section new-yorkaise de la Women's Central Association of Relief (Association de secours central des femmes). En 1872, elle fonde la State Charities Aid Association (Association d'aide aux œuvres de bienfaisance de l'État) ou SCAA de l'État de New York. En 1873, elle fonde la Bellevue Training School for Nurses (école de formation de soins infirmiers de Bellevue), qui depuis 1967 est rattachée à l'université de la ville de New York (City University of New York : CUNY) est connue sous le nom de la . Elle est surnommée la "Florence Nightingale américaine". À partir de 1890, avec son amie Josephine Shaw Lowell, elle obtient la création d'établissements médico-sociaux pour les personnes en situation de handicap dans l'État de New York.

Biographie

Jeunesse et formation

Louisa Lee Schuyler est la fille de George Lee Schuyler, le petit-fils du général Philip Schuyler, héros de la révolution américaine et de Catherine Van Rensselaer, sa mère, Eliza Hamilton Schuyler, est la petite-fille d'Alexander Hamilton, le premier secrétaire au trésor des États-Unis. Louisa, son frère aîné et sa sœur cadette Georgina grandissent à Dobbs Ferry, sur les rives de l'Hudson. Son éducation scolaire est faite par des précepteurs. Pendant sa jeunesse elle fait de nombreux séjours en Europe et passe des étés dans les résidences secondaires de sa famille à Newport et à l'Île des Monts Déserts. Dès les années 1850, ses parents sont engagés au sein de la  de New York, et suivant leur exemple, Louisa Lee Schuyler intervient dans une école d'industrielle comme monitrice de couture auprès d'enfants de migrants.

La guerre de Sécession
Quand la guerre de Sécession éclate en 1861, sa mère Eliza Hamilton Schuyler fait partie des fondatrices de la Woman's Central Association of Relief (WCAR) qui devient très vite la principale auxiliaire de l'United States Sanitary Commission. , pasteur de l'Unitarian Church of All Souls, que fréquentent ses parents et un des dirigeants de la WCAR sollicite Louisa Lee Schuyler pour qu'elle travaille pour la WCAR, ce qu'elle accepte sans hésitation. Elle devient rapidement la présidente de la commission de coordination. Elle se fait vite remarquée par sa méthode de direction et d'organisation rationnelle. Elle met en place toutes les procédures et protocoles de la commission, elle montre également ses talents de négociatrice vis à vis des autres organisations parties prenantes du soutien aux soldats de l'Union. Elle coordonne le réseau des diverses antennes locales de la WCAR qui fournissent nourriture, vêtements et médicaments pour les troupes et les hôpitaux de campagne. Son efficacité est liée à une distribution des informations nécessaires pour que les différents volontaires sachent ce qu'ils ont à faire. Le trésorier de l'United States Sanitary Commission,  écrit à son sujet : .

Quand la guerre de Sécession cesse en 1865, Louisa Lee Schuyler qui ne s'était point ménagée pour remplir les missions de son mandat, est frappée par un syndrome d'épuisement professionnel, elle met  à se remettre des effets de son surmenage. Pendant cette convalescence, elle voyage en Europe et en Égypte.

La réformatrice sociale

La création de la State Charities Aid Association (SCAA) de New York

En 1871, ayant recouvré ses forces, elle revient aux États-Unis. Ses parents étant morts, Louisa Lee Schuyler partage un appartement à New York avec sa sœur Georgina qui comme elle ne sera jamais mariée. Elle déploie son attention vers les personnes défavorisées. Pour savoir quoi entreprendre, elle se plonge dans la lecture des rapports annuels du New York State Board of Charities (Service municipal de coordination des organismes de bienfaisance de l'État de New York) fondé en 1867. Ces rapports dévoilent l'état lamentable des divers établissements hébergeant les personnes en grande pauvreté (asiles de nuit, hospices et prisons). Horrifiée par l'état des lieux, en 1872, elle crée la State Charities Aid Association (SCAA) de New York en utilisant la même stratégie que pour la WCAR. Elle implante des commissions dans chacun des comtés de la ville de New York. Les membres de ces commissions ont pour missions de visiter les prisons, les refuges et foyers des travailleurs pauvres, les écoles et les hôpitaux afin de faire des propositions de financement lié à des programmes de réhabilitation auprès du maire de New York. C'est dans ce cadre de mise en œuvre de la SCAA que Louisa Lee Schuyler et Josephine Shaw Lowell reprennent leurs relations qu'elles avaient eues auparavant dans le cadre de l'United States Sanitary Commission. .L'entretien a pour objet que Josephine Shaw Lowell prenne la direction de la commission du comté de Richmond (zone administrative incluant Staten Island), ce qu'elle accepte.

La création de la Bellevue Training School for Nurses
En 1873, elle est à l'initiative de la création de la Bellevue Training School for Nurses (école de formation de soins infirmiers de Bellevue) au sein du Bellevue Hospital de New York, première école d'infirmière des États-Unis fonctionnant sur les principes d'enseignement des soins infirmiers de Florence Nightingale.

La création d'institutions pour les personnes en situation de handicap
Tout comme son amie et collègue du SCAA, Josephine Shaw Lowell, elle est horrifiée par le mélange des populations où des hommes et des femmes relevant de troubles psychiatriques nus et enchaînés dans les appentis des établissements, des nourrissons grandissant parmi des enfants plus âgés, les malades, les déficients mentaux, les bébés, les enfants, les hommes, les femmes sont mélangés dénués de soins et livrés à eux-mêmes. Elle lit les rapports de Joséphine Shaw Lowell qui exposent, preuves à l'appui, les dysfonctionnements de ces établissements et les conditions de vie pitoyables et les nécessités de les réformer. Aussi va-t-elle mener une action de lobbying pour la création d'établissements adaptés, action aboutit en 1890 à la reconnaissance des soins spécifiques aux troubles mentaux. En 1892, elle obtient un loi qui sépare les personnes atteintes de troubles épileptiques des personnes relevant des troubles psychiques de la personnalité et que l'on construise des établissements qui leur donnent les soins appropriés.

En plus de ses responsabilités au sein du SCAA, Louisa Lee Schuyler entre comme administratrice de la Russell Sage Foundation en 1907. L'année d'après apprenant que la plupart des enfants présentant les signes avant-coureurs d'une déficience visuelle ne bénéficiaient d'aucuns soins particuliers, elle mobilise la Russel Sage Foundation, la SCAA, l'Association médicale américaine (AMA), la New York Association for the Blind (actuelle ), des personnalités civiles influentes et des membres des services de santé de la ville de New York et de l'État de New York afin que soit enfin créé le  en 1915.

Divers
Avec celle qui est devenue son amie intime Josephine Shaw Lowell, elles ont montré le rôle des femmes et leurs capacité à réformer la société.

Toutes les deux siègent à la  qui se tient régulièrement chaque année entre 1873 et 1893. Assemblée qui a pour but de coordonner les divers programmes des systèmes de réhabilitation sociale : le traitement et les soins des personnes handicapées, l'enfance maltraitée ou abandonnée, les enfants délinquants, l'hébergement des indigents, l'accueil et la sélection des populations migrantes.

Vie privée
Après ses funérailles célébrées selon le rite unitarien à l'Unitarian Church of All Soul de Manhattan, Louisa Lee Schuyler est inhumé au  de Tarrytown (New York).

Hommages
En , la SCAA prend le nom du Schuyler Center for Analysis and Advocacy dont la mission est d'informer le public sur les dispositifs d'aide sociale envers les familles et les enfants, de jouer un rôle de défenseur des droits de l'enfance maltraitée, des familles défavorisées et d'entretenir la mémoire de Louisa Lee Schuyler.

Archives
Les archives de la - (dont celles de Louisa Lee Schuyler) sont déposées et consultables à la bibliothèque de l'université du Michigan

Les archives de la SCAA sont déposées et accessibles à la .

Notes et références

Pour approfondir

Notices dans des encyclopédies ou des livres de références

 ,
 ,
 ,
 ,
 ,
 ,

Essais
 ,
 ,
 ,

Articles
NB : Les articles de JSTOR, sont librement accessibles à la lecture en ligne jusqu'à la concurrence de 99 articles par mois.
 ,
 ,
 ,

Articles connexes
 Josephine Shaw Lowell
 Octavia Hill
 Josephine Butler
 Florence Nightingale
 Eleanor Rathbone
 Jane Addams

Liens externes

Naissance en octobre 1837
Naissance à New York
Histoire de New York
Philanthrope américain
Abolitionniste américaine
Action sociale
Personnalité de la guerre de Sécession
Histoire des soins infirmiers
Réformatrice sociale
Décès en octobre 1926
Décès dans le comté d'Orange (New York)

Louisa Lee Schuyler


Maria Mirabela Cismaru (n. 12 martie 1995, Rovinari), cunoscută sub numele de scenă Mira (stilizat MIRA), este o cântăreață română. Mira s-a făcut cunoscută odată cu apariția în al doilea sezon al emisiunii de talente Vocea României, unde l-a avut ca mentor pe cântărețul și compozitorul Marius Moga.

Biografie
Încă de mică, Mira își însoțea mama la nunți în orașul natal, alături de care cânta muzică populară. La vârsta de 13 ani s-a înscris la Palatul Copiilor din Târgu Jiu, unde a studiat timp de trei ani, muzică ușoară. Apoi, Mira a făcut parte din trupa Anonim Band, timp în care și-a descoperit pasiunea pentru chitară. Mira a încercat să se promoveze și pe Internet, interpretând coveruri care au strâns mii de vizualizări pe YouTube.

Mira s-a făcut remarcată și la concursurile de frumusețe. În decembrie 2011, ea a câștigat concursul Miss Crăciunița din Rovinari, reușind să le surclaseze pe celelalte concurente. În același an a câștigat și premiul I la Festivalul Național de Muzică Ușoară "Iulian Andreescu" .

Mira și-a făcut apariția în lumea muzicii în 2012, alături de DJ Marc Ryan, atunci sub numele de Aria, cu piesa "So (la la)". Tot în același an a participat la show-ul Vocea României, în echipa lui Marius Moga. După participarea la Vocea României, Mira și-a construit o carieră muzicală și a lansat numeroase piese de succes.

Primele piese sub numele de Mirabela sau Mira au fost colaborări cu Allexinno la "Loving You" și "In Love" în 2013 respectiv Zhao la "Zi-mi ceva" din 2014. Începând cu 2014, ea a devenit artist Global Records, casă de discuri a Innei, fiind colegă cu Antonia, Sasha Lopez și Lariss, printre alții și a urmat și primul single solo: "Like", o piesă compusă de Theea Miculescu . Tot în 2014 a lansat și una dintre piesele ei de suflet, "Dragostea nu se stinge" în colaborare cu Kio și What's Up și care s-a bucurat de un mare succes."Dragostea nu se stinge" este și piesa care i-a lansat cariera făcând-o cunoscută și publicului larg.

În 2015, Mira a lansat piesa solo "Baladă de iubire", precum și două colaborări cu Piticu' la "Petrecere de adio" și Corina și Skizzo Skillz la "Fete din Balcani", cea din urmă fiind un super hit cu zeci de milioane de vizualizări pe YouTube.  Dacă anul 2016 a fost puțin mai sărac având doar hitul "Bella", a urmat un an 2017 foarte plin. În luna martie a anului 2017 lansa piesa "Anii mei" și în septembrie "Uit de tine", două dintre cele mai de succes single-uri ale artistei până în ziua de astăzi. Tot în 2017, în septembrie, Mira a devenit noua solistă a trupei DJ Project, alături de care a scos două piese: "Omnia" (noiembrie 2017) și "Inimă nebună" (martie 2018). "Inimă nebună" a fost un hit instant, ajungând pe primele locuri în toate topurile și adunând zeci de milioane de vizualizări.

