حضارة الأولمك هي أول حضارة كبرى في غواتيمالا والمكسيك بعد التطور التدريجي في منطقة سوكونوسكو والأراضي المنخفضة في غواتيمالا الحديثة. كانوا يعيشون في المنخفضات الاستوائية في جنوب ووسط المكسيك، في ولايات فيراكروز وتاباسكو الحديثتين. ويعتقد أن حضارة الأولمك تستمد جزئيا من ثقافات موكايا وميكسي زوكي المجاورتين.

ازدهرت حضارة أولمك خلال الفترة التكوينية لثقافة أمريكا الوسطى، والتي يرجع تاريخها تقريبا من 1500 قبل الميلاد إلى حوالي 400 قبل الميلاد. وازدهت ثقافات ما قبل الأولمك في المنطقة منذ حوالي 2500 سنة قبل الميلاد، ولكن بحلول القرن السابع عشر والسادس عشر قبل الميلاد، ظهرت ثقافة الأولمك الأولى في موقع سان لورنزو تينوتشتيتلان بالقرب من الساحل جنوب شرق فيراكروز. وكانت أولى حضارات أمريكا الوسطى، ووضعت عديد الأسس للحضارات التي تبعتها. كما يظهر أن الأولمك مارسوا طقوس إراقة الدماء ولعب أولاماليزتلي (لعبة الكرة)، وهو ما وجد في كل مجتمعات أمريكا الوسطى اللاحقة تقريبا.

أهم ما بقي من حضارة الأولمك الآن هو أعمالهم الفنية، وخاصة ما يسمى «الرؤوس الضخمة». تم تحديد حضارة الأولمك أولا من خلال القطع الأثرية اشتراها جامعو التحف في أسواق الآثار التي تعود قبل عصر الاكتشاف في أواخر القرن التاسع عشر وأوائل القرن العشرين. وتعتبر الأعمال الفنية للأولمك بين الأكثر لفتا بين آثار أمريكا القديمة.

أصل الكلمة
يأتي اسم «أولمك» من كلمة النواتلية لـ Olmecs: Ōlmēcatl [oːlˈmeːkat͡ɬ] (المفرد) أو ēlmēcah [ːlˈmeːkaʔ] (الجمع). تتكون هذه الكلمة من كلمتين [lli [ːoːlːi]، بمعنى «المطاط»، و mēcatl [ːmeːkat͡ɬ]، بمعنى «الناس»، وبالتالي يكون معنى الكلمة «شعب المطاط». كان المطاط جزءًا مهمًا من رياضة الأولاماليزتلي.

نظرة عامة
يتمثل معقل حضارة الأولمك في المنطقة الواقعة في الأراضي المنخفضة في الخليج حيث توسعت بعد التطوير الباكر في سوسونوسكو، فيراكروز. تتميز هذه المنطقة بالأراضي المنخفضة في المستنقعات التي تتخللها التلال المنخفضة والأخاديد والبراكين. ترتفع جبال توكستلاس بشكل كبير في الشمال، على امتداد خليج كامبيتشي بخليج المكسيك. شيّد الأولمك هناك مجمعات دائمة لمعابد المدينة في سان لورينزو تينوتشيتلان ولا فينتا وتريس زابوتيس ولاغونا دي لوس سيروس. ظهرت في هذه المنطقة، أول حضارة من أمريكا الوسطى وحكمت من 1400 -400 قبل الميلاد تقريبًا.

المنشأ
ظهرت بدايات حضارة الأولمك تقليديًّا بين 1400 و1200 قبل الميلاد. يعود تاريخ الاكتشافات السابقة لرفات جثث شعب الأولمك المحفوظة شعائريًّا في ضريح الماناتي (بالقرب من سان لورينزو) إلى ما يعادل «على الأقل» 1600-1500 قبل الميلاد. تملك حضارة الأولمك جذورًا في الحضارات الزراعية الأولى في تاباسكو، والتي بدأت بين 5100 قبل الميلاد و4600 قبل الميلاد. تشترك هذه الحضارات في نفس المحاصيل الغذائية الأساسية والتقنيات مع حضارة الأولمك اللاحقة.

ظهر ما يسمى اليوم بالأولمك لأول مرة بشكل كامل في مدينة سان لورينزو تينوتشيتلان، حيث ظهرت خصائص حضارة الأولمك المميزة في حوالي عام 1400 قبل الميلاد. ساعدت البيئة المحلية ذات التربة الطمية المروية بشكل جيد، وشبكة النقل التي يوفرها حوض نهر كواتزاكوالكوس، على نهوض الحضارة. يمكن مقارنة هذه البيئة بغيرها من أشكال البيئة في مراكز الحضارة القديمة الأخرى: أودية النيل والسند والنهر الأصفر وبلاد الرافدين. شجعت هذه البيئة الخصبة على زيادة الكثافة السكانية، ما أدى بدوره إلى ظهور طبقة نخبوية في المجتمع. زادت الطبقة النخبوية الطلب على إنتاج المصنوعات الفاخرة والراقية التي ميزت ثقافة الأولمك. تكونت العديد من هذه المصنوعات الفاخرة من مواد مثل اليشم والزجاج البركاني وأكسيد الحديد الأسود، والتي جاءت من مواقع بعيدة ما يشير إلى دخول نخبة الأولمك الأوائل في شبكة تجارية واسعة في أمريكا الوسطى. يُعتبر وادي نهر موتاجوا في شرق غواتيمالا مصدرًا لأفضل أنواع اليشم، يعود أثر الزجاج البركاني الأولميكي إلى المرتفعات الغواتيمالية، مثل إل تشايل وسان مارتن جيلوتبيك، أو إلى ولاية بويبلا، على بعد من 200 إلى 400 كم (120–250 ميل).

يبدو أن ولاية غيريرو، متضمنةً حضارة ميزكالا الباكرة على وجه التحديد، قد لعبت دوراً مهماً في التاريخ المبكر لحضارة الأولميك. غالبًا ما ظهرت القطع الفنية ذات الطابع الأولمكي في بعض أجزاء غيريرو في منطقة فيرا كروز-تاباسكو. وبشكل خاص، تتبع القطع ذات الصلة المكتشفة في موقع أموكو-أبلينو في غيريرو لتواريخ تعود إلى عام 1530 قبل الميلاد. تُعتبر مدينة تيوباننتيكوانيتلان في غيريرو أيضًا ذات صلة في هذا الصدد.

لا فينتا
هُجِر أول مركز لحضارة الأولمك، سان لورينزو، حوالي 900 ق.م. في نفس الوقت الذي برزت فيه لا فينتا. حدث تدمير شامل للعديد من معالم سان لورينزو حوالي 950 قبل الميلاد، ما قد يشير إلى حدوث انتفاضة داخلية أو غزو خارجي بشكل أقل احتمالًا. ومع ذلك، تشير أحدث الأفكار إلى تحمل التغيرات البيئية مسؤولية هذا التحول في مراكز الأولمك، مع حدوث تغييرات مهمة في مسارات بعض الأنهار.

على أي حال، بعد تراجع سان لورينزو، أصبحت لا فينتا أقوى مراكز الأولميك، بفترة استمرت من 900 قبل الميلاد لحين إخلائها حوالي 400 قبل الميلاد. حافظت لا فينتا على تقاليد الأولمك الثقافية مع مظاهر مميزة في مناحي القوة والثروة. كان الهرم العظيم أكبر هيكل عمراني في أمريكا الوسطى في عصره. وحتى اليوم، بعد 2500 عام من التآكل، يحافظ على ارتفاع 34 مترًا (112 قدمًا) فوق التضاريس الطبيعية المسطحة. تحتفظ لا فينتا «بمعروضات» فاخرة احتاجت لعمل هائل لإنتاجها مدفونةً بعمق فيها –عبارة عن 1000 طن من صخور السربنتين الناعمة وأرصفة الفسيفساء الواسعة وما لا يقل عن 48 قطعة من رواسب منفصلة لأدوات مصنوعة من اليشم المصقول والفخار والتماثيل ومرايا الهيماتيت.

مراجع

انظر أيضاً

 عصر قبل-كولومبي

الحضارات القديمة في أمريكا الشمالية
انحلالات القرن 4 ق.م في المكسيك
انحلالات القرن 4 ق م
تاريخ تاباسكو
تاريخ ولاية غيريرو
تاريخ ولاية فيراكروز
تأسيسات القرن 16 ق م
تأسيسات القرن 16 ق م في المكسيك
حضارات
شعوب أصلية في المكسيك
شعوب قديمة
فرط الانتشار

أولمك


WrestleMania 29 a fost douăzecișinoua editie a WrestleMania, un eveniment pay-per-view de wrestling profesionist , produs de WWE. A avut loc pe 7 aprilie din 2013 de la MetLife Stadium, în East Rutherford, New Jersey. Tema oficială a evenimentului a fost "Predați-vă" de la Angels & Airwaves, "Coming Home" Diddy-Dirty Money si Skylar Grey, și "Bones" de la Young Guns. Tema oficială a evenimentului a fost "WrestleMania is Coming Home"("WrestleMania vine acasă").

Această ediție a fost cea de-a cincea în a avea loc în New York, zona metropolitană, după WrestleMania I, X, XX , și o parte din WrestleMania 2 (care s-a desfășurat în trei locuri diferite). Această ediție este cea de-a cincea din istorie și a doua consecutiva în a fi ținută în aer liber, după WrestleMania XXVIII, ediția 2012. Acest WrestleMania a prezentat cea de-a doua-cea mai mare marca de participare pentru acest eveniment, cu un total de 80 676 de persoane, depășind 80 103 din WrestleMania 23.

WrestleMania 29 a contat cu nouă lupte, fiind Rock impotriva lui John Cena pentru centura WWE eventul principal. Alte lupte ce au avut loc au fost The Undertaker împotriva lui CM Punk, Alberto Del Rio împotriva lui Jack Swagger pentru WWE World Heavyweight Championship, iar Triple H împotriva Brock Lesnar intr-un No holds Barred match.

Rezultate
 The Shield (Seth Rollins, Dean Ambrose și Roman Reigns) i-a învins pe Randy Orton, Big Show și Sheamus (10:34)
 Ambrose l-a numărat pe Orton după un Spear a lui Reigns
 După luptă, Show i-a aplicat un KO Punch lui Orton și Sheamus, devenind heel.
 Mark Henry l-a învins pe Ryback (8:02)
 Henry l-a numărat pe Ryback după ce acesta a încercat sa-i faca manevra de final dar Henry a cazut peste el.
 Team Hell No (Daniel Bryan și Kane) i-a învins pe Dolph Ziggler și Big E Langston păstrându-și titlul WWE Tag Team Championship (6:19)
 Bryan l-a numărat pe Ziggler după un Chokeslam a lui Kane și un Flying Goat
 Fandango l-a învins pe Chris Jericho (9:11)
 Fandango l-a numărat pe Jericho după un «Small Package»
 Alberto del Rio l-a învins pe Jack Swagger păstrându-și titlul WWE World Heavyweight Championship (10:28)
 Del Rio l-a făcut pe Swagger sa cedeze cu un «Cross Armbreaker»
 The Undertaker l-a învins pe CM Punk (cu Paul Heyman) (22:07)
 Undertaker l-a numarat pe Punk dupa un «Tombstone Piledriver»
 După meci, invictul lui Undertaker la WrestleMania a suit la 21-0
 No Holds Barred Match: Triple H (cu Shawn Michaels) l-a învins pe Brock Lesnar (cu Paul Heyman) (23:58)
 Triple H l-a numărat pe Lesnar după o lovitura cu baros-ul și un Pedigree pe niște scări
 John Cena l-a învins pe The Rock câștigând titlul WWE Championship (24:00)
 Cena l-a acoperit pe Rock dupa un «Attitude Adjustment»
 După meci Cena și The Rock sia-u dat mâna si o înbrățișare în semnal de respect.

