East Rock of south-central Connecticut, United States, with a high point of , is a  long trap rock ridge located primarily in the  neighborhood of East Rock on the north side of the city of New Haven. A prominent landscape feature and a popular outdoor recreation area with cliffs that rise  over the city below, East Rock is part of the narrow, linear Metacomet Ridge that extends from Long Island Sound near New Haven, north through the Connecticut River Valley of Massachusetts to the Vermont border. East Rock is the central feature of East Rock Park, a municipal park owned by the city of New Haven along the New Haven-Hamden town line.

Geography

East Rock, located in New Haven and Hamden, Connecticut, is  long by  wide at its widest point, although steepness of the terrain make the actual land area much larger. Beside the high point, East Rock has three other distinct peaks: Whitney Peak, , a sharp-sided pinnacle on the north side of the ridge; Indian Head, , just south of the high point; and Snake Rock, , the southern buttress of the ridge.

Whitney Peak and Lake Whitney (located at the western base of the mountain behind the dammed Mill River) are named after Eli Whitney, the inventor of the cotton gin and a former New Haven resident. The Eli Whitney Museum, a museum and workshop with hands-on projects and exhibits on Eli Whitney and A. C. Gilbert, is located at the base of the dam.

On the summit of East Rock, clearly visible for miles below, is the  Soldiers and Sailors Monument.  The monument honors the residents of New Haven who gave their lives in the American Revolutionary War, the War of 1812, the Mexican War, and the Civil War.

East Rock is located entirely within the 425-acre (172 ha) East Rock Park, managed by the city of New Haven, which maintains a seasonal automobile road that climbs to the summit of the ridge, a network of trails, an environmental center, and a rose garden. A number of recreation facilities are located at the southwest base of the ridge; these are also managed by the city. The ridge is completely surrounded by the urban neighborhoods of New Haven and its metropolitan extension into south Hamden. East Rock lends its name to the nearby upscale East Rock neighborhood of New Haven, known for its Queen Anne and Victorian architecture. U.S. Route 5 borders the east side of East Rock while Interstate 91 crosses below Snake Rock to the south.

The Metacomet Ridge extends west from East Rock as series of smaller, unnoteworthy traprock outcrops to West Rock Ridge; it extends east over another series of traprock outcrops to Saltonstall Mountain and Peter's Rock. The west side of East Rock drains into the Mill River thence to New Haven Harbor and Long Island Sound; the east side into the Quinnipiac River, thence to New Haven Harbor and Long Island Sound. Both rivers abut the base of the mountain.

Geology

East Rock is a fault-block ridge formed 200 million years ago during the Triassic and Jurassic periods and is composed of trap rock, known as basalt, if extrusive, or diabase, if intrusive. East Rock, being intrusive, is diabase. Diabase is a dark colored rock, but the iron within it weathers to a rusty brown when exposed to the air, lending the ledges a distinct reddish appearance. Diabase frequently breaks into octagonal and pentagonal columns, creating a unique "postpile" appearance. Huge slopes made of fractured diabase scree are visible beneath many of the ledges of East Rock. These diabase cliffs are the product of lava intrusions hundreds of feet deep that welled up through faults creating sills during the rifting apart of North America from Eurasia and Africa over a period of 20 million years. Erosion and glacial abrasion over the subsequent 200 million years wore away the weaker sedimentary layers, under which the sill had intruded, at a faster rate than the diabase, leaving the abruptly tilted edges of the diabase sheets exposed, creating the distinct linear ridge and dramatic cliff faces visible today.

Ecosystem
East Rock hosts a combination of microclimates unusual in New England. Dry, hot upper ridges support oak savannas, often dominated by chestnut oak and a variety of understory grasses and ferns. Eastern red cedar, a dry-loving species, clings to the barren edges of cliffs. Cooler north facing backslopes tend to support extensive stands of eastern hemlock interspersed with the oak-hickory forest species more common in the surrounding lowlands. Narrow ravines crowded with hemlock block sunlight, creating damp, cooler growing conditions with associated cooler climate plant species. Talus slopes are especially rich in nutrients and support a number of calcium-loving plants uncommon in eastern Connecticut.

East Rock is also an important seasonal raptor migration path.

Recreation
East Rock is a popular outdoor recreation destination among residents and visitors of the greater New Haven region. Views from the clifftops span metropolitan New Haven, Long Island Sound, and Long Island.

East Rock Park is open year-round to hikers and walkers. The automobile road is open April 1 to November 1, 8 a.m. to sunset and November 1 to March 31, Friday, Saturday, Sunday, and holidays, 8 a.m. to 4 p.m., weather permitting. Activities permitted in the park include hiking, snowshoeing, cross-country skiing, picnicking, bicycling (on roads and city-designated mountain bike trails only), boating (on the Mill River), bird watching, and dog walking. Rock climbing, swimming, and alcoholic beverages are prohibited. A number of hiking trails traverse the ridge, most notably the Giant Steps Trail which ascends to the summit at a near-vertical pitch from the south. At the foot of the mountain are located football, baseball, and soccer fields, tennis courts, basketball courts, and playgrounds. The Trowbridge Environmental Center is open Thursdays and Fridays from 10:00 am to 5:00 pm, and at least one Saturday a month for public programs; it offers displays and information about the geology and ecosystem of East Rock. The Pardee Rose Garden and Greenhouse features roses and other flowering plants from spring to fall, and is a popular place to shoot wedding pictures.

The naturalist landscaping and other aspects of the park led to its being listed on the National Register of Historic Places in 1997.

See also

 East Rock (neighborhood)
 Adjacent summits:

References

External links

 City of New Haven map of East Rock Park
 City of New Haven East Rock Park page
 City of New Haven
 West Rock State Park
 East Rock Park  in & out
 New Haven Mayor's Office - A Brief History of the Angel of Peace and the New Haven Soldiers' and Sailors' Monument
the Four Rocks of the New Haven James Dwight Dana 1891

Hamden, Connecticut
Metacomet Ridge, Connecticut
Landforms of New Haven County, Connecticut
Mountains of Connecticut
Tourist attractions in New Haven County, Connecticut
Geography of New Haven, Connecticut
Tourist attractions in New Haven, Connecticut

East Rock


Nicolae Vulpe (n. 3 octombrie 1876, Murani- d.24 februarie 1951, Timișoara) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
După absolvirea liceului, Nicolae Vulpe a intrat la Seminarul Teologic din Arad, urmând ca în anul 1901, să fi hirotonit ocupând parohia Jadani în calitate de Preot, pe care a păstorit-o 42 de ani, până la 1 mai 1943, când a intrat la pensie.La 1 septembrie 1916 a fost deportat și internat la Sopron-Lok, până la 19 iunie 1917, iar după eliberare a fost închis 30 de zile. La 1923 a fost decorat cu Coroana României, în grad de Cavaler , apoi în anul 1936, cu Ordinul Ferdinand I, în grad de Cavaler. Patru ani mai târziu (1940) a fost iar decorat cu Medalia Ferdinand I, cu spada de comandant al Gărzilor Naționale în rang de căpitan.

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a fost delegat al cercului electoral Cocota, județul Timiș.