Anul 2018 se poate spune că a fost anul consacrării. După hituri precum "Dragostea nu se stinge", "Bella", "Anii mei", "Uit de tine", Mira a câștigat la categoria "Star Debut" în cadrul premiilor Antena Stars și a lansat două piese solo "Vina" și "Tu mă faci" precum și colaborările cu DJ Project la "Inimă nebună", și Vescan la "Ce-o fi, o fi", care i-au solidifcat poziția printre cele mai apreciate și iubite artiste din România. În luna Mai a fost selectată să cânte și la "FORZA ZU", unul dintre cele mai mari concerte organizate în țară unde paticipă cei mai în vogă cântăreți, concert cu intrare liberă, organizat de Radio ZU . În luna Decembrie a cântat și în cadrul programului special "Orașul Faptelor Bune" organizat tot de Radio ZU, un concert caritabil menit să ajute la strângerea banilor pentru cazurile prezentate pe parcursul zilei .

Anul 2019 a fost marcat de încă două hituri ale deja celebrei artiste: "Cum de te lasă" - cea mai de succes piesă solo și "Străzile din București" (feat. Florian Rus) - probabil cea mai cunoscută și iubită piesă de către fani. Cele două single-uri se auzeau peste tot, de la posturi de televiziune sau radio, în magazine, cluburi și petreceri. Și în acest an Mira a fost invitată să cânte atât la "FORZA ZU"  cât și la "Orașul Faptelor Bune" , certificându-i din nou locul printre cei mai apreciați artiști români.

Anul 2020 a fost cel mai plin, cu piesă după piesă, în pregătirea lansării primului album. În cadrul galei "I Success – Femei de succes" Mira a primit premiul pentru "Cel mai difuzat artist pop al anului 2020". În acest an Mira a lansat nu mai puțin de 8 piese din care 6 de pe album, o colaborare cu Lino Golden ("Maracas") și un cover după hitul internațional de la O-ZONE, "Dragostea din tei". Piesele au fost din nou primite foarte bine de către fani cu "O privire", "Învață-mă" și "Cineva" fiind cele mai apreciate."Cineva" este una dintre cele mai personale piese ale cântăreței, emoția simțindu-se în fiecare vers. Mira a fost din nou pe lista artistilor de la "FORZA ZU", concert care însă nu s-a putut desfășura din cauza pandemie globale .

Albumul intitulat "MiraDivina" a fost lansat în ianuarie 2021 în librăriile "Cărturești" și în online și din martie a fost disponibil peste tot. Acesta a primit numeroase cuvinte de laudă și a fost un real succes. Albumul este foarte personal, fiecare vers este trăit și inspirat din propria experiență. Iar fanii au răsplătit-o pe măsură pentru autenticitatea ei, fiind la fel de generoși precum este ea cu ei. Mira are acum peste un milion de fani pe Instagram, multe colaborări de succes și zeci de milioane de vizualizări pe YouTube .

În 2021 a lansat și ultimele 2 piese de pe album: "Arctic" și "Zi merci" care s-a bucurat și de un videoclip. Prima piesă lansată în acest an a fost însă o surpriză, "Nave spațiale", o piesă atipică dar cu un vibe bun și care a prins repede. Tot în 2021 Mira și-a anunțat fanii că va lansa și un al 2-lea album care va fi unul doar cu colaborări și este deja în lucru. Deja a fost lansat și primul single intitulat "Cheia inimii mele" în care se reface parteneriatul de succes cu DJ Project. Mira nu a dezamăgit nici de această dată și piesa a devenit un real hit fiind difuzată pe aproape toate posturile de radio și televiziune zi de zi spre bucuria fanilor. În 11 noiembrie frumoasa artistă le-a făcut o nouă surpriză fanilor și a postat pe canalul ei de Youtube un colind alături de mama sa, Aurelia Cimpoieru intitulat "Dragă moșule", videoclipul oficial urmând să fie lansat pe data de 1 decembrie. În data de 16 noiembrie a aceluiași an 2021, Mira a lansat cel de-al doilea single de pe viitorul album, "Deziubește-mă", o colaborare mult așteptată cu cântărețul Mario Fresh. Piesa a strâns peste 500.000 de vizualizări pe YouTube în doar 24 de ore .

La începutul lunii aprilie, Mira a lansat prima piesă a anului 2022 intitulată "Tu cu ea". Piesa este o nouă colaborare, de această dată cu Lora și a putut fi ascultată în premieră la Radio ZU în data de 06/04/2022, cu două zile înainte de lansarea oficială . În luna mai a anului 2022 Mira a lansat un nou single - "Toată noaptea", o nouă colaborare, de această dată cu Juno, pe numele său real Alex Stanciu.

După piesele lansate alături de DJ Project, Mario Fresh, Lora și Juno, Mira va lansa în data de 14 octombrie un nou single intitulat "16 ani" împreună cu Uzzi, pe numele său real Adrian Alin Demeter. Colaborarea cu celebrul membru al formației B.U.G._Mafia este una la care nu mulți s-ar fi așteptat dar care se anunță ca un mare succes. "16 ani" a fost difuzată în premieră cu o zi înainte de lansare pe postul de televiziune KissTV, din oră în oră. La aceeași piesă au mai fost lansate o variantă acustică cântată doar de către Mira și o variantă live în care cântă împreună cu Uzzi.

Dacă la începutul lunii decembrie, anul 2021, îndrăgita cântăreață lansa primul colind alături de mama sa, în data de 08 decembrie a anului 2022, aceasta a lansat pe canalul său de Youtube primul colaj de colinde. Colajul conține 6 colinde tradiționale, una dintre ele fiind cântată din nou împreună cu mama sa, Aurelia Cimpoieru. Tot în luna decembrie s-au reluat concetele caritabile în cadrul programului special "Orașul Faptelor Bune" la care Mira a fost din nou invitată .

La început de 2023 Mira a anunțat oficial și schimbările făcute în echipa sa pe parcursul anului trecut, astfel, noul manager este în prezent Monica Munteanu, de concerte se ocupă agenția Forward Agency și colaborează cu casa de producție HaHaHa Production . Prima piesă din anul 2023 a fost "Strawberry Heart". După o serie de colaborări, aceasta este prima piesă solo după mai bine de un an și este totodată prima piesă integral în limba engleză.

La sfârșitul lunii martie, Mira a revenit cu un nou single solo intitulat "N-am să te las". Cântecul care până în prezent a strâns peste 2.6 milioane de vizualizări pe YouTube a fost cântat prima dată live la Radio ZU.  La mai puțin de o lună, cântăreața a lansat o nouă piesă, o colaborare cu Bvcovia, pe numele său real Raduly Ioan Marian.

Viață personală
Mira a urmat primii trei ani de liceu la Colegiul Național "Spiru Haret" din Târgu Jiu, pentru ca ulterior să se înscrie la Liceul Tehnologic "Dumitru Dumitrescu" din Buftea pentru terminarea studiilor liceale. Își dorea din suflet să facă o carieră în muzică așa că s-a mutat în București la doar 18 ani unde a stat în chirie cu o prietenă de-a mamei sale. Într-un interviu acordat Știrilor Pro TV peste câțiva ani, în 2020, declara "Eu doream să fac muzică, eu nu văd altă variantă pentru mine, mama nu voia să fac muzică!". Urmându-și visul dar continându-și și studiile, în 2017 termină Facultatea de Litere din cadrul Universității din București, specializarea Etnologie, antropologie culturală și folclor.

În septembrie 2017, Mira și băieții de la DJ Project au fost răniți într-un accident rutier produs în județul Vâlcea. Fratele vitreg al artistei, Robert Cimpoieru, a murit în martie 2018, tot într-un accident de mașină. Mira a trecut cu bine de acest moment greu și se bucură din plin de viață. În 2020 a reușit să își îndeplinească încă un vis, acela de a avea propria ei casă. Într-un interviu pentru numărul de septembrie al revistei "Cosmopolitan", fiind întrebată ce îi place la noua casă și dacă aceasta o reprezintă Mira declara următoarele: "Îmi place tot! Am gândit fiecare părticică din ea. Am pus tot sufletul, asta și probabil pentru că este prima, nu știu dacă la următoarea o să mă mai comport așa. Mi-a răpit mult timp, dar și satisfacția este pe măsură. Cine a făcut o casă și a gândit-o din toate punctele de vedere sunt sigură că știe cât de greu e!".

Discografie

Single-uri

Albume

 2021 – "MiraDivina"

Note

Nașteri pe 12 martie
Nașteri în 1995
Cântărețe române
Oameni din județul Gorj

Legături externe
 Mira pe Facebook
 Mira pe Instagram
 Mira pe Youtube
 Mira pe Spotify
 Mira pe TikTok

Mira (cântăreață)


NGC 269 este un roi deschis situat în Micul Nor al lui Magellan, în constelația Tucanul. A fost descoperit probabil în 5 noiembrie 1836 de către John Herschel.

Note

Vezi și

 NGC 268
 NGC 270

Legături externe

 NGC 269 pe WikiSky
 NGC 269 pe spider.seds.org

Roiuri deschise
Obiecte NGC
Constelația Tucanul
Obiecte astronomice descoperite în 1836
Obiecte astronomice descoperite de John Herschel

NGC 269


بلدية بورغويلوس ديل كيرو , هي إحدى بلديات مقاطعة بطليوس, التي تقع في منطقة إكستريمادورا, والتي تقع في غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 3.248 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

أعلام

 بورغي

مراجع

أماكن مأهولة في بطليوس
بلديات بطليوس

بورغويلوس ديل كيرو


يعد الخروج من الجسد (اختصارًا ) في أغلب الأحيان مجرد عنوانٍ أو اسم لمجموعةٍ من الأشياء فأولًا حسب هذه النظرية إن الخروج من الجسد هو الكل أي مثلًا لنقل الدراسة، ومثلًا مادة الرياضيات هي نوع من الدراسة، فالخروج من الجسد OBE هو الكل مثل الدراسة وأنواعه هي:
الإسقاط النجمي Astral Projection أو AP اختصارًا
الرؤية عن بعد Remote Viewing
التجارب القريبة من الموت Near Death Experience أو NDE اختصارًا
و يمكن إدراج الحلم الواعي أو Lucid Dreaming تحت ذلك لكون الأحلام نتيجة خروج الروح أثناء النوم.
و أما في بعض الأحيان فالخروج من الجسد يعد نوعًا وحده، والطرح النجمي نوعًا آخر، وقرب من الموت يدرج أحيانًا تحت الخروج من الجسد، فهنا كل نوع وحده ليس مدرجًا تحت شيء.

الخروج من الجسد أو الإسقاط النجمي هو عيش الواقع، ولكن بجسم أثيري في محيط أثيري يسمى العالم الأثيري، كما أن أبحاثاً تشير إلى صلتها بعدم استقرارية في فص صدغي.

كيفية حدوث الطرح النجمي
بنظرية ما قد تكون هي الاقوي والأكثر قبولا يحدث الطرح النجمي كالتالي :
يقوم الجسد الاثيري أو جسد الطاقة والحيوية أثناء النوم بالشحن فينفتح ويتمدد لكي يقوم بجمع الطاقة وترسيبها * يقوم الجسد الاثيري بذلك طبيعيا فقط أثناء النوم. عندما يتمدد الجسد الاثيري تبدأ الشاكرات أو مركز الطاقة جميعها بوضع الطاقة (مجمع من قبل أو مباشرة) في جسد الاثيري أو جسد الطاقة على شكل مادة أثيرية * أثناء عملية الشحن تلك يقوم الجسد النجمي بالانفصال ويذهب الي البعد النجمي حيث يستطيع تكوين الأحلام ونقلها الي الجسد المادي.
إذا تم فعل هذا الانفصال أثناء الوعي أو ان أصبحت واعي بعد حدوثه يمكنك أخذ بعد السيطرة عليه * بذلك يصبح هذه عملية خروج من الجسد OBE أو طرح نجمي أو حلم واعي Lucid Dream>
أيضآ تحدث عن هذا المجال طالب في جامعة القاهرة فرع الخرطوم عبد العليم معلا التوم الباحث في العلوم الفلسفية.