2013 în sport
WrestleMania

WrestleMania XXIX


Gallarta es una entidad de población española del municipio de Abanto y Ciérvana, perteneciente a la provincia de Vizcaya, en la comunidad autónoma del País Vasco.

Historia
Hacia 1915, el lugar, que ya formaba parte de Abanto y Ciérvana y se consideraba su centro más importante, tenía contabilizados 330 edificios y una población de 2650 habitantes. En 2022, la entidad singular de población tenía empadronados 4599 habitantes y el núcleo de población, 4112.

Referencias

Bibliografía

Abanto y Ciérvana

Gallarta


Luigi Palmieri (22 de abril de 1807 - 9 de septiembre de 1896) fue un vulcanólogo y meteorólogo napolitano. Es reconocido por sus trabajos científicos sobre las erupciones del Vesubio, los terremotos y los fenómenos meteorológicos.

Biografía
Palmieri nació en 1807 en Faicchio, en la Terra di Lavoro; a unos 13 kilómetros de Piedimonte Matese, en la provincia de Campania.

En 1845, fue promovido a profesor de física en la Escuela de la Marina Real de Nápoles y en 1847 fue nombrado para la cátedra de física en la Universidad de Nápoles. En 1848, trabajó en el Observatorio Vesubiano y fue nombrado director en 1854. Usando un sismógrafo para detectar y medir los terremotos, Palmieri pudo entonces detectar los movimientos muy ligeros de la tierra, con la esperanza de predecir las erupciones volcánicas. Con el uso de un electrómetro modificado de Peltier, realizó también investigaciones en el campo de la electricidad atmosférica.

En 1882, por primera vez, logró demostrar la presencia de helio en la Tierra, mediante el análisis espectral de la lava del Vesubio.

Sus contribuciones científicas han abarcado diversas áreas, como el desarrollo de un telégrafo Morse modificado, y mejoras al anemómetro y al pluviómetro.

Falleció en Nápoles en 1896.

Reconocimientos
 Miembro del Consejo Superior de Meteorología
 Senador del Reino
 Gran Comandante de la Orden de la Corona de Italia
 Comandante de la Orden de la Rosa del Brasil

Eponimia
 El cráter lunar Palmieri lleva este nombre en su memoria.

Referencias

Enlaces externos

Vulcanólogos
Meteorólogos de Italia
Científicos de Italia del siglo XIX
Miembros nacionales de la Academia Nacional de Ciencias de Italia
Grandes oficiales de la Orden de la Corona de Italia
Nacidos en la provincia de Benevento
Fallecidos en Nápoles

Luigi Palmieri


Mlynica este o comună slovacă, aflată în districtul Poprad din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 549 de locuitori. Se învecinează cu  și .

Istoric
Localitatea Mlynica este atestată documentar din 1268.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Mlynica


1999 ශ්‍රී ලංකා ජනාධිපතිවරණය සිව්වන  ජනාධිපති  මැතිවරණය ශ්‍රී ලංකාවේ. 1999 නොවැම්බර් 16 දින නාමයෝජනා පිළිගත් අතර 1999 දෙසැම්බර් 21 දින මැතිවරණය පැවැත්විණි. මැතිවරණ සහභාගීත්වය 73.31% කි. පාලක මණ්ඩලයේ පොදු ජන එක්සත් පෙරමුණෙහි එවකට ධූරන්ධර ජනාධිපති  චන්ද්‍රිකා කුමාරතුංග දෙවන වරටත් නැවත තේරී පත් වූ අතර, ඡන්දය ප්‍රකාශ කිරීමෙන් 51% ක් ලැබුණි.

පසුබිම
වසර හයක කාලයක් සඳහා ශ්‍රී ලංකා ජනාධිපතිවරුන් තෝරා පත් කර ගනු ලැබේ. 1994 දී  පෙර මැතිවරණය පැවැත්වීමත් සමඟ සාමාන්‍යයෙන් 2000 වන තෙක් මැතිවරණයක් නොපැවැත්වෙනු ඇත. කුමාරතුංග මැතිවරණය කලින් කැඳවීය.

කුමාරතුංග දෙමළ කොටින්ට එරෙහිව සිය ක්‍රියාමාර්ග ඉදිරියට ගෙන යන ලෙස කළ අතර, ඇගේ ප්‍රධාන ප්‍රතිවාදියා රනිල් වික්‍රමසිංහ කොටින් සමඟ සෘජු සාකච්ඡා ආරම්භ කරන ලෙස ඉල්ලා සිටියේය.

මැතිවරණයට දින තුනකට පෙර කුමාරතුංග සිය අවසන් රැලියට දෙමළ කොටියෙකු ඝාතනය දැරූ උත්සාහයකින් තුවාල ලැබුවාය. ඇයගේ දකුණු ඇස අහිමි වූ අතර මැතිවරණයට පෙර රූපවාහිනියේ දැඩි ලෙස වෙළුම් පටියක් පළ විය.

ප්‍රතිඵල

ජාතික

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලාංකික ජනාධිපතිවරණය, 1999


Jens Jensen Væver (født 1803 i Østerbølle, død 1882) var en jysk væver, der nok især er kendt pga. sit barnebarn Johannes V. Jensens Himmerlandshistorie "Jens Jensen Væver".

Jens Jensen Væver blev født i 1803 som søn af Jens Pedersen Støttrup og Johanne Thomasdatter.
Han blev i 1841 gift med Kirsten Maria Jensdatter.
Et af deres børn var Hans Jensen, dyrlæge, forfatter, tegner og far til Johannes V. og Thit Jensen.

Se også
 Jensen-familien fra Farsø

Johannes V. Jensen

Jens Jensen Væver


Dage i provinsen er en dansk kortfilm fra 2004, der er instrueret af Ulrik Weck efter manuskript af Emil Weck.

Handling
Filmen handler om de to drenge Jacob og Emil. De skylder penge væk byens bølle. Efter et mislykkede røveri hos den lokale købmand, er gode råde dyre. Heldigvis får de hjælp af den initiativrige pige, Ida, der har en noget usædvanlig plan. Men virker den?

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2004

Kortfilm fra Danmark

Dage i provinsen


La Televisión fue un programa investigativo que se transmite desde el 4 de marzo de 1990 en Ecuador, con sede en Quito por la señal de Teleamazonas (hasta 1998), la señal de Ecuavisa (desde el 19 de julio de 1998 hasta el 10 de junio de 2012) y la señal de Gamavisión (desde el 24 de junio de 2012 hasta el 27 de diciembre de 2015). Fue conducido desde sus inicios por Freddy Ehlers y en su última etapa fue conducido por sus hijos, Fernando y Carolina Ehlers.

Historia
La Televisión fue transmitida por primera vez el domingo 4 de marzo de 1990 a las 19:30. Fue emitido por la señal de Teleamazonas con sede en la ciudad de Quito.

Entre 1990 y 2007 su conductor fue Freddy Ehlers, periodista. En 1996, Freddy Ehlers fue candidato a la presidencia, por lo que tuvo que abandonar el programa después de 6 años como conductor de La TV. No llegó a la presidencia. Su reemplazo temporal fue su hijo Fernando Ehlers, quien permaneció poco tiempo. El programa pasó por varios conductores, teniendo poco éxito. Poco después Freddy regresó al programa.

El 27 de diciembre de 2015 se transmitió el último programa de La TV en los estudios de Gamavisión, el invitado especial fue Freddy Ehlers que durante 2 décadas hizo su trabajo como creador, productor y director de la TV. La TV finalizó su primer ciclo con 13 temporadas.

Referencias

Programas de televisión iniciados en 1990
Programas de televisión de Ecuador

La televisión (programa de televisión)


إغنازيو أباتي  ( Ignazio Abate ) ، (ميلانو، 12 نوفمبر 1986) لاعب كرة قدم إيطالي. يلعب لـ إيه سي ميلان الإيطالي. يعتبر من أبرز الاعبين في السنوات الأخيرة مع منتخبات الشباب في إيطاليا يعول عليه الميلان كثيرا لانه من أبناء النادي.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أظهرة كرة قدم
رياضيون من كامبانيا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو إمبولي
لاعبو إيه سي ميلان
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2012
لاعبو بياتشينزا
لاعبو تورينو
لاعبو سامبدوريا
لاعبو كأس العالم 2014
لاعبو كأس القارات 2013
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم إيطاليون أولمبيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2008
لاعبو كرة قدم من كامبانيا
لاعبو منتخب إيطاليا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو مودينا
لاعبو نابولي
مواليد 1986
مواليد في سانت أغاتا دي غوتي

إغنازيو أباتي


In electronics, a common-emitter amplifier is one of three basic single-stage bipolar-junction-transistor (BJT) amplifier topologies, typically used as a voltage amplifier. It offers high current gain (typically 200), medium input resistance and a high output resistance. The output of a common emitter amplifier is 180 degrees out of phase to the input signal.

In this circuit, the base terminal of the transistor serves as the input, the collector is the output, and the emitter is common to both (for example, it may be tied to ground reference or a power supply rail), hence its name. The analogous FET circuit is the common-source amplifier, and the analogous tube circuit is the common-cathode amplifier.

Emitter degeneration

Common-emitter amplifiers give the amplifier an inverted output and can have a very high gain that may vary widely from one transistor to the next. The gain is a strong function of both temperature and bias current, and so the actual gain is somewhat unpredictable. Stability is another problem associated with such high-gain circuits due to any unintentional positive feedback that may be present.

Other problems associated with the circuit are the low input dynamic range imposed by the small-signal limit; there is high distortion if this limit is exceeded and the transistor ceases to behave like its small-signal model. One common way of alleviating these issues is with emitter degeneration. This refers to the addition of a small resistor between the emitter and the common signal source (e.g., the ground reference or a power supply rail). This impedance  reduces the overall transconductance  of the circuit by a factor of , which makes the voltage gain

where .

The voltage gain depends almost exclusively on the ratio of the resistors  rather than the transistor's intrinsic and unpredictable characteristics. The distortion and stability characteristics of the circuit are thus improved at the expense of a reduction in gain.

(While this is often described as "negative feedback", as it reduces gain, raises input impedance, and reduces distortion, it predates the invention of the negative feedback amplifier and does not reduce output impedance or increase bandwidth, as a true negative feedback amplifier would do.)

Characteristics
At low frequencies and using a simplified hybrid-pi model, the following small-signal characteristics can be derived.

If the emitter degeneration resistor is not present, then , and the expressions effectively simplify to the ones given by the rightmost column (note that the voltage gain is an ideal value; the actual gain is somewhat unpredictable). As expected, when  is increased, the input impedance is increased and the voltage gain  is reduced.

Bandwidth
The bandwidth of the common-emitter amplifier tends to be low due to high capacitance resulting from the Miller effect. The parasitic base-collector capacitance  appears like a larger parasitic capacitor  (where  is negative) from the base to ground. This large capacitor greatly decreases the bandwidth of the amplifier as it makes the time constant of the parasitic input RC filter  where  is the output impedance of the signal source connected to the ideal base.

The problem can be mitigated in several ways, including:
 Reduction of the voltage gain magnitude  (e.g., by using emitter degeneration).
 Reduction of the output impedance  of the signal source connected to the base (e.g., by using an emitter follower or some other voltage follower).
 Using a cascode configuration, which inserts a low input impedance current buffer (e.g. a common base amplifier) between the transistor's collector and the load. This configuration holds the transistor's collector voltage roughly constant, thus making the base to collector gain zero and hence (ideally) removing the Miller effect.
 Using a differential amplifier topology like an emitter follower driving a grounded-base amplifier; as long as the emitter follower is truly a common-collector amplifier, the Miller effect is removed.