Note

Bibliografie
Ioachim Crăciun: Documente de la un sfert de veac de la Marea Unire de la Alba Iulia, în Mircea Vaida Voevod, Gelu Neamțu: 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților ,Vol I, Editura Academiei Române, 2008, pp. 380–381.
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1876
Nașteri pe 3 octombrie
Decese în 1951
Decese pe 24 februarie
Bănățeni
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Oameni din Murani, Timiș
Preoți români
Români din Austro-Ungaria

Nicolae Vulpe


Ibrahim Abou-Nagie (; * 1964 im Flüchtlingslager Nuseirat bei Gaza) ist ein salafistischer deutscher Prediger palästinensischer Herkunft.

Abou-Nagie besitzt keine akademische Ausbildung in islamischer Theologie, gilt aber als eine der führenden Personen des deutschen Salafismus, der am schnellsten wachsenden radikalen und neofundamentalistischen Strömung innerhalb des Islam. In seinen im Internet verbreiteten Videos predigt er eine äußerst repressive Auslegung des Koran.

Leben
Nach eigenen Angaben kam Abou-Nagie 1982 mit 18 Jahren aus dem Gazastreifen nach Deutschland, um hier Elektrotechnik zu studieren, hat aber das Studium nicht abgeschlossen. Am 15. Dezember 1994 wurde Abou-Nagie deutscher Staatsbürger.
Bis zu einer nachträglichen Steuerforderung von 70.000 Euro im Jahr 2007 betrieb er ein Geschäft für selbstklebende Folien. Nach seinem wirtschaftlichen Misserfolg, der im Insolvenzverfahren endete, widmete Abou-Nagie sich ganz der islamischen Missionierung und bezog Hartz-IV-Leistungen. Zum 1. Juni 2012 haben die Behörden Abou-Nagie die Arbeitslosengeld-II-Leistungen gestrichen, da er offenbar nicht angegebene Einnahmen habe und somit nicht bedürftig sei. Der Vater eines erwachsenen Sohnes und zweier Töchter wohnte mit seiner Familie zu dieser Zeit in Köln-Esch.

Die wahre Religion

Zusammen mit dem salafistischen Prediger-Konvertiten Pierre Vogel versuchte Abou-Nagie gezielt, Kinder und Jugendliche zum salafistischen Islam zu bekehren. Auf Open-Air-Veranstaltungen wurden immer wieder Jugendliche zur Konversion zum Islam bewegt. Abou-Nagie hält auf Deutsch Koranunterricht für Kinder und Jugendliche in verschiedenen Moscheen in Deutschland.

Abou-Nagies deutschsprachiges Internetportal Die wahre Religion (DWR) wurde 2005 gestartet. Zeitweise war es offline, dann aber bis zum Vereinsverbot im November 2016 wieder zugänglich.

Bei seinen regelmäßig stattfindenden Vorträgen und Seminaren vermitteln Abou-Nagie und seine vor allem im Raum Bonn-Köln beheimateten Anhänger laut NRW-Verfassungsschutzbericht "die ganze Bandbreite salafistischer Ideologie". Die Inhalte reichten dabei von religiösen Handlungsanweisungen und Glaubensauslegungen bis hin zur Verherrlichung des Märtyrertods im Dschihad und die Befürwortung der Todesstrafe für Homosexuelle. In seinen Reden warnt er seine Anhänger vor dem "lasterhaften" westlichen Leben: "Sie wollen uns zu Kuffar machen, weil sie die Befehle des Satans praktizieren". Die salafistische Interpretation der Scharia müsse über allen Gesetzen stehen.

Am 15. November 2016 wurde der Verein Die wahre Religion alias Stiftung Lies vom Bundesministerium des Innern nach dem Vereinsgesetz verboten, da der Verein sich "gegen die verfassungsmäßige Ordnung sowie gegen den Gedanken der Völkerverständigung" richte. Die wahre Religion nutzte die Infostände, um Interessierte zu radikalisieren und für die Terrororganisation Islamischer Staat (Organisation) (IS) zu werben. Von 140 Menschen ist bekannt, dass sie nach Teilnahme an Lies!-Aktionen nach Syrien oder in den Irak reisten, um sich dem IS anzuschließen.

Ermittlungen und Verfahren
Die Kölner Staatsanwaltschaft klagte Abou-Nagie im Sommer 2011 an. Sie warf ihm vor, der Kopf eines salafistischen Netzwerks um die Internetplattform Die Wahre Religion zu sein, auf deren Seite öffentlich zu Straftaten sowie zur Störung des religiösen Friedens aufgerufen würde. Laut Oberstaatsanwalt Rainer Wolf gab Abou-Nagie "Empfehlungen", die Gewalt legitimierten und bis hin zur Vernichtung Andersgläubiger reichten. Im April 2012 wurde das Verfahren mangels hinreichender Beweise eingestellt.

Im Juni 2012 leitete Bundesinnenminister Hans-Peter Friedrich Ermittlungen mit dem Ziel eines Verbotes gegen Die Wahre Religion ein, die gleichzeitige Hausdurchsuchungen in sieben Bundesländern einschlossen, während er das salafistische Netzwerk Millatu Ibrahim gemäß dem Vereinsgesetz auflöste. Die mit den beiden Organisationen kooperierende Frankfurter Salafistengruppe DawaFFM, gegen die parallel ebenfalls Ermittlungen eingeleitet wurden, wurde im März 2013 gemeinsam mit kleineren Gruppen verboten.

Nachdem Abou-Nagie im Juli 2012 der Anstiftung zum Mord an einem Islamkritiker beschuldigt worden war, nahm die Staatsanwaltschaft Darmstadt Ermittlungen auf, die sie jedoch im folgenden November einstellte, da sich die Anschuldigungen nicht erhärten ließen.

Am 22. Oktober 2013 erhob die Staatsanwaltschaft Köln Anklage gegen Ibrahim Abou-Nagie wegen Sozialhilfebetrugs. Am 11. Februar 2016 wurde er vom Amtsgericht Köln wegen gewerbsmäßigen Betrugs zu einer zur Bewährung ausgesetzten Freiheitsstrafe von dreizehn Monaten verurteilt, da er nach Ansicht des Gerichts Sozialleistungen in Höhe von 53.000 Euro unrechtmäßig bezogen habe. Das Oberlandesgericht Köln hat die Revision Abou-Nagies im Dezember 2017 als unbegründet verworfen, womit das Urteil wegen Sozialhilfebetrugs rechtskräftig wurde.

Koranverteilungskampagne Lies!

Im Herbst 2011 begann Die wahre Religion im Rahmen der Kampagne Lies! mit großflächigem Verschenken von Koranübersetzungen in den Fußgängerzonen deutscher Großstädte. Mit 25 Millionen Exemplaren sollte das Ziel, ein Koran pro Haushalt, erreicht werden. Die Kampagne war auf massive Kritik aus der Politik gestoßen. Der damalige niedersächsische Innenminister Uwe Schünemann (CDU) verurteilte die Aktion als "missbräuchliche extremistische Instrumentalisierung des Islams". Kritisiert wurde das Projekt auch von der muslimischen Aktionsgruppe 12thMemoRise, die den Initiatoren vorwirft, Kämpfer für die dschihadistisch-salafistische Terrororganisation Islamischer Staat zu werben.