الفرق بين أنواع الخروج

الخروج من الجسد
ال OBE يعد نوعًا من الطرح أو الإسقاط قريب جدًّا من العالم الحقيقي(المادي). غالبا ما يحدث أثناء تجارب القرب من الموت Near Death Experience، وهي عندما يخرج الشخص نتيجة حادثة مثل حادثة سيارة * جراحة * أزمة قلبية * ولادة وهكذا.... والخارجون من الجسد ب OBE يكونون واعين بما يحدث في العالم الحقيقي في الوقت الحقيقي. الخروج من الجسد OBE يختلف قليلا عن الإسقاط النجمي والحلم الواعي وذلك لان الرؤية بالوقت الحقيقي أي الوقت الحالي (أي ليس في المستقبل وهكذا) وذلك يجعله قريبًا جدًّا من العالم المادي؛ وذلك لأن الجسد النجمي يكون حاملًا كمية كبيرة من المادة الأثيرية.
هناك سببان رئيسان لحدوث ال OBE :
عندما يكون الشخص قريبًا من الموت * أو يكون معتقدًا ذلك، وذلك يسبب انتقال كمية كبيرة من المادة الأثيرية إلى الجسد النجمي استعداداً للموت. والسبب الثاني أن الشخص يكون لديه مراكز الطاقة نشطة تعمل على الشيء نفسه أي نقل المادة الأثيرية إلى الجسد النجمي * امتلاك مراكز طاقة نشطة يمكن أن يكون طبيعيًّا أي يكون الشخص مولوداً به أو يكون بالتدريب وتطوير مراكز الطاقة.
يمكن للشخص أن يقوم بال OBE في العالم المادي إذا كانت كمية المادة الأثيرية الناتجة من مراكز الطاقة كبيرة.
و في الحقيقة عندما تقوم بالإسقاط في العالم المادي لا تكون في العالم الحقيقي إنما تكون في المنطقة الفاصلة بين العالم المادي والعالم النجمي.

   تنيم

فيه يكون الجسد النجمي مسقطًا في العالم النجمي وهناك تكون الأشياء مختلفة قليلًا عن العالم الحقيقي * الوقت مختلف وممتد أي ان الساعة في العالم الأثيري تساوي بعض الدقائق في العالم الحقيقي كما أن الحقيقة في العالم الأثيري يمكن أن تتغير بسهولة. ومن الممكن أن تقابل أشخاصًا آخرين.

الحلم الواعي
هذا النوع يكون فيه الشخص واعيًا كليًّا بما يحلم * يمكن أن يتولى الشخص بعض التحكم في الحلم وفي الأحداث أو يمكن أن يقلب الحلم إلى خروج من الجسد أو إسقاط نجمي * الحلم الواعي شبيه للإسقاط النجمي أكثر من ال OBE؛ وذلك لأن الوقت يكون أيضا ممتدًّا.

إسقاط نجمي أم خروج من الجسد
أثناء الخروج من الجسد إذا فقدت بعض السيطرة في الوعي سوف تكون في حلم واعٍ ليس في العالم النجمي؛ وذلك لأنك أصبحت واعيًَا كليًّا بعد الانفصال وليس أثناءه.

ظهور ما بين البعدين
أي شيء غير مادي حتى الجسد المادي لا يمكن أن يعمل في العالم المادي أو قريبًا منه دون المادة الأثيرية * دون المادة الأثيرية يرجع أي وجود لامادي إلى بُعده * والمادة الأثيرية يمكن الحصول عليها فقط من خلال الأحياء في العالم المادي.

انظر أيضًا
 متلازمة أليس في بلاد العجائب
 اضطراب تبدد الشخصية
 الإسراء والمعراج
 رؤية ضخامية
 نوع فصامي

مراجع

روحانية
أحلام صافية
أعراض وعلامات المعرفة والإدراك والحالة العاطفية والسلوك

الخروج من الجسد


Verdiales are a Flamenco music style, and song form belonging to cante chico.

Originating in Almogía, near the Spanish port of Málaga in Andalucía, it is based upon the fandango. For this reason, the verdiales are sometimes known as fandangos de Málaga.

Normally played in the key of E phrygian (key of C major with a sharpened fifth) and rarely in A minor, the verdiales have a 12-count rhythm similar to the soleares, and bulerías.

(2:18, 502Kb). This example shows some of the more common falsetas you are likely to hear at an informal flamenco performance.

External links
Get to know the flamenco forms: verdiales
verdiales site

Flamenco styles

Verdiales


Alma María Pérez Parrado est une taekwondoïste espagnole, née le 21 décembre 2001 à Boiro (Galice). Elle est vice-championne du monde de taekwondo en 2021.

Biographie
Alma María Pérez Parrado est médaillée d'argent dans la catégorie des moins de 53 kg aux Championnats du monde féminins de taekwondo 2021 à Riyad, s'inclinant en finale face à la Turque Merve Dinçel.

Références

Liens externes

Taekwondoïste espagnole
Naissance en décembre 2001
Naissance dans la province de La Corogne

Alma María Pérez Parrado


n Centauri (n Cen), également désignée HD 111968 ou HR 4889, est une étoile de la constellation australe du Centaure. Elle est visible à l'œil nu avec une magnitude apparente de 4,27. D'après la mesure de sa parallaxe annuelle par le satellite Hipparcos, elle est située à environ  de la Terre. La vitesse radiale de l'étoile est mal contrainte, avec une valeur estimée de .

n Centauri est une étoile de type A, mais il y a des désaccords sur sa classe de luminosité selon les classifications. En 1957, Antoinette de Vaucouleurs lui attribue une classe de , suggérant que c'est une géante. Olin J. Eggen lui a attribué une classe de  en 1962, tout comme Richard Orren Gray et Robert F. Garrison en 1989, indiquant qu'elle serait plutôt sur la séquence principale. En 1982, Nancy Houk a donné une classe de luminosité , signifiant que c'est une étoile sous-géante.

n Centauri est 1,6 fois plus massive que le Soleil et elle âgée d'environ . Elle tourne sur elle-même à une vitesse de rotation projetée de . L'étoile est 34 fois plus lumineuse que le Soleil et sa température de surface est de .

Notes et références

Lien externe

Constellation du Centaure
Étoile de type spectral AIII
Étoile de type spectral AIV
Étoile de type spectral AV
Centauri, n
Objet du Cape Photographic Durchmusterung
Objet du Córdoba Durchmusterung
Objet du catalogue Gliese-Jahreiss
111968
062896
4889

HD 111968


Andrónico Leontari Brienno fue un embajador bizantino que vivió en el , probablemente murió entre el 29 y 30 de mayo de 1453.

Biografía

En 1450 el emperador bizantino Constantino XI envió a Leontari Brienno como embajador a Italia, su misión era tratar de ayudar a persuadir al Papa para lanzar una nueva cruzada que podría salvar Constantinopla de los otomanos, y luego la dirigiría a Jerusalén.

Así Leontari entró en las ciudades italianas más poderosas de la época, pasando por Venecia, Ferrara y Roma. Pero la respuesta de los italianos fueron vagas promesas de ayuda, que pronto terminaron en el olvido.

El Papa Nicolás V prometió participar en la protección de Constantinopla, pero exigió como condición indispensable el restablecimiento del patriarca Gregorio III y acelerar el proceso de reunificación de las dos iglesias, algo difícil por la fuerte oposición de los nobles anti-unionistas y el pueblo. Leontari luego regresó a Constantinopla para informar al emperador.

En 1453, el emperador Constantino XI nombró a Leontari Brienno, y Fabruzzi Corner (un veneciano) comandantes de la defensa del puerto de Charisios. Leontari Brienno probablemente murió entre el 29 y 30 de mayo de 1453, en la defensa de Constantinopla.

Referencias
  Agostino Pertusi (a cura di), La caduta di Costantinopoli. Le testimonianze dei contemporanei, Milano, Mondadori (Fondazione Valla), 1976, ISBN 8804134313
  Agostino Pertusi (a cura di), La caduta di Costantinopoli. L'eco nel mondo, Milano, Mondadori (Fondazione Valla), 1976, ISBN 8804134313
  John Julius Norwich, Bisanzio , Milano, Mondadori, 2000. ISBN 8804481854

Nobles del Imperio bizantino
Generales del Imperio bizantino
Guerras otomano-bizantinas

Andrónico Briennio Leontaris


Sinonim veya Eş Anlamlılık, canlıların latince isimlerinin birden fazla olması. Tabiattaki taksonlar bilim alemi içinde ilk defa tespit edildikleri zaman elde edilen ilk örneklere dayanarak morfolojik özellikleri tanımlanır ve takson nomenklatür kurallarına uygun biçimde isimlendirilir. Verilen ismin binominal olmasının yanı sıra, bir tanıma sahip
olması da şarttır.

Örneğin:

 Aricia agestis Schiffermüller, 1775
 Aricia asiatica Obraztsov, 1900
 Aricia anatolica Watson, 1910
 Eumedonia afghana Brulle, 1950

Daha sonraki bir tarihte herhangi bir yazar, bu taksonlar hakkında yeni bilgiler eder ve hepsinin tek bir türe ait olduklarını ortaya çıkarır ise, bu yeni türün, mevcut 4 isimden hangisiyle çağrılacağı sorusunun cevabı, kurallara uygun biçimde teklif edilmiş isimlerin öncelik kuralları da dikkate alınarak değerlendirilmesiyle bulunabilir. Ortaya çıkan bu yeni durumda, önceden 4 ayrı tür imiş gibi tanımlanan taksonlar, eğer birbirlerinden taksonomik açıdan farklı değilseler, o zaman birbirleriyle sinonim sayılırlar. Yayın tarihleri dikkate alınarak genç ve yaşlı sinonimler olarak sınıflanırlar.

Ortaya çıkan yeni durumda, önceden 4 ayrı tür imiş gibi tanımlanan taksonlar eğer birbirlerinden alt tür seviyesinde farklı olsalardı ve aralarındaki coğrafik bölgelerde melez populasyonlarına rastlansaydı, o zaman bunlar yeni bir taksonomik kategoriye (alt tür) transfer edilirdi. Tür olarak tanımlanıp, sonradan farklı bir kategoriye transfer edildiğinde yeni oluşturulan durum "status novum" olarak bir defaya mahsus olarak bunu yapan yazar tarafında çalışmasında belirtilerek yayınlanır.
 Aricia agestis Schiff., 1775
 A- Aricia agestis ssp. agestis Schiff., 1775
 B- Aricia agestis ssp. asiatica Ob., 1900 (stat.n.)
 C- Aricia agestis ssp. anatolica Wt., 1910 (stat.n.)
 D- Aricia agestis ssp. afghana (Br.,1950) (stat.n.,comb.n)
 E- Aricia agestis ssp. iberica Rebel, 1960

Yukarıdaki örnekte transferler sonrasında yeni durumlar görülüyor. Bu arada (D) taksonu transfer olurken farklı isim kombinasyonu da değişmiştir. Ilk defa tanımlanırken kullanıldığı cinsten başka bir cinse transfer olursa bu yeni kombinasyon da bir defalık belirtilir. "comb. novum". Tabii olarak, bu türe, sonradan bulunan yeni alttürler tanımlanmak şartıyla ilave edilebilir (E). Tür kategorisinde bir takson, orijinalde tanımlandığı cinsten alınarak bir başka cinse transfer edilirse, o taksonun yazarı ve yayın tarihi, bundan sonraki yayınlarda parantez içinde yazılır. Ancak, tekrar orijinal cinse transfer edildiği takdirde, söz konusu taksonun yazar ve yayın tarihi parantezden çıkartılır.