The Miller effect negatively affects the performance of the common source amplifier in the same way (and has similar solutions). When an AC signal is applied to the transistor amplifier it causes the base voltage VB to fluctuate in value at the AC signal. The positive half of the applied signal will cause an increase in the value of VB this turn will increase the base current IB and cause a corresponding increase in emitter current IE and collector current IC. As a result, the collector emitter voltage will be reduced because of the increase voltage drop across RL. The negative alternation of an AC signal will cause a decrease in IB this action then causes a corresponding decrease in IE through RL.

It is also named common-emitter amplifier because the emitter of the transistor is common to both the input circuit and output circuit. The input signal is applied across the ground and the base circuit of the transistor. The output signal appears across ground and the collector of the transistor. Since the emitter is connected to the ground, it is common to signals, input and output.

The common-emitter circuit is the most widely used of junction, transistor amplifiers. As compared with the common-base connection, it has higher input impedance and lower output impedance. A single power supply is easily used for biasing. In addition, higher voltage and power gains are usually obtained for common-emitter (CE) operation.

Current gain in the common emitter circuit is obtained from the base and the collector circuit currents. Because a very small change in base current produces a large change in collector current, the current gain (β) is always greater than unity for the common-emitter circuit, a typical value is about 50.

Applications

Low-frequency voltage amplifier
A typical example of the use of a common-emitter amplifier is shown in Figure 3.

The input capacitor C removes any DC component of the input, and the resistors R1 and R2 bias the transistor so that it will remain in active mode for the entire range of the input. The output is an inverted copy of the AC component of the input that has been amplified by the ratio RC/RE and shifted by an amount determined by all four resistors. Because RC is often large, the output impedance of this circuit can be prohibitively high. To alleviate this problem, RC is kept as low as possible and the amplifier is followed by a voltage buffer like an emitter follower.

Radio
Common-emitter amplifiers are also used in radio frequency circuits, for example to amplify faint signals received by an antenna. In this case it is common to replace the load resistor with a tuned circuit. This may be done to limit the bandwidth to a narrow band centered around the intended operating frequency. More importantly it also allows the circuit to operate at higher frequencies as the tuned circuit can be used to resonate any inter-electrode and stray capacitances, which normally limit the frequency response. Common emitters are also commonly used as low-noise amplifiers.

Audio

Common-emitter amplifiers are also used for audio amplifiers. For example, a do it yourself or hobbyist application of the common-emitter amplifier is presented in.

See also

 Common base
 Common collector
 Common gate
 Common drain
 Common source
 Open collector
 Two-port network

References

External links
 Simulation of The Common Emitter Amplifier Circuit or simulation of Common Emitter Transistor Amplifier
 Basic BJT Amplifier Configurations
 NPN Common Emitter Amplifier – HyperPhysics
 ECE 327: Transistor Basics – Gives example common-emitter circuit with explanation.

Single-stage transistor amplifiers

Common emitter


An Xanthosoma dealbatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Michael Howard Grayum. An Xanthosoma dealbatum in nahilalakip ha genus nga Xanthosoma, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Xanthosoma

Xanthosoma dealbatum


Futbolnyj klub Homel (, FK Homel eller FK Gomel; normalt bare kendt som Homel) er en hviderussisk fodboldklub fra Homel. De vandt deres hidtil eneste mesterskab i 2003.

Klubben spiller i 2021 i landets bedste liga, og har hjemmebane på Central stadion. Klubben blev grundlagt i 1959.

Titler
 Hviderussisk Mesterskab (1): 2003

 Hviderussisk Pokalturnering (2):  2002 og 2011.

 Superpokalturnering (1): 2012

Historiske slutplaceringer

Referencer

Eksterne henvisninger

Klubbens officielle hjemmeside

Fodboldklubber i Hviderusland
Etableret i 1959

FK Homel


Kim Echlin eigentlich Kimberly Ann Echlin (* 1955) ist eine kanadische Schriftstellerin, Hochschullehrerin und Verfasserin von Dokumentationen, die 1997 mit dem  Books in Canada First Novel Award ausgezeichnet wurde.

Leben
Echlin studierte an der University of Toronto (UT) und konnte dieses Studium 1982 mit ihrer Promotion in Ethnologie erfolgreich abschließen. Anschließend lebte und arbeitete sie einige Jahre in Paris. Nach ausgedehnten Reisen nach und durch China (Kambodscha), Afrika (Malawi, Rhodesien) und Übersee (Marshall-Inseln) kehrte sie wieder in ihre Heimatstadt zurück.

Echlin ist Mitglied der Writers' Union of Canada und lehrt seit 1997 an der School for Continuing Studies (University of Toronto) Kreatives Schreiben. Außerdem arbeitete sie als Dozentin für Journalismus an der Ryerson School of Journalism, University of Guelph und York University.

Darüber hinaus hat sie Fernsehdokumentationen für CBC/Radio-Canada und unabhängige Fernsehgesellschaften wie beispielsweise Color me free (2007) produziert. Von 1985 bis 1990 produzierte sie The Journal, ein Kunstmagazin.

Echlin ist verheiratet und lebt zusammen mit ihrem Mann und ihren Kindern in Toronto.

Rezension

Die englischsprachige Kritik lobte The Disappeared als Werk von den Ausmaßen einer griechischen Tragödie und hob den Stil der Autorin hervor: "This book is a miracle of economy whose short sentences and ellipses often draw on the powerful brevity of short-story technique."

Die deutschsprachige Literaturkritik nahm ihr sechstes Werk, das erstmals ins Deutsche übersetzt wurde, "Der verschollene Liebhaber", 2009 vor dem Hintergrund des ersten Prozesses gegen Angehörige der blutigen Diktatur der Roten Khmer in Kambodscha aufgrund der Authentizität, der sparsamen Sprache, die auf das Wesentliche beschränkt ist und als "Beitrag gegen das Vergessen" positiv auf. Die Schweizer Kritik lobte die Taschenbuchauflage unter dem neuen Titel In der Mitte des Flusses noch überschwänglicher: "Die Autorin findet ein gutes Mass uns schonungslos zu zeigen wie schrecklich Kriegsleid und Völkermord ist und legt doch auch eine einzigartige spannende auch schöne Geschichte vor."

Ehrungen
 1997: Books in Canada First Novel Award für Elephant Winter.
 2006: CBC Literary Awards non-fiction, für I, Witness.

Werke (Auswahl)

Autorin
Prosa
 Elephant winter. A novel. Carroll & Graf, New York 1999, ISBN 0-7867-0610-4.
 Dagmar's daughter. Penguin Books, Toronto 2001, ISBN 0-14-317059-7.
 Inanna: From the Myth of Ancient Sumer. (Kinderbuch) Illustriert von Linda Wolfsgruber, Groundwood Books, Toronto 2003.
 The disappeared. Black Cat, New York 2009, ISBN 978-0-8021-7066-8.
 Der verschollene Liebhaber. Aus dem kanadischen Englisch von Claudia Feldmann. Kiepenheuer, Berlin 2009, ISBN 978-3-378-01104-5.
 Unter anderem Titel als In der Mitte des Flusses. Aufbau-Taschenbuchverlag, Berlin 2011, ISBN 978-3-7466-2690-1.

Sachbücher
 The translation of Ojibway. The nanabush myths. University Press, New York 1982, ISBN 0-315-08632-7 (zugl. Dissertation, New York University 1982).
 Bibliography of Canadian Indian mythology. Völkerkundliche Arbeitsgemeinschaft, Nortorf 1988.
 Elizabeth Smart. A fugue essay on women and creativity. Women's Press, Toronto 2004, ISBN 0-88961-442-3.
 Inanna. From the myths of ancient sumer. Groundwood Books, Toronto 2003, ISBN 0-88899-496-6.

Herausgeberin
 Barbara Moon: To arrive where you are. Literary journalism from Banff Centre for the Arts. BCP, Banff 2000, ISBN 0-920159-71-0.

Übersetzerin
 Ke Yuan: Dragon and dynasties. An introduction to Chinese mythology. Penguin Books, New York 1993, ISBN 0-14-058653-9.

Weblinks
 Eintrag Kim Echlin auf der Seite der Writers Union of Canada

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Englisch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Kanadische Literatur
Hochschullehrer (University of Toronto)
Kanadier
Geboren 1955
Frau

Kim Echlin


14613 Sanchez este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
14613 Sanchez este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Caussols, în cadrul proiectului ODAS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,69 ua, o excentricitate de 0,23 și o înclinație de 1,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 14001-15000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

14613 Sanchez


Airbus A220 er sería af mjóþotum frá Airbus Canada Limited Partnership (dótturfyrirtæki Airbus í Kanada). Hún var upphaflega hönnuð af Bombardier og var í notkun í tvö ár sem Bombardier CSeries. Bombardier byrjaði með verkefnið 13 júlí 2008, minni útgáfan A220-100 (áður CS100) fór í jómfrúarflugið sitt 16. september 2013, fékk flugleyfi 18. desember 2015 og var tekin í notkun 15. júlí 2016 hjá Swiss Global Air Lines. Lengri útgáfan A220-300 (áður CS300) flaug fyrst 27. febrúar 2015, fékk flugleyfi 11. júlí 2016 og var tekin í notkun hjá airBaltic 14. desember 2016.

Í júlí 2018 var breytt nafninu á flugvélinni í A220 eftir að Airbus eignaðist 50.01% hlut í verkefninu. Airbus opnaði verksmiðju í Alabama í ágúst 2019 sem viðbót við aðalaðstöðuna í Mirabel, Quebec. Í febrúar 2020 stækkaði Airbus eignahlut sinn í verkefninu í 75% og Bombardier sagði sig alfarið frá því, ríkisfjárfestingarsjóðurinn Investissement Québec hélt restina af 25% eignarhaldinu í verkefninu.

Flugvélin er knúin af tveimur Pratt & Whitney PW1500G þrýstihreyflum, nýtir svokallað fly-by-wire kerfi og er með vængi úr kolblönduðu efni og búk úr ál og lítíum. Styttri A220-100 útgáfan er 35 metrar á lengd og getur setið 108 til 133 farþega en 38.7 metra lengri útgáfan, A220-300, getur setið 130 til 160 farþega.  Í janúar 2023 voru komnar 785 pantanir í A220 vélar og var búið að afhenda 248 af þeim til 16 flugfélaga. Delta Air Lines er stærsti flugrekandi týpunnar með 59 flugvélar í flota sínum.

Heimildir

Airbus
Farþegaflugvélar

Airbus A220


Béatrice Joyeux-Prunel, née en 1977, est une historienne française, spécialiste de l'art moderne et contemporain et des humanités numériques.

Biographie
Béatrice Joyeux naît en  à Montpellier, au sein d'une famille de tradition catholique. Elle est la fille du chirurgien Henri Joyeux et de la nutritionniste Christine Bouguet-Joyeux.

Élève au Lycée Henri-IV en Terminale C (scientifique), , une incongruité qui fait d'elle une curiosité médiatique mais qui ne l'empêche pas d'obtenir son baccalauréat avec mention « Bien » en 1994.

Reçue troisième en 1996 au concours d'entrée à l'École normale supérieure (section B/L), où elle dirige un moment l'association des élèves catholiques (en qualité de « princesse talas »), agrégée d'histoire en 1999, elle soutient en 2005 à l'Université Panthéon-Sorbonne sous la direction de Christophe Charle sa thèse de doctorat intitulée : « Nul n'est prophète en son pays… » ou la logique avant-gardiste : l'internationalisation de la peinture des avant-gardes parisiennes (1855-1914), qui obtient le prix Louis Forest de la Chancellerie des Universités de Paris en 2006, le prix du Musée d'Orsay en 2007 et qui est publiée en 2009.