Maßgeblicher Mitorganisator war der bis zu einem Zerwürfnis mit Abou-Nagie im Jahr 2016 als dessen  geltende Bilal Gümüs. In Abou-Nagies Auftrag organisierte Gümüs zunächst im Rhein-Main-Gebiet und später bundes- und europaweit die Lies!-Kampagne. Die direkte Ansprache während der Verteilaktionen galt jahrelang als ein wichtiger Rekrutierungsmechanismus der salafistischen Szene. Die mit dem DWR-Vereinsverbot im November 2016 beendete Lies!-Kampagne wurde durch eine von Gümüs und Pierre Vogel gestartete Nachfolgekampagne in leicht abgewandelter Form fortgesetzt.

Bewertung durch liberale Muslime
Die Publizistin Lamya Kaddor, erste Vorsitzende des Liberal-Islamischen Bundes, lehnt die Positionen und die Missionierungsversuche Abou-Nagies ab. Kaddor fühlt sich durch die salafistischen Missionierungsaktionen in ihrer Arbeit "um mindestens 20 Schritte zurückgeworfen" und kritisierte, dass sich die öffentliche Diskussion wegen der Aktionen vor allem darum drehe, ob "Muslime generell rückständig und gewaltbereit sind." Abou-Nagie gehöre zu der relativ aggressiven und sehr offensiven Strömung innerhalb der Salafisten. An dem Verteilen des Koran an sich sei nichts auszusetzen, allerdings seien die Methoden und die Masse von 25 Millionen für jeden deutschen Haushalt befremdlich, auch, dass Korane auf Holzpaletten aufgestapelt und wie Flyer unter die Menge gemischt werden. Sie wertet die Aktion der Salafisten als eine PR-Strategie, um sich als Opfer zu stilisieren und andere Muslime zu vereinnahmen.

Einzelnachweise

Person des Islam (Köln)
Islamischer Missionar
Salafist
Mitglied einer islamistischen Organisation
Deutscher
Palästinenser
Geboren 1964
Mann

Ibrahim Abou-Nagie


Granița militară croată (în , în ) este o regiune care, în timpul uniunii personale a Regatului Croației cu Regatul Ungariei, a fost constituită în 1583 ca parte a graniței militare, la inițiativa lui Ferdinand I, de-a lungul graniței Monarhiei Habsburgice cu Imperiul Otoman.

A existat în diverse forme până în 1882, când teritoriul a fost încorporat în Regatul Croației și Slavoniei.

Geografie

Această parte a graniței militare cuprinde regiunile istorice Lika, Kordun și Banija (Banovina) și se învecina la nivelul Mării Adriatice cu Republica Venețiană în sud, cu restul Croației habsburgice în vest și cu Imperiul Otoman în est.

Se învecina și cu Granița Militară Slavonă aproape de vărsarea râului Una în Sava. Precum restul graniței militare, granița militară croată a existat până la sfârșitul secolului al XIX-lea ca entitate politică.

Împărțire și regimente

Granița militară croată era compusă din trei părți: din ținutul de graniță al Varaždinului (Bilogora și Podravina), din ținutul de graniță al Karlovacului (Lika și Kordun) și ținutul de graniță al Zagrebului (Banija/Banovina).

Ținutul de graniță al Karlovac-ului (Karlovac)
I. Likaner Regiment (Lika) (din 1769: Nr. 60)
II. Ottochaner Regiment (Otočac) (Nr. 61)
III. Oguliner Regiment (Ogulin) (Nr. 62)
IV. Szluiner Regiment (Slunj) (Nr. 63)
Ținutul de graniță al Varaždin-ului (Varaždin)
V. Kreutzer Regiment (Križevci) (No. 64)
VI. St. Georger Regiment (Đurđevac) (No. 65)
Ținutul de graniță al Zagreb-ului (Banovina)
X. Erstes Banater Regiment (No. 69)
XI. Zweites Banater Regiment (No. 70)

Vezi și
 Granița militară bănățeană
 Istoria Croației
 Krajina
 Republica Sârbă Krajina
 Granița Militară Slavonă
 Granița Militară

Granița militară

Granița militară croată


«Polissons et galipettes» (título español: «Golfos y picardías de antaño») es una película francesa de 2002 del director Michel Reilhac. Se trata de una selección de trece cortometrajes pornográficos anónimos realizados entre 1905 y 1930.

Comentario
Una colección de más de 300 cortometrajes pornográficos había sido descubierta recientemente. Eran franceses en su mayoría y, en la época en la que fueron realizados, se proyectaban en burdeles.

Fechas de estreno
La película fue estrenada en Francia en 2002, y, al año siguiente, en Estados Unidos con el título The Good Old Naughty Days.

Referencias

Enlaces externos

 The Good Old Naughty Days en IMDb (en inglés)
 Polissons et galipettes en uniFrancefilms (en español)

Películas de 2002
Películas de Francia
Películas pornográficas

Polissons et galipettes


Champdeniers ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Deux-Sèvres in der Region Nouvelle-Aquitaine. Sie gehört zum Arrondissement Parthenay und zum Kanton Autize-Égray.

Die zuletzt offiziell mit dem Namen Champdeniers-Saint-Denis bezeichnete Gemeinde änderte ihre Bezeichnung mit Erlass N° 2018-956 vom 5. November 2018 auf den aktuellen Namen Champdeniers.

Lage
Der Ort Champdeniers liegt am Flüsschen Egray, etwa 70 Kilometer (Fahrtstrecke) westlich von Poitiers und ca. 23 Kilometer nordöstlich von Niort. Die Kleinstadt Parthenay liegt ebenfalls etwa 23 Kilometer in nordöstlicher Richtung.

Geschichte
Im Jahre 1469 weilte der französische König Ludwig XI. kurzzeitig in Champdeniers um in der Kirche Notre-Dame zu beten. Er war auf dem Weg nach Puyravault und Coulonges-sur-l'Autize, um dort eine Aussöhnung mit seinem jüngeren Bruder Karl von Valois zu erreichen, der sich – in einem Nachspiel des Hundertjährigen Krieges – auf die Seite des burgundischen Herzogs Karls des Kühnen gestellt hatte.

Bevölkerungsentwicklung
Seit dem 1. Januar 1973 sind die ehemals eigenständigen Gemeinden Champdeniers, Saint-Denis und Champeaux zu einer Gemeinde zusammengeschlossen. Champeaux nahm dabei den Status einer Commune associée an. Mit Wirkung vom 1. Januar 2017 legte Champeaux diesen Status wieder zurück, der somit durch eine einfache Fusion ersetzt wurde.

Sehenswürdigkeiten

Kirche Notre Dame

Sonstiges
Der wasserreiche Ort hatte im 18. Jahrhundert acht Gerbereien, von denen jedoch nur eine erhalten ist und besichtigt werden kann. Einige hübsche Waschhäuser finden sich im Umfeld der Stadt.
Unterhalb des Ortes erstreckt sich ein etwa zwei Kilometer langes unterirdisches Fluss- und Höhlensystem, welches während der trockenen Sommermonate besichtigt werden kann.

Literatur
 Thorsten Droste: Das Poitou. Westfrankreich zwischen Poitiers und Angoulême – die Atlantikküste von der Loire bis zur Gironde. DuMont, Köln 1999, ISBN 3-7701-4456-2, S. 145ff.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Nouvelle-Aquitaine
Weinbauort in Frankreich

Champdeniers


Love Again  é um filme estadunidense de 2023, do gênero comédia romântica dramática, dirigido por James C. Strouse, e estrelado por Priyanka Chopra Jonas, Sam Heughan e Céline Dion em sua estreia cinematográfica. O roteiro do próprio Strouse foi baseado no filme alemão "SMS für Dich" (2016), de Karoline Herfurth, por sua vez baseado no romance homônimo de 2010, de Sophie Cramer.