Bilimsel sınıflandırma
Taksonomi (biyoloji)

Sinonim (taksonomi)


රංගනයට මනා ඉල්ලුමක් ඇත. ශාරිරික අනතුරුව වෘත්තිමය නර්තනය තුල පෙන්වා දෙන්නේ තරුණ නර්තනය ශිල්පීන් හා වාත්තියන් හට බලපාන විවිධ ප්‍රකාරය. තවද 'ක්‍රීඩා අනතුරු' සහ 'සේවාස්ථාන ආතතිය' නර්තන ශිල්පින් හට සාමාන්‍යය තත්ත්වට වැඩි ශරීර නිරූපණය ප්‍රශ්ණ සහ ආහාර ගැනිමේ ආබාධ ඇති වේ. මෙම ලිපියෙහි මෙම ප්‍රශ්ණ විලින් මිදීම ගෙන යුතු පියවරද විස්තර කෙරේ.

නර්තනයේ අනතුර


Jüri Pootsmann (født 1. juli 1994 ) er en estisk sanger. Han repræsenterede Estland ved Eurovision Song Contest 2016.

Sangere fra Estland
Estlands Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2016

Jüri Pootsmann


An Eriocaulon griseum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich August Körnicke. An Eriocaulon griseum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon griseum


Lloyd Werft ou Lloyd Werft Bremerhaven GmbH  est un chantier naval situé en Allemagne, à Bremerhaven.

Histoire

Il est fondé en 1863 par la compagnie maritime Norddeutscher Lloyd, d'abord principalement utilisé comme atelier de réparation pour la flotte marchande de l'entreprise. Ce nouveau chantier est créé en échange et en plus de l'ancien petit atelier Lloyd à Brême qui est déjà fondé en 1857.

Dans les années 1970, le chantier naval devient membre du groupe Vulkan.

Chantier naval en Allemagne

Lloyd Werft


Ernesto Nathan Rogers (16 de março de 1909 - 7 de novembro de 1969) foi um arquiteto, escritor e educador italiano.

Biografia
Nascido em Triest, Itália, grduou-se no Politecnico di Milano, Itália, em 1932. É primo do renomado arquiteto anglo-italiano Richard Rogers.
Varese.

Grupo BBPR
Rogers, juntamente com Gian Luigi Banfi, Ludovico Belgiojoso e Enrico Peressutti, em 1932 formaram uma parceria arquitetônica em Milão, Itália chamada BBPR (dos nomes dos arquitetos). Como sócio do BBPR, Rogers realizou diversos projetos. Talvez sua obra mais conhecida seja a Torre Velasca, localizada no centro histórico da cidade de Milão.

No período entre as duas Guerras Mundiais um relato de suas atividades praticamente coincide com os compromissos do BBPR como um todo.

Editor e jornalista
No período pós-guerra Rogers se distinguiu de seus parceiros por seu trabalho como jornalista, crítico e publicitário de arquitetura.

Associado a periódicos de arte e arquitetura de seus tempos de estudante, na verdade, ele co-editou Quadrante de 1933 a 1936, e como um escritor prolífico, além de arquiteto, foi fundamental para o estabelecimento do racionalismo italiano (it: razionalismo).

De 1953 a 1965 teve a direção da revista Casabella.

Anos de guerra
Durante sua internação na Suíça (1943-1945), ele manteve seu interesse pelo jornalismo, além de ser ativo no antifascista Partito d'Azione.

Debate cultural pós-guerra
Em seu retorno a Milão, assumiu a Domus como editor-editor (1946-1947), desenvolvendo sua reputação internacional como periódico de arquitetura. A maior contribuição de Rogers para a polêmica arquitetônica europeia, e o debate sobre a neoliberdade italiana em particular, foi através de sua editoria de Casabella no período chave de 1953 a 1964.

Dal cucchiaio alla città ("Da colher à cidade") é o slogan criado por Ernesto Rogers em 1952 na Carta de Atenas. Ele explicou a abordagem típica de um arquiteto milanês, projetando uma colher, uma cadeira e uma lâmpada e no mesmo dia trabalhando em um arranha-céu.

O grupo de arquitetos, incluindo Aldo Rossi, Vittorio Gregotti e Giancarlo de Carlo, com quem conduziu o debate através das colunas de Casabella, e através de artefatos e escritos, continuou a influenciar a arquitetura ocidental.

Rogers desempenhou um papel vital na transição do racionalismo do pós-guerra para a aceitação do contexto histórico como um dos principais determinantes do estilo.

Escritos

 Esperienza dell'architettura, Skira, 1997
 Il senso della storia, continuità e discontinuità, Unicopli, 1999
 Lettere di Ernesto a Ernesto e viceversa, Archinto, 2000
 Gli elementi del fenomeno architettonico, Marinotti, 2006
 Editoriali di architettura, Zandonai, Rovereto 2009

Referências
Arquitetos da Itália

Ernesto Nathan Rogers


Serena Dipierro () é uma matemática italiana, cuja pesquisa envolve equações diferenciais parciais, a regularidade de sua solução, suas transições de fase, operadores não locais e problemas de fronteira livre, com aplicações que incluem dinâmica populacional, mecânica quântica, cristalografia e matemática financeira. É professora na Escola de Física, Matemática e Computação da Universidade da Austrália Ocidental, onde dirige o departamento de matemática e estatística.

Formação e carreira
Depois de obter uma laureia na Universidade de Bari em 2006, e um mestrado sob orientação de Lorenzo D'Ambrosio na mesma universidade em 2008, completou um doutorado em matemática na Scuola Internazionale Superiore di Studi Avanzati em Trieste em 2012. Sua tese, Concentration phenomena for singularly perturbed elliptic problems and related topics, foi orientada por Andrea Malchiodi.

Foi pesquisadora de pós-doutorado na Universidade do Chile e na Universidade de Edimburgo, bolsista da Fundação Alexander von Humboldt, e membro do corpo docente da Universidade de Melbourne e da Universidade de Milão, antes de assumir seu cargo atual na Universidade da Austrália Ocidental em 2018.

Livro
Com María Medina de la Torre e Enrico Valdinoci, Dipierro é coautora da monografia Fractional Elliptic Problems with Critical Growth in the Whole of  (; Edizioni Della Normale, 2017).

Referências

Ligações externas

Professores da Universidade de Melbourne
Professores da Universidade de Milão
Professores da Universidade da Austrália Ocidental
Matemáticos da Itália
Matemáticas da Itália
Matemáticos da Austrália
Matemáticas da Austrália
Alunos da Universidade de Bari
Pessoas vivas

Serena Dipierro


Jerome "Jerry" Hal Lemelson (July 18, 1923 – October 1, 1997) was an American engineer, inventor, and patent holder. Several of his inventions and works in the fields in which he patented have made possible, either wholly or in part, innovations like automated warehouses, industrial robots, cordless telephones, fax machines, videocassette recorders, camcorders, and the magnetic tape drive used in Sony's Walkman tape players. Lemelson's 605 patents made him one of the most prolific inventors in American history.

Lemelson was an advocate for the rights of independent inventors; he served on a federal advisory committee on patent issues from 1976 to 1979. A series of patent litigations and subsequent licensing negotiations made him a controversial figure, seen as staunch supporter for the rights of independent inventors, while criticized by patent attorneys and directors of some of the companies with whom he was involved in litigation.

In 1993, Lemelson and his family established the Lemelson Foundation, a philanthropy with the mission to support invention and innovation to improve lives in the United States and developing countries.

Biography

Lemelson was born on Staten Island, New York, on July 18, 1923, the oldest of three brothers. His father was a physician of Austrian-Jewish descent. His first invention, as a child, was for a lighted tongue depressor that his father, a local physician, could use. He also ran a business in his basement as a teenager, making and selling gas-powered model airplanes.

He attended New York University after serving during World War II in the United States Army Air Corps engineering department. His experience with teaching African American engineers, in segregated units in the Army, led to a lifelong interest in civil rights and in particular promoting the education of minority engineering students.

After the war he received two master's degrees: in aeronautical as well as industrial engineering. He worked for the Office of Naval Research on Project SQUID, a postwar effort to develop pulse jet and rocket engines and then Republic Aviation, designing guided missiles. After taking a job as a safety engineer at a smelting plant in New Jersey, he quit because he claimed the company would not implement safety improvements Lemelson believed could save lives. This was his last job before striking out on his own as an independent inventor.

Lemelson's first major invention involved utilizing a universal robot, for use in a variety of industrial systems, that could do numerous actions such as welding, moving and measuring products, and utilized optical image technology to scan for flaws in the production line. He wrote a 150-page application which he submitted for his first patent, on what he termed "machine vision", in 1954. Parts of these automated warehousing systems he licensed to the Triax Corporation in 1964.

During the 1950s, he also worked on systems for video filing of data utilizing magnetic or videotape to record documents, which could be read either on a monitor or from stop frame images. This process, along with mechanisms to control and manipulate the tape, were later licensed to Sony in 1974 for use in both audio and video cassette players. During this period, he also worked on a series of patents developing aspects of data and word processing technologies. He licensed twenty of these patents to IBM in 1981. IBM offered him a position running one of their research divisions, which Lemelson declined because he wanted to remain an independent inventor. He also developed a series of patents on the manufacturing of integrated circuits, which he licensed to Texas Instruments in 1961. While working during this period on complex industrial products, ranging across the fields of robotics, lasers, computers, and electronics, Lemelson utilized some of the concepts in these more "high tech" areas and applied them to a variety of toy concepts, receiving patents for velcro target games, wheeled toys, board games, and improvements on the classic propeller beanie, among others. An exhibit of his toy inventions was shown in 2012 at the Smithsonian National Museum of American History.

This cross-pollination across disparate fields was typical for Lemelson, and can be seen in how he devised ideas and patents for new ways of making semiconductors. While watching and reading about the problems with the heating and subsequent oxidation on heat shields of rockets re-entering the Earth's atmosphere, Lemelson realized that this same process could operate on the molecular level when electrical resistance in a silicon wafer creates an insulative barrier and thus provides for more efficient conduction of electric current.

From 1957 on, he worked exclusively as an independent inventor. From this period onwards, Lemelson received an average of one patent a month for more than 40 years, in technological fields related to automated warehouses, industrial robots, a talking thermometer (for the blind), cordless telephones, computer controlled spraying robots, fax machines, videocassette recorders, heat-sealing machine, illuminated highway markers, patient monitoring systems, camcorders, and the magnetic tape drive used in Sony's Walkman tape players. As an independent inventor, Lemelson wrote, sketched, and filed almost all of his patent applications himself, with little help from outside counsel.

Lemelson was described as a "workaholic", spending 12 to 14 hours a day writing up his ideas, and oftentimes as much as 18 hours a day tinkering. His notebooks holding these ideas numbered in the thousands. Lemelson's younger brother said that when he and Lemelson were roommates in college, after they would go to sleep, the light would go on several times during the night and Lemelson would write something down. In the morning, Lemelson's brother would read and witness the several inventions that Lemelson had conceived of that previous night. His brother stated, "This happened every night, seven days a week".

Lemelson died in 1997, after a one-year battle with liver cancer. In the final year of his life, he applied for over 40 patents, many of them in the biomedical field related to cancer detection and treatment, including a "Computerized medical diagnostic system" () and several "Medical devices using electrosensitive gels," all issuing posthumously. In 2009, 12 years after his death, , for a "Facial-recognition vehicle security system," was issued in Lemelson's name.