Maîtresse de conférences en histoire de l'art contemporain à l'École normale supérieure de 2007 à 2019, chercheuse à l'Institut d'histoire moderne et contemporaine, elle publie plusieurs ouvrages et articles en histoire de l'art moderne et contemporain, dont une trilogie remarquée sur l'histoire mondiale des avant-gardes, et partage son expertise dans les médias. Dans le même temps, elle se spécialise dans les humanités numériques appliquées à l'histoire de l'art, en créant notamment en 2009 le programme de recherche Artl@s, lauréat de l'Agence nationale de la Recherche en 2011.

Habilitée à diriger des recherches en 2015 à Sciences Po Paris, sous la direction de Laurence Bertrand Dorléac, elle est nommée en 2019 professeure titulaire de la nouvelle chaire en humanités numériques de l'Université de Genève, et devient également directrice du Centre d'Excellence Jean Monnet IMAGO destiné à la recherche et l'enseignement sur la mondialisation par l'image et cofinancé par le programme européen Erasmus +, l'École normale supérieure, et l'Université de Genève.

Publications

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1977
Agrégée d'histoire
Docteur en histoire de l'université Paris I Panthéon-Sorbonne
Historien français du XXIe siècle
Historien contemporain
Historienne française
Élève du lycée Henri-IV au XXe siècle
Élève de l'École normale supérieure
Enseignant à l'École normale supérieure

Béatrice Joyeux-Prunel


"Schuko" () refers to a plug/socket system used in much (but not all) of Europe and in many countries east of there (see the map below).  It is a registered trademark referring to a system of AC power plugs and sockets that is defined as "CEE 7/3" (sockets) and "CEE 7/4" (plugs). A Schuko plug features two round pins of 4.8 mm diameter (19 mm long, centers 19 mm apart) for the line and neutral contacts, plus two flat contact areas on the top and bottom side of the plug for protective earth (ground). The socket (which is often, in error, also referred to as CEE 7/4) has a predominantly circular recess which is 17.5 mm deep with two symmetrical round apertures and two earthing clips on the sides of the socket positioned to ensure that the earth is always engaged before live pin contact is made. Schuko plugs and sockets are symmetric AC connectors. They can be mated in two ways, therefore line can be connected to either pin of the appliance plug. As with most types of European sockets, Schuko sockets can accept Europlugs. Schuko plugs are considered a very safe design when used with Schuko sockets, but they can also mate with other sockets to give an unsafe result.

"" is a shortening of the German term  (literally: protective contact), which indicates that plug and socket are equipped with protective-earth contacts (in the form of clips rather than pins). Schuko connectors are normally used on circuits with 230 V, 50 Hz, for currents up to 16 A.

History

The Schuko system originated in Germany. It is believed to date from 1925 and is attributed to Albert Büttner, a Bavarian manufacturer of electrical accessories. Büttner's company, , was granted patent DE 489 003 in 1930 for a  ('plug with earthing device'). Büttner's patent DE 370 538 is often quoted as referring to Schuko, but it actually refers to a method of holding together all of the parts of a plug or socket with a single screw which also provides clamping for the wires; there is no mention of an earth connection in DE 370538. At this time Germany used a 220 V centre tap giving 127 V from current pins to earth, which meant that fuse links were required in both sides of the appliance and double pole switches. Variations of the original Schuko plug are used today in more than 40 countries, including most of Continental Europe.

France, Belgium, Czechia, Slovakia and Poland use the CEE 7/6 plug and CEE 7/5 socket with the same size and spacing of the main pins but with a male protective-earth pin on the socket instead of the earth clips, and without the guiding notches at the sides. Most modern moulded Schuko plugs, and good-quality rewirable replacements, are a hybrid version ("CEE 7/7") with an aperture that accommodates the earth pin of CEE 7/5 sockets. CEE 7/6 plugs that need to be polarised are configured in such a way as to only be inserted correctly in earthed sockets, however the old CEE 7/1 2-pin unearthed socket is inherently dangerous with equipment that should be polarised, for example table lamps with an Edison screw lamp but only a single pole inline cord switch in lieu of a double pole switch. The safety of polarisation was not helped by several years of confusion when the correct connection of sockets was transposed.

CEE 7/7 has now become the de facto plug standard in many European countries, and in some other countries that follow CENELEC standards. European countries that do not use CEE 7/7 are:
Denmark (CEE 7/17 and Danish standard 107-2-D1 are widely used, they accept CEE 7/7 plugs but without compatibility for earth connections. CEE 7/5 and CEE 7/3 sockets with child-proof shutters have been allowed since 2008/2011, but are uncommon in buildings constructed before these dates).
Ireland (BS 1363 / Equivalent Irish Standard: IS 401) but see below,
Italy (CEI 23-50),
Malta (BS 1363),
Cyprus (BS 1363),
The United Kingdom, including Gibraltar (BS 1363)
Switzerland (SN 441011)

In Italy, CEI 23-50 is the dominant standard and it includes also Schuko sockets (P 30 = CEE 7/3) and plugs (S 30 = CEE 7/4, S 31 = CEE 7/7, S 32 = CEE 7/17). Appliances are commonly sold with Schuko-type plugs (as well as Europlugs), while Italian-type plugs have become rare today and almost only power strips, cable reels and adaptors are sold with them. Some sockets (P 30 and P 40) accept both types, the remainder accepting one or the other. Schuko sockets are most commonly used for larger-rated appliances such as washing machines, and are particularly common in South Tyrol, with its cultural, economic and tourist connections with Austria.

Although Schuko has never been a standard (or the de facto norm) in Belgium or France, it is sometimes encountered in older installations in eastern regions of Belgium and Alsace.

In Ireland, Schuko was commonly installed until the 1960s. For safety reasons and to harmonize with the UK and thereby avoid having a different outlet type in Northern Ireland and the Republic of Ireland, the Republic standardized on BS 1363 (transposed into Irish Standards as IS 401 (Plug) and IS 411 (Socket outlet). Schuko has been phased out of use in Ireland and will be encountered very rarely. Some hotels provide a Schuko outlet alongside BS 1363 outlets for the convenience of visitors from the Continent.

Russia, while maintaining its own mains connector standard, has it largely harmonised with the relevant European regulations since Soviet times. The original Soviet standard was mostly compatible with europlug (the traditional Soviet plug used straight 4 mm pins with 19 mm spacing and thus Soviet sockets were able to easily accept europlugs), and has been modified to accept 4.8 mm pins, due to the large volume of imported appliances equipped with the Schuko plug. Nowadays most sold and installed sockets in Russia are Schuko ones, though they may lack a connection to earth, especially in older buildings, as this wasn't required by the Soviet wiring regulations.

Safety features

When inserted into the socket, the Schuko plug covers the socket cavity (1), thereby preventing users from touching connected pins. It also establishes protective-earth connection through the earth clips (2) before the line and neutral pins (3) establish contact. A pair of non-conductive guiding notches (4) on the left and right side provides extra stability, enabling the safe use of large and heavy plugs (e.g. with built-in transformers or timers).

Some countries, including Portugal, Finland, Denmark, Norway and Sweden, require child-proof socket shutters; the German DIN 49440-1:2006-01 standard does not have this requirement.

Compatibility with other plug/socket types

Schuko sockets can accept two-pin unearthed Europlug (CEE 7/16) and CEE 7/17. Less safely, Schuko plugs can be inserted into many two-pin unearthed CEE 7/1 sockets and into some sockets with a different form of earth connection that will not mate with the earth contacts on the Schuko plug (e.g., some variants of the Danish socket). Many such sockets also lack the cavity required to prevent users from touching the pins whilst inserting the plug.

The CEE 7/7 plug is a hybrid which includes both side earthing strips, as in CEE 7/4 Schuko, and an earthing socket, as in the CEE 7/6 plug. It can therefore achieve an earth contact with both CEE 7/3 (Schuko) and CEE 7/5 sockets.

In Italy, Chile, Peru and Uruguay, hybrid versions of Schuko sockets (called P 30) are seen with an extra hole that will take the smaller variant of Italian CEI 23-50 plugs. There are also hybrid Schuko sockets (called P 40) with three extra holes and a wider cavity that will also accept the larger variant of Italian plugs.

Schuko sockets are unpolarised; there is no way of differentiating between the two live contacts (line which is approximately 230 V to earth and neutral which is approximately 0 V to earth) unless the voltage to earth is measured prior to use.

Although Schuko is incompatible and the pin spacing should not allow it, as the Schuko pins are slightly closer together, it is possible to dangerously force many Schuko round pin plugs (where the plastic is compliant enough) into many UK BS 1363 rectangular pin sockets, using a match or other probe to push into the earth shutter release. Due to the minimal contact area that needs to transmit high amounds of current, there is risk of overheating and thus fire. Where earth is required, no earth contact will be made. Certain BS 1363 sockets have specific protection against this.

The IEC 60906-1 standard was intended to address some of the issues regarding polarisation and replace Schuko, but the only countries that have adopted it are South Africa and Brazil.

See also

 Europlug
 AC power plugs and sockets
 GOST 7396 Soviet version
 IEC 60906-1 proposed replacement since 1986

References

 German standard DIN VDE 0620-1; VDE 0620-1:2010-02 Plugs and socket-outlets for household and similar purposes - Part 1: General requirements (safety requirements)
 German standard DIN 49440-1:2006: Two-pole socket-outlets with earthing contact, 16 A 250 V AC - Part 1: Main dimensions (Schuko sockets)
 German standard DIN 49441:91972 Two-pole plugs with earthing-contact 10 A 250 V≅ and 10 A 250 V–, 16 A 250 V~: Main dimensions (Schuko plugs)
 IEC/TR 60083

Mains power connectors

Schuko


Bound or bounds may refer to:

Mathematics
 Bound variable
 Upper and lower bounds, observed limits of mathematical functions

Physics
 Bound state, a particle that has a tendency to remain localized in one or more regions of space

Geography
Bound Brook (Raritan River), a tributary of the Raritan River in New Jersey
Bound Brook, New Jersey, a borough in Somerset County

People
Bound (surname)
Bounds (surname)

Arts, entertainment, and media

Films
 Bound (1996 film), an American neo-noir film by the Wachowskis
 Bound (2015 film), an American erotic thriller film by Jared Cohn
 Bound (2018 film), a Nigerian romantic drama film by Frank Rajah Arase

Television
 "Bound" (Fringe), an episode of Fringe
 "Bound" (The Secret Circle), an episode of The Secret Circle
 "Bound" (Star Trek: Enterprise), an episode of Star Trek: Enterprise

Other arts, entertainment, and media
 Bound (video game), a PlayStation 4 game
 "Bound", a song by Darkane from their 1999 album Rusted Angel
 "Bound", a song by Suzanne Vega from her 2007 album Beauty & Crime
 Bount or Bound, a fictional race in the anime Bleach

Other uses
Bound (car), a British 4-wheeled cyclecar made in 1920
 Legally bound, see Contract
Boundary (sports), the edges of a field
Butts and bounds, delineation of property bounds

See also
 Bind (disambiguation)
 Bond
 Bondage (disambiguation)
 Bound & Gagged (disambiguation)
 Boundary (disambiguation)
 Bound FX (Business)

Bound


Kiraz (Prunus avium), gülgiller (Rosaceae) familyasından Kuzey Akdeniz kıyıları, Güney Kafkasya, Hazar Denizi ve Kuzeydoğu Anadolu'da doğal olarak bulunan meyve ağacı. Meyvesi olgunlaşmadan önce pembe bir çiçek açar.

Dünyadaki Üretimi

Ekoloji

Meyveler, meyve etini sindiren ve tohumları dışkılarında dağıtan çok sayıda kuş ve memeli türü tarafından kolayca yenir. Bazı kemirgenler ve birkaç kuş (özellikle Bayağı kocabaş) içindeki çekirdeği yemek için çekirdekleri açar.