O filme foi lançado nos cinemas dos Estados Unidos em 5 de maio de 2023, pela Sony Pictures Releasing. No Brasil e em Portugal, a produção foi lançada nos cinemas em 11 de maio de 2023.

Sinopse
Mira Ray (Priyanka Chopra Jonas) é uma jovem mulher que tenta aliviar a dor da morte de John (Arinzé Kene), seu namorado, enviando mensagens para seu antigo número de celular. O que ela não sabe é que a linha já tem um novo dono, Rob Burns (Sam Heughan), um rapaz cético que aos poucos começa a se apaixonar pela moça, mesmo sem saber quem ela seja.

Elenco
 Priyanka Chopra Jonas como Mira Ray
 Sam Heughan como Rob Burns
 Céline Dion como Ela mesma
 Sofia Barclay como Suzy Ray
 Russell Tovey como Billy Brooks
 Lydia West como Lisa Scott
 Steve Oram como Richard Hughes
 Omid Djalili como Mohsen
 Nick Jonas como Joel
 Celia Imrie como Gina Valentine
 Arinzé Kene como John

Produção
Em abril de 2019, foi anunciado que James C. Strouse seria o diretor do filme, que possuía "Text for You" como seu título de produção, e que seria uma refilmagem produzida pela Screen Gems do filme alemão "SMS für Dich" (2016). Em outubro de 2020, Priyanka Chopra Jonas, Sam Heughan e Céline Dion foram escalados para o elenco. Em novembro de 2020, Russell Tovey, Steve Oram, Omid Djalili, Sofia Barclay, Lydia West, Arinzé Kene e Celia Imrie juntaram-se ao elenco.

A fotografia principal do filme começou em outubro de 2020, e terminou no início de 2021. As filmagens aconteceram primeiro em Londres, e depois foram transferidas para os Estados Unidos.

Em abril de 2022, foi anunciado que o filme havia sido renomeado para "It's All Coming Back to Me", em homenagem à música "It's All Coming Back to Me Now", presente no álbum "Falling into You" (1996), de Dion. Em novembro de 2022, foi anunciado que o filme havia sido renomeado novamente, dessa vez para "Love Again".

Lançamento
O filme foi lançado nos cinemas dos Estados Unidos em 5 de maio de 2023, pela Sony Pictures Releasing. Anteriormente, estava programado para ser lançado em 10 de fevereiro e depois em 12 de maio. No Brasil e em Portugal, a produção foi lançada nos cinemas em 11 de maio de 2023.

Em 23 de maio, o filme foi lançado digitalmente. Em 18 de julho, foi lançado em DVD e Blu-ray. No Brasil, a produção estreou na HBO Max em 11 de agosto de 2023.

Recepção
No Rotten Tomatoes, site agregador de críticas, 27% das 45 críticas do filme são positivas, com uma classificação média de 4,4/10. O consenso do site diz: "Amar de novo? Depois de assistir a esse romance meloso, é provável que você pense que uma vez foi mais do que suficiente". O Metacritic, que utiliza uma média ponderada, atribuiu ao filme 32/100 pontos baseados em 12 críticas, indicando críticas "geralmente desfavoráveis". O público pesquisado pelo CinemaScore deu ao filme uma nota "B" em uma escala de A+ a F, enquanto o PostTrak relatou que o público feminino (que representou 75% do público no fim de semana de estreia) deu uma pontuação geral positiva de 81%, com 57% dizendo que definitivamente recomendariam o filme.

Bilheteria
O filme arrecadou US$ 6,2 milhões na América do Norte e US$ 6,5 milhões no exterior, totalizando US$ 12,7 milhões mundialmente.

Na América do Norte, "Love Again" foi lançado junto com "Guardians of the Galaxy Vol. 3", e foi projetado para arrecadar cerca de US$ 5 milhões em 2.650 cinemas em seu fim de semana de estreia. O filme arrecadou US$ 1,2 milhão em seu primeiro dia, incluindo os US$ 240 mil da pré-estreia. A produção estreou com US$ 2,4 milhões, alcançando o quinto lugar nas bilheterias.

Trilha sonora
A trilha sonora do filme foi lançada oficialmente em 12 de maio de 2023. Ela apresenta cinco canções novas de Céline Dion, além de possuir seis de seus sucessos anteriores. A primeira música, "Love Again", foi lançada em 13 de abril de 2023. A segunda faixa, "I'll Be", foi lançada em 5 de maio de 2023 – no dia do lançamento do filme.

Filmes dos Estados Unidos de 2023
Filmes dirigidos por James C. Strouse
Filmes de comédia romântica dos Estados Unidos
Filmes de comédia romântica da década de 2020
Filmes de comédia dramática dos Estados Unidos
Filmes de comédia dramática da década de 2020
Regravações de filmes
Romances inter-raciais em filmes
Filmes sobre luto
Filmes baseados em romances de autores da Alemanha
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes gravados em Londres
Filmes em língua inglesa
Filmes da Screen Gems

Love Again (filme)


Mission à Hong Kong (titre original : ) est un film italo-allemand réalisé par Ernst Hofbauer sorti en 1965.

Il s'agit d'une adaptation du roman les Gentlemen de Hong Kong de Georges Godefroy.

Synopsis
Les agents américains du FBI Linda Wells et James Mark Grant sont sournoisement assassinés à Hong Kong. Ils avaient obtenu des informations sur un réseau de contrebande qui fournit des dispositifs électroniques pour des missiles nucléaires au régime communiste de la République populaire de Chine. Linda Wells était récemment employée comme secrétaire infiltrée pour un homme d'affaires de Hong Kong nommé Pierre Milot. Le télex de Grant, interrompu au milieu d'une phrase, parvient au chef du FBI Harris à San Francisco, qui envoie son meilleur homme, Mike Scott, à Hong Kong. Il est secondé par une collègue du FBI, Carol Eden, qui s'envole pour Hong Kong sous le nom de Danny Davis, un contact de Milot arrêtée aux États-Unis et spécialiste de la radio. Là, Carol, alias Danny, est déjà attendue et récupérée à l'aéroport par le louche Pereira, qui a commandité les meurtres de Wells et Grant. Un billet en dollar, déchiré au milieu, sert d'identification. Scott arrive en ville presque en même temps. Pereira amène Carol à Milot, qui dirige en fait un réseau de contrebande lucratif. Avec sa compagne Blanche Coty, Milot reçoit Carol dans une noble villa.