Lemelson was a staunch advocate for the rights of independent inventors. He served on a federal advisory committee on patent issues from 1976 to 1979. In this capacity, he advocated for a variety of issues, including protecting the secrecy of patent applications and advocating for the "first to invent" patent system. In his testimony before the Patent Trademark Office Advisory Committee, he decried what he believed as an "innovation crisis", and that the barriers, such as high legal and filing costs as well as failures of the courts to protect the rights of independent inventors, were creating a negative environment for American inventors and US technological ascendancy.

Patents and litigation
Jerome H. Lemelson was granted more than 600 patents, making him one of the 20th century's most prolific patent grantees.

Through much of his later career, Lemelson was involved in a series of patent litigations and subsequent licensing negotiations. As a result, he was both excoriated by his legal opponents and hailed as a hero by many independent inventors. For example, Lemelson claimed he had invented the "flexible track" used in the popular "Hot Wheels" toys manufactured by Mattel. In the 1980s Lemelson sued for willful patent infringement, from which he initially won a substantial judgement in a jury trial. This case was later overturned on appeal. Later that same year, Lemelson won a $17 million judgement against Illinois Tool Works for infringement on a robot tool spraying device, which was upheld on appeal.

In relation to other litigation, Lemelson is most well known for what he termed his "machine vision" patents, the earliest of which dates from the mid-1950s. These patents described scanning visual data from a camera, which are then stored in a computer. Combining with robotic devices and bar coders, this technology could be used to check, manipulate, or evaluate the products moving down an assembly line. Items or products could then be adjusted or sent on to different parts of a factory for further procedures. Lemelson also sued a variety of Japanese and European automotive and electronics manufacturers for infringing on his machine vision patents. Lemelson and these companies reached a settlement, with the companies taking a license to the patents, in 1990-1991.

Lemelson later utilized this strategy in attempting to reach settlements over alleged patent infringement with American companies. Before his death he first sued, then negotiated and received royalties from a variety of corporations. He was controversial for his alleged use of submarine patents to negotiate licenses worth over $1.3 billion from major corporations in a variety of industries. Partially as a result of his filing a succession of continuation applications, a number of his patents (particularly those in the field of industrial machine vision) were delayed, in some cases by several decades. This had the effect of taking the industry by surprise when the patents in question finally issued.
Lemelson's tactics effectively resulted in these industries growing and flourishing without being aware of the impending patent-infringement lawsuits.  This effectively translated into large, highly profitable lawsuit targets.

Lemelson's supporters have claimed that the bureaucracy of the Patent Office was also responsible for the long delays. The courts, in the Symbol and Cognex case discussed below, however found that Lemelson had engaged in "culpable neglect" and noted that "Lemelson patents occupied the top thirteen positions for the longest prosecutions from 1914 to 2001." However, they found no convincing evidence of inequitable conduct. Indeed, Lemelson always claimed that he followed all the rules and regulations of the United States Patent Office.

In 2004, Lemelson's estate was defeated in a notable court case involving Symbol Technologies and Cognex Corporation, which sought (and received) a ruling that 76 claims under Lemelson's machine vision patents were unenforceable. The plaintiff companies, with the support of dozens of industry supporters, spent millions on this landmark case. The ruling was upheld on September 9, 2005 by a three judge panel of the U.S. Court of Appeals for the Federal Circuit under the doctrine of laches, citing "unreasonably long […] delays in prosecution". Lemelson's estate appealed for a review by the full circuit en banc. On November 16, 2005, the full court declined to review the case, and, citing "prejudice to the public as a whole," extended the original unenforceability ruling to all claims under the patents in question.

However, the judge also ruled that Cognex and Symbol did not demonstrate that Lemelson had "intentionally stalled" getting the patents. Lemelson himself always denied intentionally stalling the patent application process, and asserted that he attempted for many years to get companies interested in his ideas, only to be rejected by what he termed the "not invented here" response. Indeed, although Lemelson died in 1997, uncontested patents he had applied for were still being issued as late as 2005-2006, such as his patent titled "Superconducting electrical cable" () which was applied for in May 1995, but only issued in October 2005.

As a result of cases like Lemelson, US lawmakers were urged to revise patent law to constrain inventors like Lemelson who emerge after an extended period of time demanding large licensing fees. Under current US law (35 U.S.C. 122 and 37 C.F.R. 1.211), revised by Congress in 1999, most patent applications are published 18 months after being received and any resulting patents expire 20 years after the filing date, serving to limit surprise or "submarine" patents. Lemelson's applications were submitted under older rules, which kept the application confidential during patent prosecution.

Controversy

The sharpest criticism of Lemelson is that he engaged in unfair "submarine" patent filings. Such filings are said to piggyback new patents onto applications filed years, even decades, earlier. When the technology in question comes into widespread use, the older patent claim surfaces again and the applicant seeks large fees to license the patent(s) in question.

Honors
Lemelson, named Engineer of the Year by readers of Design News in 1995, made many millions in uncontested licenses with a number of the world's most successful companies including IBM and Sony, among others. In 1995, Lemelson received the Golden Plate Award of the American Academy of Achievement. On Thomas Edison's birthday in 1998, the John Templeton Foundation, which recognizes "the incalculable power of the human mind," made a posthumous award.

Lemelson Foundation

The Lemelson Foundation is a private IRC 501(c)(3) philanthropic organization founded in 1993 by Jerome Lemelson and his wife Dorothy."

Quotes

See also
 Gerald D. Hosier and Steven G. Lisa who served as the main attorneys for Jerome Lemelson.
 Independent inventor
 Patent troll

Citations

General references
 Hansen, Susan (March 2004). "Breaking the (Bar) Code. The fabled Lemelson patents won't scan anymore. How Jesse Jenner brought down a billion dollar licensing empire." (PDF), IP Law & Business
 Heinze, William F. (May 2002). "Dead Patents Walking: Loopholes in the patent process exploited by Jerome Lemelson, one of the most prolific inventors of all time, may be finally closing in on him". IEEE Spectrum. Volume 39, no. 5. pp. 52–54. .
 Maloney, Lawrence D. (March 1995). "Lone Wolf of the Sierras", Design News
 Petroski, Henry "An Independent Inventor", American Scientist, May 1998
 Riordan, Teresa (April 26, 2004). "Patents; The Lemelson Foundation, named for a prolific inventor, aims to reward inventions that help poor countries develop.", The New York Times
 Siegel, Robert P. (Winter 2005). "As Patent Laws Weaken Innovation Suffers", Strategy+Business
 Varchaver, Nicholas (May 14, 2001). "The Patent King", Fortune magazine
 "Lemelson-MIT winner stripped of prize", VooDoo, Spring 2002, MIT, Vol. 5, no. 1, p. 10 (satirical magazine)

External links
 Jerome Lemelson biography on The Lemelson Foundation official web site

1923 births
1997 deaths
Philanthropists from New York (state)
20th-century American engineers
20th-century American inventors
20th-century American philanthropists
20th-century American Jews
American people of Austrian-Jewish descent
People from Staten Island
Polytechnic Institute of New York University alumni
Deaths from cancer in California
Deaths from liver cancer
Inventors from New York (state)

Jerome H. Lemelson


Elsa Plath-Langheinrich, geborene  Elsa Langheinrich (* 21. Januar 1932 in Gersfeld), ist eine deutsche Autorin und Heimatforscherin.

Leben
Sie wurde im Pfarrhaus in Gersfeld (Rhön) geboren und wuchs zusammen mit ihren sechs Geschwistern auf. Sie besuchte die Marienschule in Fulda und begann 1950 ein Studium der Katechetik und der Kirchenmusik an der Kirchenmusikschule in Schlüchtern. Dort lernte sie ihren späteren Ehemann Richard Plath (* 17. September 1930 in Kiel; † 23. Dezember 2010 in Uetersen) kennen. Nach Abschluss des Studiums erhielt sie eine Stelle als Kantorin und Organistin an der St.-Thomas-Kirche in  Lübeck. Diese Tätigkeiten gab sie 1956 auf und folgte dem zukünftigen Kantor und Kirchenmusikdirektor der Klosterkirche Uetersen Richard Plath nach Uetersen, um ihn dort zu heiraten. Auch als Ehefrau blieb Elsa Plath-Langheinrich beruflich engagiert und gab Klavierunterricht, unterstützte die Arbeit ihres Mannes, auch nachdem ihre drei gemeinsamen Kinder geboren wurden (Zweitgeborene: Ulrike Streck-Plath). Daneben begann sie mit intensiven historischen Studien über das Kloster Uetersen, deren bedeutendstes Ergebnis das 1989 erschienene Buch Als Goethe nach Uetersen schrieb: Das Leben der Conventualin Augusta Louise Gräfin zu Stolberg-Stolberg war. Neben ihrer Tätigkeit als Autorin betreut sie auch das historische Archiv des Klosters Uetersen. Zudem gründete sie den Verein "Klostertage Uetersen", der alle zwei Jahre Konzerte und Vorträge veranstaltet.

Ehrungen
 Im Jahr 2000 wurde ihr die Verdienstmedaille des Verdienstordens der Bundesrepublik verliehen.
 2006 erhielt sie die Uetersener Rosennadel.

Werke (Auswahl)
 Die fliegende Geige in Uetersen. Eine Geschichte aus der Zeit des Uetersener Kirchbaus 1749. Nach historischen Quellen und nach eigener Fantasie geschrieben. (= Uetersenensien. Bd. 1, ). Mit Fotos von Gerd Nelaimischkis und Zeichnungen von Ulrike Plath. Selbstverlag, Uetersen 1983.
 Vom Ueterst End nach Uetersen. Ein unterhaltsamer Gang durch 750 Jahre Uetersener Geschichte. Auf der Grundlage überlieferter Historie in Reime gesetzt für ein Spiel der Klosterkinderchöre zum Heimatjubiläum. 750 Jahre Uetersen (= Uetersenensien. Bd. 3). Selbstverlag, Uetersen 1984.
 Das verkehrte Horn in der Klosterkirche zu Uetersen. Eine Erzählung. Selbstverlag, Uetersen 1985.
 Als Goethe nach Uetersen schrieb. Das Leben der Conventualin Augusta Louise zu Stolberg-Stolberg. Wachholtz, Neumünster 1989, ISBN 3-529-02695-6.
 Theodor von Kobbe: Die Schweden im Kloster Uetersen. Unheimliche Geschichten in historischem Rahmen (= Uetersenensien. Bd. 5). 162 Jahre nach ihrem Erscheinen für heutige Leser wieder ans Licht geholt. Mit Illustrationen versehen von Lieselotte Schönfelder. Selbstverlag, Uetersen 1992 (Überarbeitete Ausgabe des Romans).
 Das Uetersener Weihnachtsspiel. Für die evangelische Kirche "Am Kloster" zu Uetersen (= Uetersenensien. Bd. 6). Mit Illustrationen versehen von Ingrid Rudloff-Kramme. Selbstverlag, Uetersen 1995.

 als Herausgeberin: Johann Wolfgang Goethe: Briefe an Augusta Louise zu Stolberg. Goethes Briefe ins holsteinische Kloster Uetersen. Wachholtz, Neumünster 1999, ISBN 3-529-02682-4 (4., neu durchges. und verbesserte Aufl. ebenda 2010, ISBN 978-3-529-02682-9).
 Das Engelkonzert in der Klosterkirche zu Uetersen. Eine Betrachtung des Deckengemäldes in Versen. Mit Illustrationen von Helmut Seestädt. Selbstverlag, Uetersen 2000, ISBN 3-00-006242-4.
 Heute will ich fröhlich, fröhlich sein … Von der Freundschaft zwischen der Uetersener Konventualin Augusta Louise Gräfin zu Stolberg-Stolberg und dem Wandsbecker Bothen Matthias Claudius. Heiteres und Ernstes aus Briefen, alten Schriften und Archiven ans Licht geholt. Wachholtz, Neumünster 2005, ISBN 3-529-02605-0.
 Das Kloster am Uetersten End. Ein kleiner Wegweiser durch den historischen Park des einstigen Zisterzienserinnenklosters und späteren Adeligen Damenstiftes Uetersen. C. D. C. Heydorns Verlag, Uetersen 2008, ISBN 978-3-934816-04-6.
 Vom Zisterzienserinnenkloster zum Adeligen Damenstift im holsteinischen Uetersen. Aus acht Jahrhunderten. = Kloster Uetersen in Holstein. Mit Zisterzienserinnen und adeligen Stiftsdamen durch acht Jahrhunderte. Wachholtz, Neumünster 2008, ISBN 978-3-529-02813-7.
 Goethes Flirt mit Schleswig-Holstein. Briefe an Augusta Louise zu Stolberg-Stolberg im holsteinischen Kloster Uetersen. Boyens Buchverlag, Husum 2018. 'ISBN  978-3-8042-1483-5.