Yapraklar, kasa taşıyan güve Coleophora anatipennella gibi Lepidoptera dahil olmak üzere bazı hayvanlar için yiyecek sağlar.

Ağaç, kabuktaki yaralardan bir sakız salgılar ve bu sayede böcekleri ve mantar enfeksiyonları dışlamak için yaraları kapatır.

Prunus avium ile Prunus fruticosa (cüce kiraz) arasındaki antik çaprazlamalar (melezlemler) yoluyla Prunus cerasus (vişne)'nin iki türün örtüştüğü alanlarda ana türlerinden biri olduğu düşünülmektedir. Her üç tür de birbirleriyle üreyebilir. Prunus cerasus artık kendi başına bir türdür, melez olmanın ötesinde gelişmiş ve stabilize olmuştur.

Kullanımı
Meyvesi taze olarak yenir. Hoşaf, reçel ve konservesi yapılır. Ayrıca Giresun ilinde 'kiraz tuzlusu kavurma' adıyla yemeği yapılmaktadır.

Diğer kullanımlar

Kabuk yaralarındaki sakız aromatiktir ve sakız yerine çiğnenebilir.

Kiraz meyvesinin saplarından, idrar söktürücü (diüretik), damarları büzen kan durdurucu ve öksürük ilaçları hazırlanabilir.

Bitkiden yeşil boya da hazırlanabilir.

Yabani kiraz, Avrupa'da tarım arazilerinin ağaçlandırma için çok kullanılır ve ayrıca yabani yaşam ve sağlık dikimleri için de değerlidir. Birçok Avrupa ülkesinde yabani kiraz için gen koruma ve/veya yetiştirme programları vardır.

Kültür
Yunan mitolojisinde karşılığı doğum ve yenilenme, Çin'de ise ölümsüzlüktür. Giresun ili ismini kiraz meyvesinden almıştır. Kerasus kiraz meyvesinin Roma dönemindeki adıdır.
(Kerasus-Gerasus-Geresun-Giresun) Japonya'da kiraz dendiğinde insanlar duraksar. Çünkü bu onlara ölümlü dünyayı hatırlatır ve kiraz çiçekleri 7 gün ağaçta durduktan sonra solmadan düşer.

Fotoğraflar

Kaynakça

Yunancadan Türkçeye geçen sözcükler
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar
Prunus

Kiraz


Samtök um kvennaathvarf voru stofnuð í Reykjavík árið 1982. Samtökin reka Kvennaathvarf í Reykjavík og á Akureyri. Athvörfin eru opin öllum konum sem ekki geta búið heima hjá sér vegna andlegs og eða líkamlegs ofbeldis. Samtök um kvennaathvarf reka einnig ráðgjafaþjónustu og bjóða upp á ókeypis ráðgjöf og viðtöl.

Hugmyndin að stofnun Kvennaathvarfs í Reykjavík kom fyrst fram í hópi innan Kvennaframboðsins í Reykjavík sem bauð fram í borgarstjórnarkosningunum árið 1982. Markmið var að koma á laggirnir athvarfi fyrir konur sem ekki geta dvalist á eigin heimili vegna ofbeldis. Hópurinn komst fljótt að þeirri niðurstöðu að ekki væri æskilegt að tengja stofnun Kvennathvarfs sérstaklega við kosningabaráttuna því málefni kvennathvarfs höfðuðu til fjölbreytts hóps kvenna óháð stjórnmálaskoðunum og því var fljótt ákveðið að stofnun Kvennathvarfs yrði þverpólitísk aðgerð. Í upphafi var lögð áhersla á að ofbeldi gegn konum af hálfu maka þeirra væri skoðað í samhengi við veika stöðu kvenna og undirokun þeirra hvarvetna í samfélaginu.

6. desember árið 1982 var Kvennaathvarfið opnað. Í upphafi voru Samtök um kvennaathvarf grasrótarsamtök en árið 1995 voru mynduð formleg samtök um starfsemi Kvennaathvarfsins og árið 2010 var stofnuð sjálfseignarstofnun um húsnæði athvarfsins. Í Kvennaathvarfinu starfa konur með fjölbreyttan bakgrunn en einnig lögfræðingar og félagsráðgjafar.

Árið 2020 var opnað Kvennaathvarf á Akureyri og er Kvennathvarfið nú til húsa bæði í Reykjavík og á Akureyri.

Tölulegar upplýsingar
Árið 2020 dvöldu samtals 248 íbúar, 138 konur og 110 börn í Kvennaathvarfinu í Reykjavík um lengri eða skemmri tíma og dvöldu þau í athvarfinu allt frá einum degi upp í 174 daga. Að meðaltali dvöldu konur í 30 daga í athvarfinu en börn að meðaltali í 34 daga. 12 konur og 10 börn dvöldu að meðaltali í húsinu á degi hverjum. Einnig komu 312 konur í 620 viðtöl í athvarfinu án þess að til dvalar kæmi. Meirihluti notenda athvarfsins voru íslenskar konur eða 64%.

Tilvísanir
Stofnað 1982
Kvenréttindi á Íslandi

Kvennaathvarfið


El suimanga pechirrojo (Cinnyris erythrocercus)(anteriormente emplazado en el género Nectarinia), es una especie  de ave paseriforme de la familia Nectariniidae. Se encuentra en  Burundi, República Democrática del Congo, Etiopía, Kenia, Ruanda, Sudán, Tanzania, y Uganda.

Referencias

Enlaces externos

erythrocercus
Aves de África
Taxones descritos por Gustav Hartlaub
Animales descritos en 1857

Cinnyris erythrocercus


عزم الدوران أو عزم اللَّيّ أو القوة الدورانية  وفي الألمانية (Drehmoment) في الفيزياء هو مقياس لمدى القوة التي تؤثر على جسم ما وتؤدي إلى تدويره. وهو قيمة متجهة لقياس مدى قدرة قوة على تدوير المجســّـم حول محور ما، يعرف مقدار عزم الدوران على أنه حاصل ضرب القوة بطول الذراع، وبخلاف القوة التي يمكن أن تكون جاذبة أو دافعة، فعزم الدوران يمكن أن يكون تزاوج الإثنين. وقد نشأ هذا المفهوم بدراسات أرخميديس لاستخدامات العتلات.

يرمز لعزم الدوران بالحرف الإغريقي «تاو» ، ووحدته في النظام الدولي للوحدات هي نيوتن متر  .

بالرموز:

حيث...

 مقدار عزم الدوران

r متجه الموقع (متجه من النقطة التي يتم قياس عزم الدوران حولها إلى النقطة تأثير القوة)

F القوة (ناقل القوة)

x الضرب التقاطعي

 الزاوية بين متجه القوة ومتجه ذراع الرافعة

المفهوم والخلفية التاريخية

قدم جيمس طومسون، شقيق لورد كلفن، مصطلح عزم الدوران في الأدب العلمي الإنجليزي في عام 1884. ومع ذلك، يشار إلى عزم الدوران باستخدام مفردات مختلفة اعتمادًا على الموقع الجغرافي ومجال الدراسة. في المملكة المتحدة والهندسة الميكانيكية الأمريكية، يشار إلى عزم الدوران بلحظة قوة، وعادة ما يتم اختصارها إلى لحظة.

يعكس معنى المصطلح في اللغة العربية مفهومه الفيزيائي بشكل مبسط فهنالك عدة أوجه لتقريب المعنى الذي أراد أن يوصله طومسون وإحداها أن معنى (كلمة عزم: جدّ في الأمر في حين تحمل الكلمة في المعنى الثبات) وبإضافة كلمة الدوران، يصبح معنى المصطلح: جدّ في أمر الدوران (وهو ثابت أو ثابت في عمله)، وبتقريب المعنى قليلا للمفهوم الذي قدمه طومسون، حيث أن المفهوم لايرمي لكون الجسم يدوِّر نفسه فقط، بل بشكل عام أن هنالك قوة تركت أثرا دورانيا في جسم ما حول محور ما، وهذا الأثر يدعى عزم القوة، لكن من الواجب ملاحظة أن ذاك الجسم عليه أن يكون جسما قابلا للدوران حول محور ما، حيث في الأبعاد الثلاثة يعتبر عزم الدوران زائفا بالنسبة للجسيمات النقطية حيث تعتبر أبعادها صغيرة جدا مقارنة بالمسافات حولها، أي كان عرضها يؤول للصفر، أي أنها تبدو للعين صغيرة جدا. ولذلك فإن العزم يعني مقدرة القوة على إحداث حركة دورانية لجسم (وليس جسيم أو بالأحرى جسيم نقطي) حول محور ما.

العوامل المسببة لدوران جسم حول محور
يتوقف عزم الدوران على عاملين اثنين يزداد بإزيادهما وهما:
 شدة القوة F المؤثرة في الجسم

2 . طول ذراع القوة

قانون عزم القوة
يمكن ان نربط بين العاملين السابقين، شدة القوة وطول ذراعها بالعلاقة

عزم القوة = طول ذراع القوة X شدة القوة

انعدام عزم القوة
ينعدم عزم القوة إذا كان حامل القوة مارا في محور الدوران أو موازيا له بحيث لا يتقاطعان

نظرية العزوم
يـُـحـْـســَـب عزم الدوران عن طريق الضرب الإتجاهي بين متــّـجه الموضع ومتــّـجه القوة:

يجوز اِستخدام هذه المعادلة على أساس أن كتلة الجسم في حركته هنا تسمح بتقريبها إلى كتلة نقطية، المتــّـجهات التي تبرز على هيئة نقطة واحدة فوق رموزها هي تعبـّـر رمزياً عن أنــّـها المشتقة الأولى الزمن، والتي تبرز نقطتين فوق رموزها عن أنــّـها مشتقة الثانية الزمن

وحدتا الطاقة وعزم الدوران
إن وحدة قياس عزم الدّوران في النظام العالمي هي نيوتن.متر، في حين أنها أيضًا وسيلة للتعبير عن الجول (وحدة الطاقة) حيث أن الجول هي نيوتن.متر، بيد أنّ وحدة العزم لاتساوي الجول؛ لأن الجول ناتج عن الضرب النقطي للمتجهين في حين أن العزم ناتج الضرب التقاطعي لهما، أي أن الطاقة قيمة عددية في حين أن العزم متجه؛ ولذلك ولتجنب الإرتباك عادة نكتب وحدة قياس الطاقة جول وليس نيوتن.متر.

المصدر
 الفيزياء- الوحدة الثانية - الميكانيك والطاقة، فايز صالحاني ، وصل لهذا المسار في 19 ديسمبر 2015

اقرأ أيضا
 بدارية
 سرعة زاوية

مراجع

دوران
علم الحركة
قوى
كميات فيزيائية

عزم الدوران


Coase-teoremet beskriver den økonomiske effektivitet for en økonomisk allokering under tilstedeværelse af eksternaliteter. Teoremet viser, at når handel i en eksternalitet er mulig og der ikke foreligger nogen transaktionsomkostninger, vil prisforhandling føre til et Pareto-optimalt udfald, altså et effektivt udfald, uafhængigt af den oprindelige allokeringen af ejendomsretten.

Teoremet bliver normalt telskrevet nobelprismodtager i økonomi, Ronald Coase, under hans tid på London School of Economics, SUNY at Buffalo, University of Virginia og University of Chicago. Det blev udviklet mens Coase overvejede regulering af radiofrekvenser.

Litteratur

 Conway v. O'Brien, 111 F.2d 611 (2d Cir. 1940).
 Ellingsen, Tore; Paltseva, Elena (2016-04-01). "Confining the Coase Theorem: Contracting, Ownership, and Free-Riding". The Review of Economic Studies. 83 (2): 547–586. doi:10.1093/restud/rdw001
 Farnsworth, Ward (1999-01-01). "Do Parties to Nuisance Cases Bargain after Judgment? A Glimpse inside the Cathedral". The University of Chicago Law Review. 66 (2): 373–436. doi:10.2307/1600470.