Pendant ce temps, Scott entre en contact avec Norman, le mari de Harris à Hong Kong. Cela met Smoky quelque peu maladroit aux côtés de Scott, car il parle soi-disant un chinois parfait et connaît très bien Hong Kong. Un Chinois qui prétend être aveugle les poursuit tous les deux et effectue une tentative d'assassinat avec sa canne, ils lui échappent de justesse grâce à la réaction rapide de Scott. Lorsque Scott veut arrêter ce Chinois, l'assassin est tué d'un coup de couteau par derrière. Dans une conversation avec Norman, Scott apprend que la cargaison de contrebande est apparemment transportée de Hong Kong à la République populaire au moyen de trois jonques. Un peu plus tard, Scott et Smoky rendent visite à un Chinois qui fut l'un des derniers à voir Grant et Linda vivants. Un autre Chinois sur une jonque effectue une autre attaque à l'arme blanche sur la personne désireuse de témoigner, mais cette fois c'est ratée. Du coup, le témoin chinois visé par l'assassinat n'ose plus aider Scott et garde le silence pour sa femme et ses trois enfants.

Scott et Smoky se font passer pour des vendeurs d'assurances et envahissent le terrain du manoir de Milot afin d'amener Milot et Blanche au fond de l'affaire. Scott prétend à Milot qu'il enquête sur le suicide présumé de Grant puisqu'il avait souscrit une assurance-vie auprès de sa compagnie. Après le départ de Scott et Smoky, Milot appelle le mystérieux patron, qui l'informe que les deux visiteurs sont des agents du FBI. L'homme au bout du fil donne l'ordre de se débarrasser de Scott. Un peu plus tard, Milot fait cacher les composants électroniques destinés à la Chine dans des troncs d'arbres évidés de son entrepôt. Pendant que Scott fait une sieste, Smoky se dirige vers les entrepôts de Milot pour jeter un coup d'œil. Il est observé par Pereira, qui tente de tuer Smoky avec une énorme caisse en bois tombant d'une grue. Smoky peut se sauver au dernier moment en sautant dans le bassin du port. Lorsque Smoky et Scott sont sur le point d'avoir un rendez-vous avec Milot, Pereira prend les choses en main et traque la voiture des deux agents du FBI qui roule le long de la route côtière. Ceux-ci sont mis sous le feu des mitrailleuses par Pereira et un Chinois. Avec un saut courageux, les deux agents peuvent se sauver du véhicule qui tombe de la falaise à la dernière seconde.

Carol, entendant Milot discuter de l'assassinat de Scott comme d'un "joli petit coup" avec Blanche, est bouleversée. Elle ne sait pas que les deux collègues du FBI ont survécu à l'attaque. Pendant ce temps, Scott et Smoky font le reste du chemin jusqu'au manoir de Milot. Pendant que Smoky attend à l'extérieur, Scott monte dans la pièce pour rejoindre Carol, surprise et ravie. Tous deux passent la nuit ensemble. Le lendemain matin, Carol essaie par elle-même d'obtenir le code radio du bureau de Milot, qui pourrait être utilisé pour identifier le grand patron du réseau de contrebande. Par négligence, elle perd son bracelet, avec lequel elle garde le contact radio avec Scott. Milot trouve le bracelet, mais ne découvre pas l'électronique de communication qui s'y cache. Pendant ce temps, Scott s'est rendu aux entrepôts et est détenu et ligoté par quatre voyous chinois sous le commandement de Pereira. Au même moment, Smoky, qui est de garde devant le domaine de Milot, est assommé et Carol, qui a été surprise lorsque le livre de code de Blanche a été volé, est détenue avec un revolver. Alors que Scott est sur le point d'être emmené dans une voiture, menotté vers le port, la voiture conduite par Milot est suivie par un autre véhicule. Lorsque ce véhicule double la voiture Milot, les Chinois ouvrent le feu. Scott parvient à plonger par la porte du passager malgré le revolver d'un garde dans le cou. La voiture tombe sur le talus et prend feu. Les gardes de Milot et Scott meurent sur le coup, Norman est à l'arrière de l'autre véhicule. C'est le patron du réseau de contrebande.

Au même moment, Pereira et Blanche Coty sont arrivées au port de Hong Kong avec une autre voiture, dans laquelle était assise Carol, inconsciente. Ne sachant toujours pas qui est derrière les crimes, Scott court vers Norman et lui raconte toute l'histoire, y compris que Carol travaille pour lui et essayait de découvrir le nom du patron. Ils prennent tous les deux un bateau à moteur vers l'une des trois jonques sur lesquelles Scott soupçonne que Carol capturée se trouve. Pendant le trajet, Norman sort son pistolet ; maintenant Scott sait aussi que Norman est le chef du gang criminel. Blanche et Pereira l'attendent à bord de la jonque. Blanche, qui est censée garder Scott, est désarmée d'un coup de pied par Carol, qui a maintenant repris connaissance. Pendant ce temps, sur le pont, Norman active le mécanisme de détonation d'une bombe à retardement qui sera bientôt utilisée pour faire exploser la jonque et tous les témoins qui s'y trouvent. De nouveau sous le pont, Norman est maîtrisé et enfermé avec Blanche. Sur le pont, Scott et Pereira échangent des coups de feu, au cours desquels Pereira est maîtrisé et jeté par-dessus bord. Enfin, un incendie se déclare lorsqu'une lampe à pétrole est renversée sous le pont.

Scott court sous le pont pour empêcher Norman et Blanche de mourir misérablement. Norman profite de cette volonté d'aider et renverse Scott. Mais il n'est que légèrement blessé. Norman s'enfuit sur le pont, criant à Carol, qui a été envoyée en mer par Scott dans un canot, de revenir et de sauver tout le monde. Une voile tombe alors et Norman est tué par le faisceau de la voile qui tombe. Alors que Scott essaie de s'occuper de Blanche inconsciente sous les ponts, la bombe à retardement continue de faire tic tac au-dessus. Carol retourne à la jonque. Maintenant, un bateau de police approche avec Smoky, qui a informé les autorités de Hong Kong, et une policière chinoise à bord. Au dernier moment, Mike Sott plonge dans l'eau et une seconde plus tard la bombe à retardement explose, détruisant la jonque. Scott monte sur le bateau à moteur avec Carol et ils s'embrassent.

Fiche technique
 Titre : Mission à Hong Kong
 Titre original :
 Réalisation : Ernst Hofbauer assisté d'Eberhard Schröder
 Scénario : Werner P. Zibaso, Hanns-Karl Kubiak
 Musique : Riz Ortolani
 Direction artistique :
 Costumes : Margarete Simon
 Photographie :
 Son : Josh Mellin, Wilhelm Schmidke
 Montage : Werner M. Lenz, Eugenio Alabiso
 Production : Gero Wecker
 Société de production : Arca-Filmproduktion, PEA
 Société de distribution : Constantin Film
 Pays d'origine : ,
 Langue : anglais
 Format : Couleur - 2,35:1 - Mono -
 Genre : Espionnage
 Durée : 90 minutes
 Dates de sortie :
  : .
  : .
  : .
  : .
  : .
  : .
  : .
  : .
  : .

Distribution
 Stewart Granger : Mike Scott
 Rosanna Schiaffino : Carol Eden
  : Smoky, l'assistant de Scott
 Horst Frank : Pereira
 Sieghardt Rupp : Pierre Milot
  : Norman
 Margit Saad : Blanche Coty
 Helga Sommerfeld : Danny Davis
 Paul Dahlke : Joe Harris, le chef de Scott
 Suzanne Roquette : Linda Wells
 Franco Fantasia : James Mark Grant
 Chitra Ratana : Mai Tim

Production
Le film est tourné à Hong Kong au printemps 1965.