Weblinks

Autor
Heimatforscher (Schleswig-Holstein)
Klassischer Organist
Kirchenmusiker (Lübeck)
Christlicher Kantor
Träger des Bundesverdienstkreuzes (Verdienstmedaille)
Person (Uetersen)
Deutscher
Geboren 1932
Frau

Elsa Plath-Langheinrich


Türk aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Türk (etimoloji), Türk kavramı.
 Göktürk, Türk adını tarihte ilk kez kullanan halk ve bu halk tarafından kurulan devletin adı
 Türkler, soyu Ön Türklere dayanan halklar
 Türkler, Türkiye Türkleri, Anadolu Türkleri ya da Osmanlı Türkleri olarak da bilinen Oğuz boyuna mensup bir halk
 Türkler, etnik kökenine bakılmaksızın Türkiye Cumhuriyeti'ne vatandaşlık bağıyla bağlı olan kişilere verilen ad
 Türk, 20. yüzyılın başlarında Osmanlı'dan İspanyolcanın konuşulduğu Latin Amerika ülkelerine göç eden Arap, Süryani gibi halklara mensup kişileri nitelemek için el turco (Türk), los turcos (Türkler); Portekizcenin konuşulduğu Brezilya'da ise o turco (Türk), os turcos (Türkler) şekillerinde kullanılan sözcük
 Türk, kimi zaman komşu halklar tarafından Boşnak, Arnavut, Pomak, Torbeş gibi Müslüman Balkan halklarını nitelemede kullanılan sözcük
 Jön Türkler, Osmanlı İmparatorluğu'nda Birinci Meşrutiyet'in ilan edilmesinde etkili olan devrimci grup.
 Türk, mitolojide tüm Türk halklarının efsanevi atası, Yafes'in oğlu, Nuh Peygamber'in torunu.

Kişiler
 Hikmet Sami Türk (d. 1935), eski Türkiye Cumhuriyeti Adalet Bakanı
 Ahmet Türk (d. 1942), Türk siyasetçi
 Danilo Türk (d. 1952), eski Slovenya Devlet Başkanı
 Enzo Türk, İtalyan aktör ve senaryo yazarı.
 Roy Turk, Amerikalı besteci.
 John Turk, Amerikalı aktör.
 Željko Turk, Hırvat bir politikacı.
 Carlos Menem (d. 1930), El Turco lakabıyla bilinen eski Arjantin devlet başkanı
 Philippe Liégeois (d. 1947), Turk takma adıyla tanınan Belçikalı karikatürist

Filmler
 Türk Malı, başrollerde Şafak Sezer ve Binnur Kaya'nın bulunduğu, 2010-2011 yılları arasında yayınlanan durum komedisi
 Bir Türk'e Gönül Verdim, yönetmenliğini Halit Refiğ'in yaptığı 1969 tarihli Türk filmi
 Kore'de Türk Kahramanları, yönetmenliğini Seyfi Havaeri'nin yaptığı 1951 yapımı Türk filmi
 Kore'de Türk Süngüsü, yönetmenliğini Vedat Örfi Bengü'nün yaptığı 1951 yapımı Türk filmi
 Bize Türk Derler, yönetmenliğini Nuri Akıncı'nın yaptığı 1965 yapımı Türk filmi
 Müthiş Türk, yönetmenliğini Nuri Ergün'ün yaptığı 1970 yapımı Türk filmi
 Yemen'de Bir Avuç Türk, yönetmenliğini Yılmaz Atadeniz'in yaptığı 1970 yapımı Türk filmi
 Türk Tutkusu, özgün adı La Pasión Turca olan, Vicente Aranda'nın yönettiği 1994 İspanya yapımı film
 Turk 182, Bob Clark'ın yönettiği, Timothy Hutton'ın oynadığı, 1985 yapımı ABD filmi
 Un Turco Napoletano, yönetmenliğini Mario Mattoli'nin yaptığı 1953 İtalya yapımı film
 Türk Caddesindeki Ev, özgün adı No Good Deed olan, Bob Rafelson'un yönettiği 2002 yapımı ABD filmi

Diğer
 Türk, satranç makinesi
 Christopher Turk, Amerikan kurgusal film karakteri.
 Amazon Mechanical Turk, Amazon.com'un 3 Kasım 2005 itibarıyla kullanıcılarına sunmuş olduğu soru-cevap hizmetidir
 Virgil Sollozzo, Mario Puzo'nun aynı adlı eserinden uyarlanan The Godfather filminde Türk lakaplı hayali karakter.
 Turk, California, Amerika Birleşik Devletlerinde bir yerleşim yeri.

Türk (anlam ayrımı)


Domenico Gaetano Maria Donizetti (29 Kasım 1797, Bergamo, İtalya – 8 Nisan 1848, Bergamo) İtalyan opera bestecisi. En ünlü bestesi 1835 yılında bestelediği Lucia di Lammermoor 'dir.

Yaşamı
Altı çocuklu bir ailenin beşinci çocuğu olarak çok fakir bir ortamda dünyaya geldi. Babası Andrea tefeci dükkânında görevliydi, annesi Domenica Nava ise terziydi. Müzikle ilgisi olmayan ailesine rağmen, Donizetti'nin içindeki gizli yetenekler opera bestecisi olan Simon Mayr'in desteği altında ortaya çıktı. Mayr, 1806 yılında parasız eğitim veren bir müzik okulu kurmuştu. Donizetti bu okula katılan ilk öğrencilerdendi ve 1814 yılına kadar burada eğitim gördü. Bu okul, İtalya'nın diğer şehirlerinde sık rastlanmayan bir müzik eğitimi veriyordu. Mayr, Donizetti'ye büyük destek sağladı, hatta iki yıl boyunca Bolonya'daki Padre Mattei'den konturpuvan dersi alması için maddi destek verdi. Donizetti, 1817 yılında Bergamo'ya döndüğünde Mayr, genellikle Venedik'te iş yapan bir kuruluştan kontrat almasını sağladı. Donizetti'nin "Zoraida di Granata" operası Napoli operası ile verimli bir anlaşma yapmasını sağlayacak kadar başarılı bulunmuştu.

Meteorik kariyeri olan çağdaşlarının aksine Donizetti, şöhret basamaklarını ağır ağır tırmandı. 1822 yılında Napoli'de besteci olarak çalışmaya başladı Ve içlerinde "L'ajo nell'imbarazzo" ve "Elisabetta al Castello di Kenihvorth" olan bazı güzel eserlerini besteledi. Fakat ilk büyük başarısı ancak 1830 yılında Milano'da Teatro Carcano'da oynanan Anna Bolena ile geldi. Eser Öyle büyük ilgi uyandırdı ki kısa zamanda Paris, Londra, Madrid, Dresden ve Havana'da oynandı. Enerjik çatışmalar ve vokal gösterişe dayalı Anna Bolena, Donizetti'nin sıklıkla kullanacağı; İngiltere, İskoçya ve delilik temalarını içeren ilk operasıdır. En çok bilinen operası Lucia di Lammermoor da aynı temaları içerir.

Verimli, rahat ve zengin bir şekilde çalışma masasında oturur, etrafını saran kıskançlıklara karşı duyarsız ve habersiz bir şekilde kantatların, dini eserlerin ve motetlerin yanında başarılı iki üç operayı bir yıl içinde besteler, üzerine düşen her görevi yapardı. Kontrat, libretto ve tiyatrolardaki kargaşalara rağmen ayrıca Napoli Konservatuvarında öğretmenlik görevi de üstlenmişti. Her ne kadar en güzel eserlerini Napoli'de verdiyse de bu şehirde hep bir yabancı olarak kaldı.

Roma'lı bir avukatın kızı olan Virginia Vasselli ile 1828 yılında evlendi. Üç çocuklarından hiçbir tanesi çocukluk yaşlarından sağ olarak kurtulamadı. Karısının 1837 yılında kolera salgınından ölmesi Donizetti'yi ciddi bir bunalıma soktu.

Karısının ölümünden sonra ve en güzel operaları San Carlo tarafından reddedilince ayrıca konservatuvardaki müdürlük görevi kendisine verilmeyince Donizetti bu şehri terk etmeye karar verdi. Böylece 1838 yılında Napoli, en güzel operalarını (Aşk iksiri (L'elisire d'amore)(1832), Parisina (1833), Lucrezia Borgia (1833), Maria Stuarda (1834), Roberto Devereux (1837)), ayrıca hepsinden başarılı olarak kabul edilen Lucia di Lammermoor (1835) besteleyen Donizetti'yi sonsuza dek kaybetmiş oldu.

Napoli Operası ile olan kontratını iptal etmesi Avrupa'daki diğer büyük operalarla serbestçe çalışmasına imkân verdi. Aşk iksiri (L'elisire d'amore) işte bu zamanda, 1832 yılında Milano'da bestelenmiştir.

Olağanüstü verimli olması ve hızlı çalışması aldığı birçok opera kontratını ve diğer opera dışı kontratları tamamlamasına olanak veriyordu. Değişik operalar için yılda beş tane eser besteliyor, bunlar bir perdelik komedilerden ciddi dramlara kadar çeşitlilik içeriyordu.

Zor bir durum içinde olduğunu gören arkadaşı Rossini, onu Paris'e çağırdı. Diğer operaları başarı ile oynanırken, Donizetti burada yeni eserler vermeye başladı. Paris'te yeteri kadar para kazanıp emekliye ayrılmayı düşünse de, fizik ve akıl sağlığının bozulmaya başlaması onu daha yoğun bir şekilde çalışmaya mecbur ediyordu.

Paris Operası için yaptığı ilk çalışma Corneille'in harika ve etkileyici oyunundan temelini alan "Poliuto" operasının yeniden yorumlanmış hali olan Les Martyres oldu. Poliuto operası birkaç ay önce İtalyan sansür kurulu tarafından yasaklanmış bir eserdi. Donizetti'nin Paris'te onu taçlandıracak olan operalarının her ikisi de komedi tarzında oldu: La fille du Regiment ve Don Pasquale. Don Pasquale Theatre Italien için bestelenmişti. Bu operanın bestelenişi sırasında Donizetti: "Konu insanı memnun ederse kalp konuşur, insanın kafası ileri doğru hamle yapar ve el yazar" demiştir.

1840'larda Avusturya, İtalya'nın büyük bir bölümünü işgal etmiş olmasına rağmen Avusturya'daki Kapellmeister pozisyonunu 1842 yılında kabul etti. Giuseppe Verdi'nin aksine Donizetti, politik olaylara karşı oldukça duyarsızdı. 1848 yılında Verdi, "La Battaglia di Legnano" operasıyla Avusturya işgaline karşı oldukça politik mesajlar yollayacaktı.