 Gruber, Jonathan (2016). Public Finance and Public Policy. New York: Worth Publishers.

 Thaler, Richard (2015). Misbehaving. New York: W.W. Norton & Company, Inc.
 United States v. Carroll Towing Co., 159 F.2d 169.

Mikroøkonomi

Coase-teoremet


Seubersdorf ist ein Ortsteil von Weismain im Landkreis Lichtenfels im Regierungsbezirk Oberfranken in Bayern mit 93 Einwohnern.

Geografische Lage
Der Stadtkern von Weismain liegt nordwestlich rund sieben Kilometer entfernt. Die Bundesautobahn 70, die in West-Ost-Richtung von Schweinfurt über Bamberg zur Bundesautobahn 9 verläuft, befindet sich drei Kilometer entfernt südlich des Dorfes.

Geschichte
Die erste urkundliche Erwähnung war 1288, als der Bamberger Bischof Arnold von Solms das Dorf "Sibansdorf" übergab.

Einwohnerentwicklung
Die Tabelle gibt die Einwohnerentwicklung von Seubersdorf der jüngeren Zeit wieder.

Weblinks

 Sieben Rotoren bei Seubersdorf – Stadtrat stimmt für geplanten Bürgerwindpark Kasendorf-Weismain an der Landkreisgrenze zu Kulmbach, obermain.tmt-cms.de, 19. September 2012

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Lichtenfels
Ortsteil von Weismain

Seubersdorf (Weismain)


Ester er en jødisk kvinde som beskrives i Esters Bog i Det Gamle Testamente. Hun var gift den persiske konge Ahasverus som ofte bliver identificeret som Xerxes 1. som regerede 486-465 f.v.t.

Det fortælles i Esters Bog at Ahasverus var gift med Vashti, men besluttede sig for at få en ny dronning fordi hun var ulydig. Ester blev valgt for sin skønhed, og hun vandt Ahasverus' yndest. Esters fætter Mordokaj fornærmede Ahasverus' rådgiver Haman ved ikke at kaste sig på knæ for ham, og Haman fik tilladelse af kong Ahasverus til at udrydde alle jøder i riget. Med Esters hjælp blev planen afværget.

Den jødiske helligdag purim er en fejring af at udryddelsen af jøderne blev undgået.

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer i Det Gamle Testamente

Ester (bibelsk person)


An Habenaria linifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Presl. An Habenaria linifolia in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria linifolia


Sveriges Grand Prix var et Formel 1-løb som indgik i verdensmesterskabet i perioden 1973-1978. Løbet blev kørt på Scandinavian Raceway-banen i Anderstorp, ca. 30 kilometer fra Jönköping i Småland.

Vindere af Sveriges Grand Prix

Sveriges Grand Prix


243440 Colonia este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
243440 Colonia este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Taunus de Stefan Karge și Erwin Schwab. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,80 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 3,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 243001-244000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2009
Centura de asteroizi

243440 Colonia


Políticas prefigurativas são os modos de organização e relações sociais que se esforçam para refletir a sociedade futura que o grupo busca. De acordo com Carl Boggs, que cunhou o termo, o desejo é incorporar "dentro da prática política contínua de um movimento [...] aquelas formas de relações sociais, tomada de decisão, cultura e experiência humana que são o objetivo final" .  Além desta definição, Leach também deu luz à definição do conceito afirmando que o termo "refere-se a uma orientação política baseada na premissa de que os fins que um movimento social alcança são fundamentalmente moldados pelos meios que emprega, e que o movimento deve, portanto, fazer seus melhores meios de escolha que incorporam ou prefiguram o tipo de sociedade que eles querem criar".  Prefigurativismo é a tentativa de promulgar políticas prefigurativas.

História
Boggs estava escrevendo na década de 1970 sobre movimentos revolucionários na Rússia, Itália, Espanha e na Nova Esquerda dos EUA. O conceito de prefiguração foi posteriormente aplicado por Sheila Rowbotham ao movimento de mulheres dos anos 1960 e 1970,  por Wini Breines aos Estudantes por uma Sociedade Democrática (SDS) dos Estados Unidos,  e por John L. Hammond aos portugueses Revolução .

A política de prefiguração rejeitava o centrismo e o vanguardismo de muitos dos grupos e partidos políticos da década de 1960. É uma política de criação e de ruptura com a hierarquia. Breines escreveu:O termo política prefigurativa [...] pode ser reconhecido em contra-instituições, manifestações e na tentativa de incorporar valores pessoais e anti-hierárquicos na política. A democracia participativa era central para a política prefigurativa. [. . . ] O cerne da política prefigurativa impôs tarefas substanciais, sendo a central criar e sustentar dentro da prática viva do movimento, relações e formas políticas que "prefiguravam" e corporificavam a sociedade desejada. Para Breines, a "política prefigurativa" centra-se na "democracia participativa", entendida como uma oposição permanente à organização hierárquica e centralizada que exige um movimento que desenvolva e estabeleça relações e formas políticas que "prefiguram" a sociedade igualitária e democrática que se pretende criar . Além disso, ela vê a política prefigurativa como estritamente ligada à noção de comunidade, referindo-se a ela como uma rede de relações que são mais diretas, mais pessoais e mais totais do que as relações formais, abstratas e instrumentais que estão embutidas no estado e na sociedade contemporâneos .

Anarquistas por volta da virada do século XX claramente adotaram o princípio de que os meios usados para atingir qualquer fim devem ser consistentes com esse fim, embora aparentemente não usassem o termo "prefiguração". Por exemplo, James Guillaume, um camarada de Mikhail Bakunin, escreveu: "Como alguém poderia querer que uma sociedade igualitária e livre saísse de uma organização autoritária? É impossível."

Um dos maiores exemplos durante o século 20 a esse respeito é a sociedade comunismo libertario ( comunismo libertário ) organizada por anarco-sindicalistas como a Confederación Nacional del Trabajo (CNT), ou em inglês a Confederação Nacional do Trabalho, por alguns meses durante a Guerra Civil Espanhola . Os trabalhadores assumiram o controle coletivo dos meios de produção em um nível descentralizado e usaram a autocomunicação de massa como um contrapoder para fornecer informações úteis sobre uma ampla gama de opções, desde a culinária vegetariana até o tratamento de doenças sexualmente transmissíveis.

Posteriormente, o conceito de prefiguração passou a ser utilizado de forma mais ampla,  especialmente em relação aos movimentos pela democracia participativa.  Foi especialmente aplicado ao autonomismo italiano na década de 1960,  ao movimento antinuclear dos EUA nas décadas de 1970 e 1980 e ao movimento antiglobalização na virada do século XXI.

Veja também

 Tomada de decisão por consenso
 Alimentos Não Bombas
 agachamento
 Autogestão dos trabalhadores
 Democracia direta
 utopia

Leitura adicional

 Gordon, Uri. Anarchy Alive! London: Pluto Press, 2007.

Teorias anarquistas

Política prefigurativa


An Cutandia in uska genus han Liliopsida. An Cutandia in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cutandia

Cutandia


Expediția germană în Tibet din 1938-1939 a fost o expediție științifică germană desfășurată între aprilie 1938 și august 1939, condusă de către zoologul german și ofițerul SS Ernst Schäfer.

Origini
Reichsführer-ul SS Himmler a încercat să se folosească de reputația lui Schäfer pentru propaganda nazistă și l-a întrebat despre planurile sale de viitor. Schäfer i-a răspuns că ar vrea să conducă o altă expediție în Tibet și a solicitat ca expediția să aibă loc sub patronajul departamentului cultural al Ministerului Afacerilor Externe sau al Deutsche Forschungsgemeinschaft ("Comunitatea germană pentru conservarea și promovarea cercetării"). Himmler era fascinat de misticismul asiatic și dorea, prin urmare, să trimită o expediție sub auspiciile institutului de cercetare pluridisciplinară Ahnenerbe ("Moștenirea ancestrală"), așa că l-a însărcinat pe Schäfer să efectueze cercetări cu privire la teoria pesudoștiințifică a cosmogoniei glaciare a lui Hanns Hörbiger, promovată de Ahnenerbe. Schäfer urmărea obiective științifice și, prin urmare, a refuzat să-l includă în echipa sa pe Edmund Kiss, un adept al acestei teorii, și a pus 12 condiții pentru a asigura libertatea științifică a expediției. Prin urmare, Wolfram Sievers, directorul general al Ahnenerbe, a exprimat critici cu privire la obiectivele expediției și s-a opus sponsorizării ei de către Ahnenerbe. Cu toate acestea, Himmler a fost de acord să sprijine expediția cu condiția ca toți membrii ei să facă parte din SS, iar Schäfer a constatat că nu avea altă soluție decât să accepte propunerea înaltului comandant nazist.

Denumiri
În timpul pregătirii expediției, Ernst Schäfer a folosit termenul "Expediția Schaefer 1938/1939" în antetul actelor și în cererile de sponsorizări trimise oamenilor de afaceri. Numele oficial al expediției a trebuit să fie schimbat din dispoziția institutului Ahnenerbe în "Expediția germană în Tibet a lui Ernst Schäfer" (cu litere mari), "sub patronajul Reichsführer-ului SS Himmler și în asociere cu Ahnenerbe" (cu litere mici).

După ce consulul general german de la Calcutta a criticat antetul într-un raport trimis Ministerului de Externe al Germaniei, "argumentând că antetul autorizat era contraproductiv și a generat imediat neîncredere în rândul britanicilor", Schäfer "a comandat un antet nou și discret, cu un font Antiqua, care conținea textul: Deutsche Tibet Expedition Ernst Schäfer"'. În timpul expediției, Schäfer a folosit doar hârtie cu acest din urmă antet sau hârtia cu antetul inițial "Expediția Schaefer". Antetul autorizat de Ahnenerbe a fost folosit doar înainte de plecarea echipei.

Scriitorul britanic Christopher Hale susține că nu se poate afirma că Schäfer a fost independent de SS și că a putut să efectueze cercetări "științifice pure" deoarece în cursul expediției s-a folosit o hârtie cu un antet special: în toate obiectivele sale, expediția a rămas sub patronajul lui Himmler, iar Schäfer nu a avut nici un interes să-i piardă sprijinul.

La vremea sa, expediția a fost menționată frecvent în ziarele și revistele academice germane ca "Expediția SS în Tibet" care era patronată de Heinrich Himmler, iar toți cei cinci membri erau ofițeri SS. Denumirea "Expediția SS în Tibet" a fost folosită chiar de Ernst Schäfer în revista Atlantis. "Expediția SS în Tibet" este titlul folosit într-un raport din 1946 al serviciilor de informații militare americane din Europa de Vest.

În "Register of the Heinrich Himmler Papers", 1914-1944, arhivat la centrul Hoover al Universității Stanford, dosarul care conține materiale referitoare la expediție poartă titlul de "The SS-Tibet-Expedition, 1939".

Această denumire este încă folosită de cercetătorii moderni, cum ar fi Mechtild Rössler în 2001 și Suzanne Heim în 2002, precum și de scriitorul Peter Lavenda în 2002.

Finanțare
Potrivit lui Christopher Hale, din moment ce Ernst Schäfer a cerut peste 60.000 de mărci germane pentru expediție, iar seifurile SS-ului erau goale la acea vreme, el a fost nevoit să adune singur fonduri.