Tous les acteurs, y compris les acteurs allemands, récitent leurs dialogues en anglais afin d'augmenter les chances de ventes internationales du film. Dans la version allemande, cependant, Horst Frank et Paul Dahlke sont doublés par d'autres collègues germanophones.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film allemand sorti en 1965
Film italien sorti en 1965
Film d'espionnage allemand
Film d'espionnage italien
Film allemand tourné en anglais
Film se déroulant à Hong Kong
Film tourné à Hong Kong
Adaptation d'un roman français au cinéma
Film réalisé par Ernst Hofbauer
Film scénarisé par Werner P. Zibaso

Mission à Hong Kong


Man'una (Man'una, Mą'una, Manun, Ma-o-na, Maura, Maroonar, Mau, Mą'unąka, Mą'ųra, Ma'una, Ma-una, Mâ'ûna; Earthmaker), Earthmaker je Bog Stvoritelj plemena Hochunk (Winnebago). Njegovo primarno ime Man'una i njegove varijante doslovno znače "Tvorac Zemlje", ali ponekad je poznat i pod drugim naslovima kao što su Wajaguzera (Stvoritelj ili Tvorac stvari), Wakanchank (Veliki duh), Uwashira (Gospodar). Tvorac Zemlje smatra se božanskim duhom, ali za razliku od božanstava Velikih Duhova drugih plemena Siouan, ponekad je personificiran u mitovima kod Hochunka, izravno komunicirajući s čovječanstvom. Earthmaker je povezan s duhanom, koji se smatra njegovim posebnim darom čovječanstvu.

Njegovi ostali nazivi: Maker of Things, Life-Giver, Wajaguzera, Wajanguzera, Wazagusra, Wazaguzra, Wazhakuzra, Wažągųsra, Uwashira, Ųwašira, Unwacida, Wakanchank, Wakąčąk xu, Wakon-chunk-xoo, Waxopini Xedera, Waxop'ini Xetera, Wahhahnah.

Izvori

Indijanska mitologija (bogovi stvaratelji)
Winnebago

Man'una


An Aechmea seidelii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Elton Martinez Carvalho Leme, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Lyman Bradford Smith och Michael A. Spencer. An Aechmea seidelii in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aechmea

Aechmea seidelii


بامبي  هو فيلم رسوم متحركة للمخرج دافيد هاند، عرض أول مرة في 13 أغسطس عام 1942. بامبي هو خامس فيلم كرتوني كلاسيكي انتجته والت ديزني. يعتبر الفيلم من أفضل الأفلام الأمريكية على مر التاريخ وكثير مايذكر الفيلم واحداثه في المسلسلات والأفلام الأمريكية إلى الآن . في 2008 رشحه معهد الفيلم الأمريكي في قائمة أفضل عشرة أفلام كلاسيكية بعد تصويت 1500 شخص من الCreative Comunity.

قصة الفيلم
عن غزال صغير يولد في الغابة ويضحى أمير الغابة كوالده ويصير صديق للحيوانات منهم ثمبر الارنب ومعاً يكتشفا أسرار الغابة، وتموت أمه على أيدى الصيادين ويقابل فالين صديقة قديمة من أيام الطفولة وسرعان ما يقعا في الحب وبعدها يقوم حريق في الغابة ويقوم بامبي بإنقاذ فالين والهروب من الصيادين.

الأداء الصوتي
بامبي الرضيع: بوبي ستيوارت
بامبي الصغير:دوني داناجان

بامبى الكبير: هاردي البريت

أم بامبي:بولا وينسلو

ثمبر الارنب الصغير: بيتر بهن

ثمبر الارنب الكبير:تيم دافيس

السيدة سمان:ثيلما بوردمان

فالين: كامي كينج

النسخة العربية
تمت دبلجت الفيلم مرتين الأول كانت باللهجة المصرية والثانية بالعربية الفصحى.

الجوائز
رُشح لجوائز الأوسكار في:
 فئة أفضل أغنية
 فئة أفضل موسيقى
 فئة أفضل صوت

حاز على الجائزة الخاصة من جائزة غولدن غلوب في 1948

انظر أيضاً
قائمة بأفلام والت ديزني

أفلام والت ديزني

پيكسار

روابط إضافية
 الموقع الرسمي

مراجع

أفلام استديوهات والت ديزني للرسوم المتحركة (كاليفورنيا)
أفلام الأرشيف الوطني الأمريكي السينمائي
أفلام أخرجها ديفيد هاند
أفلام أخرجها صامويل أرمسترونغ
أفلام أخرجها نورمان رايت
أفلام أطفال فانتازيا عقد 1940
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 1940
أفلام إنتاج 1942
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1940
أفلام بلوغ سن الرشد الأمريكية
أفلام تضم شخصيات مؤنسة
أفلام تقع أحداثها في أمريكا الشمالية
أفلام تقع أحداثها في غابات
أفلام حولت إلى قصص مصورة
أفلام دراما أمريكية
أفلام درامية 1942
أفلام رسوم متحركة 1942
أفلام رسوم متحركة أطفال فانتازيا أمريكية
أفلام رسوم متحركة أمريكية عقد 1940
أفلام رسوم متحركة تقع أحداثها في أمريكا الشمالية
أفلام رسوم متحركة تقع أحداثها في غابات
أفلام رسوم متحركة خيالية
أفلام رسوم متحركة درامية
أفلام رسوم متحركة عن الحيوانات
أفلام رسوم متحركة عن الصداقة
أفلام رسوم متحركة عن الموت
أفلام رسوم متحركة للأطفال في عقد 1940
أفلام رسوم متحركة مبنية على روايات
أفلام سجلها فرانك تشيرشل
أفلام عن أيليات
أفلام عن صيادين
أفلام فانتازيا في عقد 1940
أفلام مبنية على روايات نمساوية
أفلام مستوحاة من كتب الأطفال
أفلام مغامرات أمريكية
أفلام من إنتاج والت ديزني
أفلام والت ديزني
رسوم متحركة
رسوم متحركة درامية

بامبي (فيلم)


Nicu Paleru () este un interpret român de manele. A început să cânte manele de la începutul anilor 1990, și în cele din urmă a atins succesul național la sfârșitul anilor '90, cu ajutorul unui post român de televiziune într-un spectacol dedicat acestui gen de muzică.

Note

Legături externe

Nașteri în 1973
Cântăreți romi de manele
Piteșteni
Români de origine romă
Artiști români de origine romă

Nicu Paleru


Romanul cavaleresc al celor Trei Regate (chineză tradițională: 三國演義; chineză simplificată: 三国演义; pinyin: sānguó yǎnyì), scris de Luo Guanzhong în secolul al XIV-lea, este un roman istoric în chineză despre evenimentele din anii tulburi de la sfârșitul dinastiei Han și începutul perioadei celor Trei Regate, începând cu anul 169 și până la reunificarea întregii Chine, în anul 280. O parte din carte se bazează pe Cronicile celor Trei Regate, al lui Chen Shou.

Este considerat ca unul dintre cele patru mari romane clasice ale literaturii chineze, cu un total de 800.000 de cuvinte, adică aproape un milion de caractere și 120 de capitole.

Este probabil romanul istoric cel mai citit în China.

Acest roman a dus la apariția genului literar chinez cunoscut sub numele de  wuxia.

Ediții
Este o lucrare care a avut numeroase ediții și deja în timpul dinastiilor Ming și Qing, librarii au creat și versiuni ilustrate pentru a crește vânzările.