Donizetti melankolik yapısı, garip hareketlen ve felçli olmasına rağmen opera bestelemeye devam etti. 1845 yılında Paris'e geri döndü, yeğeni onu doktor gözetimine aldırdı. Frengi kaynaklı beyin-omurilik bozulması teşhisi konuldu. 17 ay boyunca Paris dışında bir sanatoryumda kaldı. 1847 yılında konuşamaz ve felçli bir halde Bergamo'ya geri döndü ve 1848 yılında ölene kadar burada kaldı.

Donizetti, İtalyan Romantik dönemin en verimli sanatçılarından biri olarak kabul edilir. Operaları dramatik yapı taşır ve karakter betimlemelerini ustaca yorumlar. 23 yaşındaki bariton Giorgio Ronconi'nin olağanüstü yeteneğinden etkilenmiş ve bu baritona göre eserler yazmıştır. Böylelikle ilende Verdi tarafından daha da geliştirilecek olan ses tipinin gelişimini başlattığı bilinir.

Seçilmiş eserleri

Donizetti klasik batı müziğinin çok sayıda türünde, çok sayıda eser vermiş olan bir bestecidir. Hazırladığı eserler arasında 75'den fazla sayıda opera, 16 senfoni, 19 yaylısazlar quarteti, 193 şarkı, 45 duet, 3 orotaryo, 28 kantata, çok sayıda enstrümantal konçerto, sonata ve diğer oda müziği türleri eserleri bulunmaktadır. Ancak opera türünde üstün yetenek gösteren bestelediği şaheser opera eserleri ile çok tanınmıştır.

Operaları

 Il Pigmalione (1816; 13.10.1960 Teatro Donizetti, Bergamo)
 Enrico di Borgogna (14.11.1818 Teatro San Luca, Venedik)
 Una follia (17.12.1818 Teatro San Luca, Venedik) (kayıp)
 Le nozze in villa (1821? Teatro Vecchio, Mantua)
 Il falegname di Livonia, ossia Pietro il grande (26.12.1819 Teatro San Samuele, Venedik)
 Zoraïda di Granata (28.1.1822 Teatro Argentino, Roma)
 La zingara (12.5.1822 Teatro Nuovo, Napoli)
 La lettera anonima (29.6.1822 Teatro del Fondo, Napoli)
 Chiara e Serafina, ossia I pirati (26.10.1822 Teatro alla Scala, Milano)
 Alfredo il grande (2.7.1823 Teatro San Carlo, Napoli)
 Il fortunato inganno (3.9.1823 Teatro Nuovo, Napoli)
 Zoraïda di Granata [rev] (7.1.1824 Teatro Argentino, Roma)
 L'ajo nell'imbarazzo (4.2.1824 Teatro Valle, Roma)
 Emilia di Liverpool (28.7.1824 Teatro Nuovo, Napoli) (L'eremitaggio di Liverpool)
 Alahor in Granata (7.1.1826 Teatro Carolino, Palermo)
 Don Gregorio [rev of L'ajo nell'imbarazzo] (11.6.1826 Teatro Nuovo, Napoli)
 Elvida (6.7.1826 Teatro San Carlo, Napoli)
 Gabriella di Vergy (1826; 29.11.1869 Teatro San Carlo, Napoli) (Gabriella)
 Olivo e Pasquale (7.1.1827 Teatro Valle, Roma)
 Olivo e Pasquale [rev] (1.9.1827 Teatro Nuovo, Napoli)
 Otto mesi in due ore (13.5.1827 Teatro Nuovo, Napoli) (Gli esiliati in Siberia)
 Il borgomastro di Saardam (19.8.1827 Teatro del Fondo, Napoli)
 Le convenienze teatrali (21.11.1827 Teatro Nuovo, Napoli)
 L'esule di Roma, ossia Il proscritto (1.1.1828 Teatro San Carlo, Napoli)
 Emilia di Liverpool [rev] (8.3.1828 Teatro Nuovo, Napoli)
 Alina, regina di Golconda (12.5.1828 Teatro Carlo Felice, Cenova)
 Gianni di Calais (2.8.1828 Teatro del Fondo, Napoli)
 Il paria (12.1.1829 Teatro San Carlo, Napoli)
 Il giovedi grasso (26.2.1829? Teatro del Fondo, Napoli) (Il nuovo Pourceaugnac)
 Il castello di Kenilworth (6.7.1829 Teatro San Carlo, Napoli)
 Alina, regina di Golconda [rev] (10.10.1829 Teatro Valle, Roma)
 I pazzi per progetto (6.2.1830 Teatro San Carlo, Napoli)
 Il diluvio universale (28.2.1830 Teatro San Carlo, Napoli)
 Imelda de' Lambertazzi (5.9.1830 Teatro San Carlo, Napoli)
 Anna Bolena (26.12.1830 Teatro Carcano, Milano)
 Le convenienze ed inconvenienze teatrali [rev, Le convenienze teatrali] (20.4.1831 Teatro Canobbiana, Milano)
 Gianni di Parigi (1831; 10.9.1839 Teatro alla Scala, Milano)
 Francesca di Foix (30.5.1831 Teatro San Carlo, Napoli)
 La romanziera e l'uomo nero (18.6.1831 Teatro del Fondo, Napoli) (libretto kayıp)
 Fausta (12.1.1832 Teatro San Carlo, Napoli)
 Ugo, conte di Parigi (13.3.1832 Teatro alla Scala Milano)
 L'elisir d'amore (12.5.1832 Teatro Canobbiana, Milano)
 Sancia di Castiglia (4.11.1832 Teatro San Carlo, Napoli)
 Il furioso all'isola di San Domingo (2.1.1833 Teatro Valle, Roma)
 Otto mesi in due ore [rev] (1833, Livorno)
 Parisina (17.3.1833 Teatro della Pergola, Floransa)
 Torquato Tasso (9.9.1833 Teatro Valle, Roma)
 Lucrezia Borgia (26.12.1833 Teatro alla Scala Milan)
 Il diluvio universale [rev] (17.1.1834 Teatro Carlo Felice, Cenova)
 Rosmonda d'Inghilterra (27.2.1834 Teatro della Pergola, Floransa)
 Maria Stuarda [rev] (18.10.1834 Teatro San Carlo, Napoli) (Buondelmonte)
 Gemma di Vergy (26.10.1834 Teatro alla Scala, Milano)
 Maria Stuarda (30.12.1835 Teatro alla Scala, Milano)
 Marin Faliero (12.3.1835 Théâtre-Italien, Paris)
 Lucia di Lammermoor (26.9.1835 Teatro San Carlo, Napoli)
 Belisario (4.2.1836 Teatro La Fenice, Venedik)
 Il campanello di notte (1.6.1836 Teatro Nuovo, Napoli)
 Betly, o La capanna svizzera (21.8.1836 Teatro Nuovo, Napoli)
 L'assedio di Calais (19.11.1836 Teatro San Carlo, Napoli)
 Pia de' Tolomei (18.2.1837 Teatro Apollo, Venedik)
 Pia de' Tolomei [rev] (31.7.1837, Sinigaglia)
 Betly [rev] ((?) 29.9.1837 Teatro del Fondo, Napoli)
 Roberto Devereux (28.10.1837 Teatro San Carlo, Napoli)
 Maria de Rudenz (30.1.1838 Teatro La Fenice, Venedil)
 Gabriella di Vergy [rev] (1838; 8.1978 recording, Londra)
 Poliuto (1838; 30.11.1848 Teatro San Carlo, Napoli)
 Pia de' Tolomei [rev 2] (30.9.1838 Teatro San Carlo, Napoli)
 Lucie de Lammermoor [rev of Lucia di Lammermoor] (6.8.1839 Théâtre de la Rennaisance, Paris)
 Le duc d'Albe (1839; 22.3.1882 Teatro Apollo, Roma) (Il duca d'Alba)
 Lucrezia Borgia [rev] (11.1.1840 Teatro alla Scala, Milanpo)
 Poliuto [rev] (10.4.1840 Opéra, Paris) (Les martyrs)
 La fille du régiment (11.2.1840 Opéra-Comique, Paris)
 L'ange de Nisida (1839; ?)
 Lucrezia Borgia [rev 2] (31.10.1840 Théâtre-Italien, Paris)
 La favorite [rev of L'ange de Nisida] (2.12.1840 Opéra, Paris)
 Adelia (11.2.1841 Teatro Apollo, Roma)
 Rita, ou Le mari battu (1841; 7.5.1860 Opéra-Comique, Paris) (Deux hommes et une femme)
 Maria Padilla (26.12.1841 Teatro alla Scala' Milano)
 Linda di Chamounix (19.5.1842 Kärntnertortheater, Viyana)
 Linda di Chamounix [rev] (17.11.1842 Théâtre-Italien, Paris)
 Caterina Cornaro (18.1.1844 Teatro San Carlo, Napoli)
 Don Pasquale (3.1.1843 Théâtre-Italien, Paris)
 Maria di Rohan (5.6.1843 Kärntnertortheater, Viyana)
 Dom Sébastien (13.11.1843 Opéra, Paris)
 Dom Sébastien [rev] (6.2.1845 Kärntnertortheater, Viyana)

Dipnotlar

Ayrıca bakınız
 Opera
 Gaetano Donizetti operaları listesi
 Opera bestecileri listesi
 Donizetti Paşa

Dış bağlantılar
 ArkivMusic sitesi Gaetano Donizetti eserleri ses kayıtları listesi
 Opera.Stanford sitesi Gaetano Donizetti maddesi   (Erişme: 12.4.2010)
 Gaetano Donizetti eserleri için IMSLP parasız partisyon notaları  IMSLP International Music Score Library Project   (Erişme: 12.4.2010)

Romantik dönem bestecileri
Bipolar bozukluğu olan kişiler
1797 doğumlular
1848 yılında ölenler
İtalyan opera bestecileri

Gaetano Donizetti


La route régionale 348 () est une route régionale allant de Riihiniemi à Mänttä-Vilppula jusqu'à Keuruu en Finlande.

Présentation
La seututie 348 est une route régionale de Pirkanmaa et de Finlande centrale.
La route part de la route principale 58 à Riihiemi dans la municipalité de Mänttä-Vilppula.
Tout d'abord, la route s'étend sur environ 4,5 km, principalement à plat vers le nord-ouest.
Ensuite, la route passe sous la ligne Tampere–Haapamäki et tourne vers le nord.
Peu de temps après, la route croise la seututie 344 et de Sammallammintie puis arrive à Vilppula ou elle traverse d'abord la voie ferrée  industrielle.
Plus loin, la route crouse la route régionale 347 et traverse le quartier d'Ajosharju.
Ensepsuite, la route croise la route régionale 346 à la limite nord de la zone urbaine de la ville.

Après quelques kilomètres, la route arrive à Keuruu, où elle traverse d'abord les zones industrielles du quartier de Varissaari.
Ensuite, la route traverse le passage à niveau de la ligne Haapamäki–Jyväskylä et serpente toujours entre Kortesalmi et Matalasalmi avant de se terminer à son intersection avec la route nationale 23 à l'ouest du centre de Keuruu.

Références

Annexes

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

348
Transport à Mänttä-Vilppula
Transport à Keuruu

Seututie 348


El Castillo Kantara es un fortín ubicado en los Montes Pentadáctylos, Chipre. Es el más oriental de los castillos situados en la cordillera de Kyrenia en el norte de Chipre. Se encuentra acostado a 630 metros sobre el nivel del mar y está bien posicionada para el control de las entradas de Karpas y la llanura Mesaoria. Se cree que se construyó en el  como un puesto de observación por los bizantinos contra los árabes de las incursiones.