Potrivit cercetătoarei Isrun Engelhardt, expediția nu a fost finanțată de Ahnenerbe. Ernst Schäfer a strâns singur fonduri, care au provenit în proporție de 80% de la Consiliul pentru Publicitate și Relații Publice al Industriei Germane (Werberat der deutschen Wirtschaft), precum și de la marile întreprinderi germane, Deutsche Forschungsgemeinschaft ("Comunitatea germană pentru conservarea și promovarea cercetării") și Brooke Dolan II. Prietenii personali ai lui Himmler au sponsorizat doar zborul înapoi în Germania.

Potrivit United States Forces, finanțarea expediției a fost asigurată de diverși contribuitori publici și particulari, iar zborul de întoarcere în Germania a fost plătit de SS. Costul dotării expediției a fost de 65.000 de mărci, iar expediția în sine a costat alți 65.000 de mărci, fără zborul înapoi.

Membri

Ernst Schäfer era membru al SS, atunci când a ajuns la consulatul german din Chungking în 1935. Schäfer tocmai se întorsese dintr-o călătorie prin unele părți din Asia, în special India și China, în care ceilalți doi colegi de expediție l-au abandonat de frica triburilor autohtone. Schäfer a transformat expediția dintr-un eșec total într-un mare succes, deoarece SS-ul a aflat și i-a trimis o scrisoare prin care îl informa că a fost avansat la gradul de Untersturmführer și îl chema înapoi în Germania. În iunie 1936 Schäfer s-a întâlnit cu Himmler, care i-a informat pe Sievers și Galke că intenționează organizarea unei expediții în Tibet.

Schäfer a selectat bărbați tineri, care i s-au părut potriviți pentru o călătorie dificilă. Karl Wienert (un asistent al celebrului explorator Wilhelm Filchner, în vârstă de 24 de ani) era geologul echipei. Edmund Geer, în vârstă tot de 24 de ani, a fost selectat drept conducător tehnică pentru organizarea expediției. Un coechipier un pic mai în vârstă (38 de ani) era Ernst Krause (a nu se confunda cu biologul german cu același nume), care avea dubla sarcină de cameraman și entomolog. Ultimul membru al expediției a fost antropologul rasial Bruno Berger (26 ani), un student al profesorului Hans F. K. Günther.

Obiective

Cercetătorul Roger Croston a descris obiectivul expediției ca fiind "o abordare holistică a unei documentări biologice complete a Tibetului, alături de o sinteză a științelor naturale interrelaționate precum geografia, cartografia, geologia, magnetica pământului, clima, plantele, animalele și oamenii."

Reacționând la concluziile dr. Isrun Engelhardt că expediția lui Schäfer avea un caracter "pur științific" și la afirmația ei că contextul istoric al Germaniei din anii 1930 făcea ca obiectivele expediției să pară oarecum sinistre, scriitorul britanic Christopher Hale observă că "în timp ce ideea de botanică nazistă sau de ornitologie nazistă este, probabil, absurdă, alte științe nu sunt atât de inocente – iar mica expediție a lui Schäfer a constituit o parte reprezentativă a științei germane din anii 1930." Pentru Hale, aceasta are o semnificație majoră, deoarece "în timpul celui de-al Treilea Reich antropologia și medicina au fost exploatate cu sânge rece pentru a adopta și susține un crez ucigaș". Au existat acuzații că unul dintre scopurile expediției era de a stabili dacă Tibetul era leagănul "rasei ariene". Efectuarea unor măsurători craniene și realizarea unor mulaje faciale de către antropologul Bruno Beger a susținut aceste acuzații.

Hale reamintește, de asemenea, existența unei informări secrete trimise de ministrul propagandei Joseph Goebbels  ziarelor germane în 1940, în care a precizat că "sarcina principală a expediției în Tibet" era "de natură politică și militară" și "nu avea prea mare legătură cu rezolvarea chestiunilor științifice", adăugând că detaliile nu puteau fi dezvăluite.

Cu toate acestea, Croston este de acord cu Engelhardt și afirmă că expediția "a fost planificată ca o misiune științifică [...] dar a fost prinsă în politica vremii. [...] Refuzul vehement al lui Schaefer de a accepta planurile lui Himmler a făcut, în cele din urmă, ca expediția să nu fie sponsorizată de SS-ul lui Himmler sau de organizațiile ei pentru că s-a aflat în afara domeniului său de activitate."

Jurnalistul chinez Ren Yanshi, citând săptămânalul austriac Wochenpresse, scrie că prima sarcină majoră a expediției a fost "investigarea posibilității de a folosi regiunea ca o bază pentru atacarea trupelor britanice staționate în India", în timp ce a doua sarcină majoră a acesteia a fost "verificarea teoriei rasiale naziste a lui Heinrich Himmler că un grup de arieni cu sânge pur a trăit în Tibet".

Potrivit jurnalistului american Karl E. Meyer, unul dintre obiectivele expediției a fost pregătirea hărților și a documentației "pentru o eventuală utilizare a Tibetului ca loc de pregătire a unor atacuri de gherilă împotriva Indiei Britanice".

Eseistul italian Claudio Mutti a susținut că planul oficial prevedea cercetări privind formele de teren, clima, geografia și cultura regiunii, precum și contactarea autorităților locale pentru înființarea unei reprezentanțe în acea țară.

Potrivit lui Claudio Mutti, grupul celor cinci cercetători au intenționat să-l întâlnească pe regentul Tibetului și să viziteze orașele sfinte Lhasa și Shigatse. Chiar și în condițiile dificile din perioada premergătoare războiului grupul a reușit să intre în contact cu autoritățile și cu poporul tibetan. Exploratorii s-au întors în Germania cu o ediție completă a textelor sacre tibetane Kangyur (108 volume), cu exemple de Mandala, cu alte texte antice și cu un document cu privire la "rasa ariană". Aceste documente au fost păstrate în arhivele Ahnenerbe.

Detaliile expediției

În iulie 1937 expediția a suferit o amânare atunci când Japonia a invadat China, ruinând planurile lui Schäfer de a călători pe cursul fluviului Yangtze pentru a ajunge în Tibet. Schäfer a zburat la Londra pentru a cere permisiunea de a călători prin India, dar a fost refuzat de guvernul britanic, care se temea de un război iminent cu Germania.

Un alt incident care a influențat pregătirea expediției tibetane a avut loc pe 9 noiembrie 1937, în cursul unei vânători de rațe, când Schäfer, soția lui (cu care se căsătorise de abia patru luni) și doi servitori erau într-o barcă. Un val brusc l-a făcut pe Schäfer să scape din mâini arma care s-a descărcat brusc, rănind-o mortal pe soția lui. În ciuda problemelor emoționale ulterioare, Schäfer s-a întors la pregătirea expediției după opt săptămâni.

Într-o mișcare care l-a făcut să piardă sprijinul Ahnenerbe, Schäfer a cerut lui Himmler să-i permită să ajungă în India și să forșeze de acolo pătrunderea în Tibet. Himmler a fost de acord cu acest plan și a încercat să-l dezvolte, contactând persoane influente, inclusiv pe ministrul german de externe Joachim von Ribbentrop. La 21 aprilie 1938 echipa a plecat din Genova (Italia) către Ceylon, de unde cei cinci exploratori urmau să călătorească spre Calcutta (India Britanică).

Cu o zi înainte ca echipa să părăsească Europa Volkischer Beobachter a publicat un articol despre expediție, alertând autoritățile britanice cu privire la intențiile membrilor expediției. Schäfer și Himmler au fost amândoi furioși: Schäfer s-a plâns la sediul SS, iar Himmler, la rândul său, i-a scris amiralului Barry Domvile. Domvile, care era un susținător nazist și fost șef al serviciilor de informații navale britanice, a transmis scrisoarea prim-ministrului Neville Chamberlain. Chamberlain a permis echipei SS să intre în Sikkim, o regiune aflată la granița cu Tibetul.

Călătoria prin Sikkim
În Gangtok, capitala Sikkimului, echipa a închiriat o caravană de 50 de catâri și a căutat hamali și interpreți tibetani. Aici au fost observați de oficialul britanic Sir Basil Gould, care l-a descris pe Schäfer ca un bărbat "interesant, puternic, nestatornic, erudit, orgolios până în punctul de a deveni pueril, disprețuitor al convențiilor sociale" și a menționat că el era hotărât să intre în Tibet, indiferent dacă avea sau nu permisiune.

Echipa și-a început expediția pe 21 iunie 1938, călătorind pe valea râului Teesta și apoi îndreptându-se spre nord. Krause a pus capcane ușoare pentru a captura insecte, Wienert a urcat dealurile pentru a face măsurători, Geer a colectat exemplare ale unor specii de păsări și Beger a oferit localnicilor ajutor medical în schimbul cărora i s-a permis să facă măsurători.

În august 1938 un înalt oficial al Rajah Tering, un membru al familiei regale sikkimeze care trăia în Tibet, a ajuns în tabăra echipei. Deși Beger a dorit să ceară permisiunea musafirului pentru a-l măsura, a fost descurajat de hamalii tibetani care l-au convins să aștepte întoarcerea lui Schäfer de la o vânătoare. Schäfer s-a întâlnit cu oficialul și i-a oferit o mulțime de cadouri.

În decembrie 1938 consiliul de miniștri al Tibetului i-a invitat pe Schäfer și echipa lui în Tibet, însă le-a interzis să ucidă animale în timpul șederii lor, invocând preceptele lor religioase. După o călătorie de aprovizionare înapoi la Gangtok, Schäfer a aflat că el a fost avansat la gradul de Hauptsturmführer și că ceilalți membri ai echipei au fost promovați la gradul de Obersturmführer.

Călătoria la Lhasa

În timpul călătoriei în regiunile înalte ale Tibetului Beger a început să facă mulaje faciale ale populației locale, inclusiv ale servitorului personal, un șerpaș nepalez pe nume Passang. În timpul primei turnări a mulajului, pasta a intrat într-una dintre nările lui Passang, iar acesta s-a panicat și a sfâșiat masca. Schäfer a amenințat că-i va concedia pe cărăușii care au văzut incidentul, dacă ei vor spus cuiva ce s-a întâmplat. Majoritatea tibetanilor au avut o atitudine mult mai prietenoasă și mai veselă, cu toate acestea, și s-au păstrat fotografii și imagini de film în care apar zâmbind și râzând în timp ce li se făceau măsurători ale feței și ale craniului.

Pe 19 ianuarie 1939 echipa a ajuns la Lhasa, capitala Tibetului. Schäfer și-a prezentat omagiile miniștrilor tibetani și unui nobil local. El a dat oficialilor fanioane naziste, explicând respectul arătat svasticii în Germania. Permisiunea de a rămâne în Lhasa i-a fost prelungită și i s-a permis să fotografieze și să filmeze în întreaga regiune. Echipa a petrecut două luni în Lhasa, adunând informații cu privire la agricultură, cultură și religie.

Din moment ce sosirea expediției fusese anunțată în prealabil, membrii săi, potrivit mărturiei lui Bruno Beger, au fost bine primiți peste tot în Tibet și au fost aprovizionați cu toate lucrurile care le erau necesare pentru ședere și călătorie. În Lhasa ei s-au aflat în strânsă legătură cu oficialii guvernamentali și cu alte persoane importante.

Schäfer s-a întâlnit în mai multe rânduri cu regentul Tibetului, Reting Rinpoche. În cursul unei întâlniri, regentul l-a întrebat în mod direct dacă Germania ar fi dispusă să vândă arme Tibetului.

Călătoria la Gyantse și Shigatse
În martie 1939 expediția a părăsit Lhasa și s-a îndreptat spre Gyantse, însoțită de un oficial tibetan. După ce au explorat ruinele capitalei antice Jalung Phodrang, membrii expediției au ajuns în luna aprilie la Shigatse, orașul de reședință al lui Panchen Lama. Ei au avut parte de o primire călduroasă din partea localnicilor, iar mii de oameni au venit să-i salute. În "Raportul final de interogare al serviciilor americane" din 1946 Schäfer susține că l-a întâlnit pe "regentul progerman din Shigatse" (cel de-al 9-lea Panchen Lama murise în 1937 și al 10-lea a sosit aici abia în 1951). În luna mai expediția s-a întors la Gyantse unde au avut loc negocieri cu autoritățile locale britanice cu privire la drumul de întoarcere către India și la transportarea echipamentelor și colecțiilor expediției.