A existat o ediție din secolul al XVI-lea, descrisă de istoricul Li Zhuowu. Comentariile sunt plasate în partea de sus a paginii și la sfârșitul fiecărui capitol. Include ilustrații, trei prefețe ("una este a lui Li Zhuowu, iar altele sunt Jiang Daqi și Miao Zunsu") și două eseuri la sfârșitul cărții: Du Sanguo shi wen da (întrebări și răspunsuri despre istoria celor Trei Regate) și Sanguo Zhi Zong Liao Xing Shi (nume de ofițeri pentru perioada celor Trei Regate).

Există o ediție publicată aproximativ între 1644 și 1735 cu 240 de ilustrații, cu o prefață scrisă pentru fiecare capitol de Jin Renrui și comentarii scrise de Mao Shengshan.

Note

Romane istorice

Romanul cavaleresc al celor Trei Regate


Convenția privind Armele Chimice este un tratat privind controlul armelor care interzice producerea, stocarea și folosirea armelor chimice și precursorilor acestora. Numele complet al tratatului este Convenția privind Interzicerea Dezvoltării, Producerii, Stocării și Folosirii Armelor Chimice și Distrugerea acestora și este administrat de către Organizația pentru Interzicerea Armelor Chimice (OIAC), o organizație interguvernamentală cu sediul în Haga, Țările de Jos. Tratatul a intrat în vigoare în 1997. Convenția privind Armele Chimice interzice utilizarea pe scară largă, dezvoltarea, producerea, stocarea și transferul de arme chimice. Producția foarte limitată pentru scopuri de cercetare, medicale, farmaceutice sau de protecție este încă permisă. Principalele obligații ale statelor membre în temeiul Convenției este de a impune și menține această interdicție, precum și a distruge toate armele chimice existente. Toate activitățile de distrugere trebuie să aibă loc sub supravegherea OIAC.

În mai 2018, 193 de state sunt părți ale Convenției și acceptă obligațiile sale. Israelul a semnat, dar nu a ratificat acordul, în timp ce alte trei state membre ale ONU (Egipt, Coreea de Nord și Sudanul de Sud) nu au semnat și nici nu au aderat la tratat. Recent, Palestina a depus instrumentul de aderare la Convenție pe 17 mai 2018, iar aceasta a intrat în vigoare pe 16 iunie 2018. În septembrie 2013, Siria a aderat la convenție, ca parte a unui acord pentru distrugerea armelor chimice ale Siriei.

În ianuarie 2018, peste 96% din stocurile globale declarate de arme chimice au fost distruse. Convenția prevede evaluarea sistematică a facilităților de producție a substanțelor chimice, precum și investigarea acuzațiilor de utilizare și producție de arme chimice pe baza informațiilor secrete oferite de alte state.

Unele substanțe chimice care au fost folosite pe scară largă în război, dar au numeroase utilizări industriale la scară largă, cum ar fi fosgenul, sunt extrem de bine reglementate, dar cu toate acestea există anumite excepții notabile. Gazul de clor este extrem de toxic, dar fiind un element pur și extrem de utilizat la scară largă în scopuri pașnice, nu este considerat oficial ca armă chimică. Anumite puteri (de exemplu, regimul Assad din Siria) continuă fabricarea și introducerea de astfel de substanțe chimice în muniția de luptă. Deși aceste substanțe chimice nu sunt considerate în mod specific ca fiind controlate de Convenție, utilizarea de orice substanțe chimice toxice ca armă (atunci când sunt utilizate pentru a produce decese exclusiv sau în principal prin acțiunea toxică a substanțelor) este interzisă prin tratat. Alte substanțe chimice, cum ar fi fosforul alb, sunt extrem de toxice, dar sunt legale în contextul Convenției atunci când acestea sunt utilizate de către forțele militare pentru alte motive decât toxicitatea lor.

Organizația pentru Interzicerea Armelor Chimice (OIAC)

Convenția este administrată de către Organizația pentru Interzicerea Armelor Chimice (OIAC), care acționează ca o platformă legală pentru caietul de sarcini ale dispozițiilor Convenției. Conferința Statelor Părți este mandatată pentru a schimba Convenția și poate adopta regulamente privind implementarea cerințelor ei. Secretariatul Tehnic al organizației efectuează inspecții pentru a se asigura de respectarea regulilor de către statele membre. Aceste inspecții analizează instalațiile de distrugere (monitorizarea este permanentă în timpul distrugerii), instalațiile de producție a armelor chimice care au fost desființate sau transformate pentru utilizare civilă, precum și inspecții ale industriei chimice. Secretariatul poate efectua "investigații de presupusă folosire" a armelor chimice și de a oferi asistență după utilizarea de arme chimice.

Premiul Nobel pentru pace 2013 a fost acordat organizației pentru că, prin Convenția privind Armele Chimice, "a transformat utilizarea de arme chimice într-un tabu în temeiul dreptului internațional", în conformitate cu Thorbjørn Jagland, Președintele Comitetului Nobel Norvegian.

Punctele cheie ale Convenției

 Interzicerea producerii și utilizării armelor chimice
 Distrugerea (sau transformarea monitorizată în alte funcții) a unităților de producție a armelor chimice
 Distrugerea tuturor armelor chimice (inclusiv arme chimice abandonate în afara teritoriilor statelor părți)
 Asistență între statele Părți și OIAC în caz de utilizare a armelor chimice
 Un regim de inspecție OIAC pentru producerea de substanțe chimice care ar putea fi transformate în arme chimice
 Cooperarea internațională în domeniul utilizării pașnice a chimiei în domenii relevante

State membre

Convenția a fost semnată de 165 de state, înainte de intrarea sa în vigoare în 1997, permițându-le acestora să ratifice acordul după obținerea aprobării naționale. În urma intrării în vigoare, tratatul a fost închis pentru semnare și singura metodă pentru ca noi state să devină membre este prin aderare. În mai 2018, 193 de state, reprezentând peste 98% din populația lumii, sunt părți ale Convenției. Din cele patru state membre ale organizației Națiunilor Unite statele care nu sunt părți la tratat, Israelul a semnat dar nu a ratificat tratatul, în timp ce Egipt, Coreea de Nord și Sudanul de Sud nu au semnat și nu au aderat la Convenție. Taiwan, deși nu este un stat membru, a declarat că este în conformitate cu tratatul.

Stocurile globale de arme chimice
Un total de 72.524 de tone de agenți chimici, 8,67 milioane de containere și muniții chimice și 97 de unități de producție au fost declarate la OIAC.

Unități cunoscute de producție a armelor chimice
Paisprezece state părți au declarat facilități de producție a armelor chimice:

 {| style="background:transparent" width="100%"
| style="width:25%;" |

| style="width:25%;" |

| style="width:25%;" |

| style="width:25%;" |

|}

 1 stat parte nedezvăluit (denumit "stat parte" în comunicările OIAC; se presupune că este Coreea de Sud)

Din iunie 2017, toate 97 unitățile declarate de producție a fost dezactivate și (91) au fost certificate ca fiind fie distruse (68) sau transformate (23) pentru uz civil.