Se cree que los bizantinos construyeron el castillo en el  como un puesto de vigilancia contra incursiones árabes. La primera mención histórica del castillo se encuentra en relación con la captura de Richard Corazón de León de Chipre, en 1191. En ese momento, Isaac Comneno, el gobernante bizantino de la isla, se refugió en el Castillo Kantara. Más tarde, la nobleza utilizó el castillo como casa de campo cuando cazaban cabras de montaña con leopardos domesticados.

Véase también
 Castillo
 Palacio

Referencias

Bibliografía
 Καθημερινή, ένθετο "7 Ημέρες" , Κερύνεια "Επιστροφή" στη κατεχόμενη πόλη, τεύχος 23 Αυγούστου 1998.
 Przewodnik Cypr, Pascal, 2009, ISBN 978-83-7513-419-3

Enlaces externos
 Sitio web con información sobre el castillo

Kantara
Kantara
Arquitectura bizantina
Castillos construidos en el siglo X
Arquitectura de Chipre del siglo X

Castillo Kantara


Juan José Germán Lavín Gübeli (Santiago, 16 de febrero de 1966) es un periodista y presentador de televisión chileno.

Carrera profesional
Hizo su práctica profesional en el diario Las Últimas Noticias, y trabajó en el suplemento "Economía y Negocios" de El Mercurio. Posteriormente ingresó al Departamento de Prensa de La Red en 1992, donde ejerció como productor periodístico, y en 1997 pasó a ser presentador de noticias, siendo hombre ancla de los informativos Noticias a la hora (1997-1998) y Hechos (1998-1999).

En julio de 1999 Lavín emigró a Televisión Nacional de Chile (TVN), donde trabajó como productor períodistico de Medianoche y posteriormente como presentador del noticiero del canal, 24 Horas en su edición central durante los fines de semana (2004-2009) y del programa informativo nocturno Medianoche (2009-2014). En el canal estatal también presentó los programas de debate político El juego de Chile junto a Monserrat Álvarez (2004), El juego del poder (2005) y Estado nacional (2011-2015), y estuvo a cargo de la cobertura informativa de hechos políticos como elecciones y reuniones de la APEC. El 28 de septiembre de 2015 fue despedido de TVN.

En marzo de 2016, Lavín regresó al área de prensa de La Red, donde condujo el programa Entrevista Verdadera (2017-2018). También fue conductor del programa de debate político Sin miedo a la verdad (2017-2018) por TV Maule de Talca.

Además ha trabajado en radio, particularmente en Duna FM (marzo 2002-diciembre 2006) en el programa Duna en Punto con Cony Stipicic y El Conquistador FM (diciembre 2015-presente), donde conduce los programas Buenos Días Mercado junto a Tomás Flores, exSubsecretario de Economía durante el primer gobierno de Sebastián Piñera (2010-2014) y Willy Díaz, economista, ingeniero comercial y consultor y Sentido Común con Nicolás Larraín y el analista político Patricio Gajardo Largomarsino.

Referencias

Enlaces externos

Periodistas de Chile
Periodistas de televisión de Chile
Presentadores de televisión de Chile
Locutores de radio de Chile
Nacidos en Santiago de Chile
Familia Lavín

Juan José Lavín


Den Lille Bredning (på tysk Kleine Breite) er en bredning i Sliens indre vinkel beliggende ved Slesvig by. Den Lille Bredning er cirka 8 km2 stor. Her når Slien en bredde på 2,1 km.

På bredningens nordlige bred ligger Slesvig by med Lolfod, Holmen, Holm Nor og Friheden samt landsbyen Klensby. Ved dens sydlige ende ligger Frederiksberg (Kratbjerg) og Bustrup. Foran Slesvig by ligger den lille holm Mågeø. På bredningens sydlige bred ligger den forhenværende vikingeby Hedeby, Hedeby Nor og Fartorp. Ved Vinding munder Fysing Å i Slien. Mod øst ved den kun 280 meter brede Stegsvig Snævring mellem Stegsvig og halvøen Rejsholm (Palør) går den Lille Bredning over i den Store Bredning.

Referencer

Slien
Sydslesvig
Bredninger

Lille Bredning


Nathan Issac Zand (11 de diciembre de 1981), más conocido por el nombre de Nosson Zand o NIZ, es un músico Americano de Hip Hop. Su estilo mezcla lo espiritual con rimas acorde con su condición de Judío Jasídico.

Biografía
Nathan Issac Zand nació en Brookline, Boston, el 11 de diciembre de 1981, de acuerdo con el calendario judío corresponde al día 15 de Kislev 5742 (Kislev es el tercer mes del calendario judío. ).
Es más conocido por su acrónimo Niz o la versión Jasídica de su nombre Nosson.

Creció en Brookline, Boston, y estudió en el Brookline High School. Allí tomó clases de trompeta y conoció el rap gracias a un amigo de proyectos escolares. Pasó sus días escolares rapeando en los pasillos, en la calle, en fiestas, concursos de talentos, micrófonos abiertos, etc. Su primer show fue en el House of Blues de Cambridge, Massachusetts.

A continuación, entró en la Universidad de Clark, donde estudió francés e Historia de los Estados Unidos de América, concentrándose en la cultura Hip Hop.

En el campus llevó a cabo varios conciertos con Toots and the Maytals, B Heather, The Last Poets, y múltiples actuaciones en solitario.
Cuando se graduó, se fue a vivir y trabajar en Francia. Allí trabajó como profesor de inglés.

En Francia se vinculó con algunos judíos jasídicos (Jabad) y le atrajo la forma de vida Jabad, entonces comenzó un nuevo estilo, el rap jasídico - rap con un nuevo mensaje positivo. Siguió actuando en varios clubes nocturnos y otros lugares en toda Francia.

De regreso a Boston realizó diferentes trabajos y conciertos en Boston, Nueva York, Florida y Tejas.
En Boston, coincidió con Matisyahu y rapeó para él en la esquina de una calle. Matisyahu reconoció su talento y decidió que Nosson actuara con él en Avalon, Boston (el 20/12/2006) y en Soth Paw, Brooklyn, NY.

En 2008 se fue a Hollywood para actuar en el papel principal en Song of David, película sobre un joven jasídico que está estudiando para ser rabino en una Yeshiva de Los Ángeles. Obsesionado con la música rap, descubrió en ella la libertad artística y la libre expresión. Con esta película Nosson ganó el Premio al Mejor Actor en el Festival Internacional de Cine de Boston.

En 2008 completó su primer EPThe Return.

Con El regreso realizó junto con Matisyahu una gira de 35 conciertos alrededor de EE.UU. y Canadá. También colaboró con Matisyahu en su 8º Festival of Light en Nueva York.

Ahora él está trabajando duro en su primer álbum. En este álbum incluye una colaboración con Matisyahu en una canción llamada Believers.

Referencias

  Película "Song of David"
 Sitio oficial
 "Boston film festival"

Enlaces externos
 Sitio oficial de Nosson Zand (en inglés)

Músicos de hip hop
Raperos de Estados Unidos
Personas de Massachusetts

Nosson Zand


Michel de l'Hospital (Aigueperse, Puy-de-Dôme, por volta de 1505 - Belesbat ou Vignay, 13 de março de 1573) foi um escritor e político francês.

Conselheiro do parlamento de Paris, embaixador no Concílio de Trento, superintendente das finanças e chanceler da França, dedicou-se a acalmar as revoltas religiosas evitando derramamento de sangue.

Vida pública
Ele passou grande parte de sua juventude na Itália, primeiro como estudante e depois como professor de direito civil na Universidade de Pádua. Voltando à França, foi nomeado delegado do Grands Jours da justiça em Moulins em 1540, em Riom em 1542 e em Tours em 1546.

Conservou este posto até 1547, quando foi enviado por Henrique II de França em missão a Bolonha, onde se reunia o Concílio de Trento; depois de dezesseis meses de inatividade fatigante lá, ele resolveu ser lembrado no final de 1548. L'Hôpital foi então dado o cargo de chanceler pela irmã do rei, Marguerite de Valois, duquesa de Berry. Em 1553, por recomendação do Cardeal de Lorena (Carlos de Guise, irmão de Maria de Guise, foi Regente da Escócia) e posteriormente presidente da Câmara de Contas.

Em 1560 foi chamado por Catarina de Médici para organizar uma política de reconciliação entre católicos e protestantes, e foi nomeado chanceler da França em 1560 por Francisco II de França, filho de Catarina. No entanto, ele falhou em suas tentativas de desarmar o conflito. Em 1568, odiado pelos Guises, foi despedido e retirou-se para o seu castelo de Vignay, perto de Étampes.

Os historiadores são unânimes quanto à retidão de seus julgamentos e sua moderação. No dia do Massacre de São Bartolomeu, ele abriu as portas de seu castelo para deixar entrar os fanáticos que o procuravam para matar. Sua vida foi poupada, mas ele morreu de tristeza alguns meses depois.

Trabalhos

 Harangues.
 Traité de la réformation de la justice.
 Harangues, mercuriales et remontrances.
 Mémoire sur la nécessité de mettre un terme à la guerre civile (1570).
 Le but de la guerre et de la paix (1570).
 Poésies (1585).

Políticos da França

Michel de l´Hôpital


Viridor Limited (from the Latin 'to become green') is a recycling, renewable energy and waste management company in the United Kingdom owned by KKR.

History
The company was formed in 1956 as Harrison Western Limited, later becoming Haul Waste Limited. Haul Waste became part of Pennon in 1993, and grew by purchasing companies in the waste collection and landfill disposal market.

In 1995 it bought Blue Circle Waste Management, bringing about South West Water's name change to Pennon Group in 1998, and the merger of Haul Waste and Blue Circle Waste Management under Viridor. It subsequently acquired part of Churngold's waste business in June 2003, Thames Waste Management in 2004, Somerset LAWDC Wyvern Waste in 2006, Grosvenor Waste Management and Skipaway Holdings in 2007, and Shore Recycling in 2008. Later in 2015 Viridor took over the collection side of Dorset based waste company Commercial Recycling.

Today the business is valued at around £4 billion, with recent acquisitions and growth focused on expanding the company's recycling and energy from waste capacity. Viridor was awarded the Greater Manchester Waste Disposal Authority's Waste PFI contract, the largest waste and renewable energy contract in the UK.

On 12 August 2010, the company was featured on Channel 4 documentary Undercover Boss, in which Chief Executive Colin Drummond went undercover as a new recruit inside the company.

In March 2020, KKR agreed terms to buy Viridor in a £4.2 billion deal. The transaction was completed on 8 July 2020.

Viridor Credits
As part of the Landfill Communities Fund tax credit scheme, Viridor created the Viridor Credits scheme which in 2001 to distribute funds to communities for heritage and biodiversity projects. It reported £7.6m in grants in 2017/18.

References

External links

Companies based in Taunton
Kohlberg Kravis Roberts companies
Waste management companies of the United Kingdom
1956 establishments in England

Viridor


Clasamentul pe medalii la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 este o listă a Comitetelor Olimpice Naționale (CON-uri) aranjate după numărul de medalii olimpice obținute la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 de la Pyeongchang, Coreea de Sud care s-au desfășurat în perioada 9-25 februarie 2018.

Clasamentul pe medalii
Clasamentul pe medalii este bazat pe informațiile provenite de la Comitetul Olimpic Internațional (IOC) și respectă prevederile convenției IOC. Așadar, primele țări sunt luate în ordinea numărului de medalii de aur. Apoi, sunt luate în considerare medaliile de argint, iar mai apoi cele de bronz. Dacă scorul este egal, țările sunt ordonate alfabetic.

Clasament final
<onlyinclude>;Legendă
 Țara gazdă (Coreea de Sud)

Note

Legături externe
Pyeongchang 2018 pe site-ul Comitetului Internațional Olimpic

Jocurile Olimpice de iarnă din 2018
2018