Referințe

Legături externe

 Full text of the Chemical Weapons Convention, OPCW
 Online text of the Chemical Weapons Convention: Articles, Annexes including Chemical Schedules, OPCW
 Fact Sheets, OPCW
 Chemical Weapons Convention: Ratifying Countries, OPCW
 Chemical Weapons Convention Website, United States
 The Chemical Weapons Convention at a Glance, Arms Control Association
 Chemical Warfare Chemicals and Precursors , Chemlink Pty Ltd, Australia
 Introductory note by Michael Bothe, procedural history note and audiovisual material on the Convention on the Prohibition of the Development, Production, Stockpiling and Use of Chemical Weapons and on their Destruction in the Historic Archives of the United Nations Audiovisual Library of International Law
 Lecture by Santiago Oñate Laborde entitled The Chemical Weapons Convention: an Overview in the Lecture Series of the United Nations Audiovisual Library of International Law
 Neproliferarea armelor chimice, mae.ro

Vezi și

Arme chimice
 Listă de arme chimice
 Război chimic
 Armă de distrugere în masă
 Gaz lacrimogen

Tratate la nivel mondial pentru alte tipuri de arme
 Tratatul de Neproliferare Nucleară

Convenții
Arme chimice
Drepturile omului
Tratate după țară
Tratate internaționale

Convenția privind Interzicerea Armelor Chimice


William Sharp Macleay ou McLeay (21 de julho de 1792 - 26 de janeiro de 1865) foi um funcionário público e entomologista britânico. Ele foi um proeminente promotor do sistema Quinariano de classificação.

Depois de se formar, trabalhou para a embaixada britânica em Paris, seguindo seu interesse pela história natural ao mesmo tempo, publicando ensaios sobre insetos e correspondendo-se com Charles Darwin.

Macleay mudou-se para Havana, Cuba, onde foi, por sua vez, comissário de arbitragem, juiz comissário e depois juiz. Aposentado deste trabalho, emigrou para a Austrália, onde continuou a coletar insetos e estudou história natural marinha.

Biografia
Macleay nasceu em Londres, filho mais velho de Alexander Macleay, que o nomeou em homenagem ao seu então sócio, o comerciante de vinhos William Sharp. Ele freqüentou a Westminster School e Trinity College, Cambridge, graduando-se com honras em 1814. Ele foi então nomeado adido da embaixada britânica em Paris e secretário do conselho para liquidar as reivindicações britânicas sobre o governo francês e, seguindo seu pai em se interessar pela história natural, tornou-se amigo de Georges Cuvier e outros homens célebres da ciência.

Carreira científica inicial
A principal obra de Macleay foi Horae Entomologicae; ou, Essays on the Annulose Animals, partes 1-2 (1819-1821). A primeira parte de Horae Entomologicae incluiu um reexame do gênero Scarabaeus de Linnaeus (12ª edição do Systema Naturae, 1767) dentro do contexto taxonômico de " Lamellicornes " de Pierre Andre Latreille tornando-se o primeiro monógrafo do que hoje é a família Scarabaeidae. Ele também publicou Annulosa Javanica ou uma tentativa de ilustrar as afinidades naturais e analogias dos insetos coletados em Java por T. Horsfield, no. 1 (Londres, 1825).

Outras publicações menores sobre insetos incluem Observações sobre a devastação ocasionada por Hylobius abietis em plantações de abetos no Zoological Journal e várias notas nas Transactions of the Entomological Society of London. Macleay enviou muitos insetos para Frederick William Hope, que agora estão preservados no Hope Department of Entomology da Universidade de Oxford. Ele também foi um correspondente de Charles Darwin, embora discordasse fervorosamente das teorias da evolução deste último.

Macleay foi o criador do sistema de classificação Quinariano de curta duração, que é usado extensivamente em seu Horae Entomologicae. Esta foi uma tentativa de classificar os animais em grupos relacionados e foi apresentada na Parte 2 de seu livro Horae Entomologicae (1821). De acordo com seu raciocínio, cada grupo principal de animais poderia ser subdividido em 5 subgrupos, e cada subgrupo poderia ser dividido em 5. MacLeay foi um dos primeiros sistematas a notar a diferença entre similaridade devido à relação verdadeira, chamada afinidade, e similaridade devido à função, chamada analogia. Grupos maiores unidos por afinidades também podem estar relacionados a outros grupos ou subgrupos por sobreposições conhecidas como osculações, por analogia. Como precursores dos conceitos de homologia e homoplasia, essas propostas foram levadas muito a sério na época, e Charles Darwin, que conheceu Macleay depois que ele voltou da viagem do Beagle, tentou encaixar as idéias quinarianas em seus esquemas evolutivos até cerca de 1845 (veja "O Desenvolvimento da Teoria de Darwin" por Dov Ospovat, 1981). As ideias também foram adotadas por William Swainson, Nicholas Aylward Vigors e outros.

Havana
Em 1825, Macleay foi nomeado comissário britânico de arbitragem para o Tribunal conjunto britânico e espanhol da Comissão em Havana, Cuba, para a abolição do tráfico de escravos ; tornou-se juiz comissário em 1830 e, em seguida, foi nomeado juiz do Tribunal Misto de Justiça em 1833. Aposentou-se em 1836 (aos 44 anos) com uma pensão de £ 900. Ao longo desses anos, ele também manteve uma correspondência com sua irmã Frances (Fanny) Leonora Macleay (1793-1836).  Essas cartas normalmente transmitem uma impressão dura e até severa de seu caráter.

Macleay manteve seu trabalho científico em Havana e foi eleito para a Sociedade Linneana, da qual seu pai havia sido secretário (1798-1825), e a Sociedade Zoológica. Ele foi eleito presidente da seção de história natural da Associação Britânica para o Avanço da Ciência.

Austrália
Macleay emigrou para a Austrália em 1839, vivendo brevemente na Casa do Secretário Colonial em Macquarie Place com seus pais antes de se mudar em setembro daquele ano para a ainda inacabada Elizabeth Bay House da família. Ele tomou posse da propriedade em 1845, tendo assumido as dívidas consideráveis de seu pai Alexandre e as hipotecas da propriedade (ele a herdou formalmente em 1848). Na tentativa de arrecadar fundos, também vendeu móveis que havia adquirido em Londres em nome de seu pai, mas pelos quais nunca foi reembolsado. Ele, no entanto, não completou a casa, e ela ficou sem a colunata planejada. A casa tornou-se um ponto de encontro para um pequeno círculo de intelectuais e naturalistas, embora Macleay não fosse conhecido por ser ativamente sociável. Thomas Mitchell Jr. satirizou a casa e o proprietário: 'Bleak House blears cegamente sobre Eliza's Bay, frio como a hospitalidade de seu proprietário' (Carlin, p. 45). Macleay estava interessado na história natural da Austrália, a fauna marinha ao redor de Port Jackson em particular. Mais tarde, ele coletou um grande número de insetos australianos; em sua morte, estes foram legados a seu primo William John Macleay, cujo interesse pela história natural ele encorajou e que em 1888 os transferiu para o Museu Macleay, Universidade de Sydney, pelo qual foi nomeado cavaleiro. Ele também encorajou os interesses científicos de seu irmão George Macleay.

Macleay viveu sozinho em Elizabeth Bay House até sua morte em 26 de janeiro de 1865.

Referências

Australianos de ascendência escocesa
Entomólogos do Reino Unido

William Sharp Macleay