Comunicarea cu autoritățile germane
În timpul șederii sale în Lhasa, Ernst Schäfer s-a aflat în contact cu Germania prin intermediul poștei și al aparatului radio deținut de Legația Chineză. Himmler ar fi urmărit cu mare interes activitatea expediției, i-a scris mai multe scrisori lui Schäfer și chiar l-a felicitat de Crăciun printr-un mesaj radio emis pe unde scurte.

Rezultatele cercetării

Germanii au adunat tot ce au putut: mii de artefacte, un număr foarte mare de plante și animale, inclusiv exemplare vii. Au trimis înapoi de exemplare din cele trei rase de cîini tibetani, specii rare de feline, lupi, bursuci, vulpi, piei de animale și de păsări.

Membrii expediției au colectat o cantitate mare de plante, în special de sute de soiuri de orz, grâu și ovăz. Semințele au fost ulterior stocate în depozitele Institutului de Genetica Plantelor din Lannach, în apropiere de Graz (Austria), un centru de cercetare condus de botanistul SS Heinz Brücher. Brücher trăia cu speranța de a utiliza atât colecția tibetană, cât și colecția Institutului Vavilov din teritoriile răsăritene pentru a selecta plante de cultură capabile să reziste la schimbările climatice din Europa de Est – considerată la momentul respectiv ca făcând parte din Lebensraum-ul ("spațiul vital") nazist – cu scopul de a ajunge la autarhie.

Wienert a înregistrat patru seturi de date geomagnetice, Krause a studiat viespile tibetane, iar Schäfer a observat ritualuri tibetane, inclusiv înmormântările celeste (el chiar a cumpărat niște cranii umane). Au făcut fotografii și au filmat evenimente culturale locale, în special spectaculoasele festivități de Anul Nou, când zeci de mii de pelerini au venit în Lhasa. Bruno Beger a realizat măsurători a 376 de oameni, a făcut mulaje ale craniilor, fețelor, mâinilor și urechilor a încă 17 persoane și a luat amprente digitale și mulaje ale mâinilor de la alte 350 de persoane. În scopul efectuării cercetărilor, el s-a dat drept medic pentru a câștiga încrederea nobililor tibetani, distribuind medicamente și îngrijindu-i pe călugării care sufereau de boli cu transmitere sexuală.

Schäfer a realizat observații meticuloase cu privire la obiceiurile culturale și religioase ale tibetanilor, de la diferitele festivaluri budiste colorate până la atitudinea tibetanilor față de căsătorie, viol, menstruație, nașterea copiilor, homosexualitate și masturbare. În descrierea homosexualității tibetane el a descris diferitele poziții sexuale practicate de mai vârstnicii lama cu băieții mai tineri și a continuat apoi să explice cum homosexualitatea a jucat un rol important în politica la nivel înalt din Tibet. Există pagini de observare atentă a populațiilor himalayene angajate într-o varietate de acte intime.

Schäfer a prezentat rezultatele expediției pe 25 iulie 1939 la Himalaya Club Calcutta.

Întoarcerea acasă
După ce Schäfer a citit o scrisoare de la tatăl său, care-l informa cu privire la pericolul iminent al unui război și îl zorea să se întoarcă în Germania cât mai repede posibil, Schäfer a decis să se întoarcă în țara sa natală. Schäfer și camarazii săi au trimis două scrisori de mulțumire (una lui Hitler și cealaltă lui Himmler), după care au părăsit Lhasa în august 1939. Ei au luat cu ei două cadouri pentru Hitler, constând dintr-un costum lama și un câine de vânătoare, precum și o copie a "Bibliei" tibetane, scripturile Kangyur în 120 de volume. S-au îndreptat la sud, către Calcutta, au urcat într-un hidroavion la gura râului Hooghly și au început călătoria spre casă.

Potrivit lui Engelhardt:

De la Calcutta expediția a luat mai întâi un hidroavion British Airways către Bagdad, care a avut probleme cu motorul și a fost forțat să efectueze o aterizare de urgență la Karachi. În Bagdad ei au avut norocul să-și poată continua zborul spre Atena cu un JU 52 al Lufthansa. Au aflat câteva ore mai târziu că precedentul lor hidroavion de la British Airways s-a scufundat în largul coastelor Alexandriei. O surpriză i-a așteptat la Atena, unde s-au urcat într-o aeronavă specială nouă care a fost pusă la dispoziția lor de guvernul german pentru întoarcerea lor în siguranță acasă.

Potrivit lui Trimondis ei au fost întâmpinați pe pista aeroportului Tempelhof din Berlin de un Heinrich Himmler aflat în stare de extaz, care i-a acordat lui Schäfer inelul cu craniu al SS și pumnalul de onoare.

Atunci când a fost interogat de serviciile de informații militare americane în februarie 1946, Schäfer a declarat că, după întoarcerea sa, a avut o întâlnire cu Himmler în care și-a prezentat planul de a organiza o nouă expediție în Tibet, în caz de război, pentru a atrage Tibetul de partea Germaniei și de a organiza acolo o mișcare de rezistență. Proiectul nu a mai fost pus în aplicare.

După întoarcerea în Germania, Wienert, Krause și Geer s-au întors la viața civilă și nu s-a mai auzit de ei. Beger a lucrat împreună cu anatomistul August Hirt la Reichsuniversität Straßburg (Universitatea germană din Strasbourg). Misiunea sa, pe care a îndeplinit-o, a fost să-i ofere medicului nazist o selecție de deținuți de diverse tipuri etnice, proveniți de la Auschwitz, pentru a servi experimentelor rasiale ale lui Hirt.

În 1943 Schäfer a primit propriul său institut în cadrul Ahnenerbe. El l-a numit "Institutul Sven Hedin pentru cercetarea interiorului Asiei" după un explorator suedez care a vizitat Tibetul în 1907.

În același an a fost lansat filmul documentar Geheimnis Tibet, alcătuit din diverse role aduse din Tibet. Filmul a avut premiera pe 16 ianuarie, cu ocazia inaugurării Institutului Sven Hedin, la care a asistat chiar exploratorul suedez.

Din cauza războiului, scrierile lui Schäfer cu privire la călătorie au fost publicate abia în 1950, sub titlul "Festival of the White Gauze Scarves: A research expedition through Tibet to Lhasa, the holy city of the god realm".

Pe tot parcursul expediției, Beger a ținut un jurnal de călătorie care a fost publicat 60 de ani mai târziu sub formă de carte, cu titlul Mit der deutschen Tibetexpedition Ernst Schäfer 1938/39 nach Lhasa (Wiesbaden, 1998). Există doar 50 de exemplare ale cărții.

Note

Bibliografie

 The Activities of Dr. Ernst Schaefer, United States Forces - European Theater, Military Intelligence Service Center, APO 757 Final Interrogation Report (OI-FIR) No. 32, Feb. 12, 1946.
 Michael H. Kater, Das "Ahnenerbe" der SS 1935-1945; ein Beitrag zur Kulturpolitik des Dritten Reiches, Stuttgart, Deutsche Verlags-Anstalt, 1974 (paperback edition 2001, Oldenbourg Verlag, 2001, )
  Detlev Rose, L'expédition allemande au Tibet de 1938-39. Voyage scientifique ou quête de traces à motivation idéologique ?, in Synergies européennes - Bruxelles-Munich-Tübingen, novembre 2006 (article originating from Deutschland in Geschichte und Gegenwart, No 3-2006)."
 Peter Mierau, Nationalsozialistische Expeditionspolitik. Deutsche Asien-Expeditionen 1933–1945, Múnich, 2006 (contains an account of Schäfer's expeditions).
 Isrun Engelhardt, «Tibetan Triangle. German, Tibetan and British relations in the context of E. Schäfer's expedition, 1938-1939», in Asiatische Studien, LVIII.1, 2004.
 Isrun Engelhardt, «Tibet in 1938-1939 : Photographs from the Ernst Schäfer Expedition to Tibet», Serindia, Chicago, 2007. Online: «Tibet in 1938–1939: The Ernst Schäfer Expedition to Tibet», pp. 11–61.
 Isrun Engelhardt, «Mishandled Mail : The Strange Case of the Reting Regent's Letters to Hitler», in Proceedings of the Tenth Seminar of the International Association for Tibetan Studies 2003, Oxford.
 Isrun Engelhardt, «The Nazis of Tibet : A twentieth century myth», in Monica Esposito, Images of Tibet in the 19th and 20th Centuries, Ecole française d'Extrême Orient, coll. «Etudes thématiques», 2008.
 Wolfgang Kaufmann, Das Dritte Reich und Tibet. Die Heimat des 'östlichen Hakenkreuzes' im Blickfeld der Nationalsozialisten, Ludwigsfelder Verlagshaus 2009 (962 p.).

SS
Nazism și ocultism
Istoria Tibetului
Anii 1930 în Asia
Expediții


روميو x جولييت (ロミオ×ジュリエット) هو اسم سلسلة أنمي مقتبسة من رواية روميو وجولييت من تأليف الكاتب الإنجليزي ويليام شكسبير.

القصة
في أحد الليالي الدموية منذ 14 سنة في أحد المدن التي تدعى «نيو فيرونا» قامت عائلة مونتاغي باقتناص الحكم من عائلة كابوليتس وابادتها نهائيا ولكن طفلة صغيرة في الثالث من عمرها تدعي جوليت تمكنت من النجاة بفضل أحد الفرسان المخلصين والهروب من ذلك الكابوس بعد ان شهدت مقتل والدها ورأت جثة والدتها عاشت جوليت حياتها تتنكر على هيئة صبي يدعى أودين.عاشت تحت حماية بعض الفرسان الذين كانو يخدمون والدها. وقد اخفوا هوية جوليت ولم يخبروها السبب ولكن كل هذا بهدف حمايتها من عائلة مونتاغي التي ما زالت تبحث عنها لقتلها إلى هذا اليوم!

روابط خارجية

مراجع

عروض مؤسسة البث في طوكيو
أعمال روميو وجولييت
أنمي ومانغا الواقع المرير
أنمي ومانغا تراجيدية
أنمي ومانغا خيالية
أنمي ومانغا رومانسية
استديو جونزو
سلسلات مانغا
شركة فنميشن للترفيه
مانغا 2007
مانغا شوجو
مسلسلات أنمي
مسلسلات أنمي متلفزة بدأ عرضها في 2007
قصص مصورة مبنية على أعمال ويليام شكسبير

روميو وجولييت (أنمي)


Patrick Limongi, né le , est un joueur français de rugby à XIII évoluant au poste d'arrière dans les années 1980 et 1990.

Il fait sa carrière au sein du club de Carcassonne remportant avec celui-ci le Championnat de France en 1992 et la Coupe de France en 1990. Il compte également trois sélections en équipe de France lors de la saison 1992 prenant part à une rencontre de la Coupe du monde.

Biographie

Palmarès

 Collectif :
 Vainqueur du Championnat de France : 1992 (Carcassonne).
 Vainqueur de la Coupe de France : 1990 (Carcassonne).
 Finaliste du Championnat de France : 1990 (Carcassonne).

Détails en sélection

Références

Liens externes

International français de rugby à XIII
Entraîneur français de rugby à XIII
Joueur de l'AS Carcassonne XIII
Naissance en avril 1964

Patrick Limongi


La flauta de cristal es un instrumento musical de viento construido mediante cristal.

Historia
En 1806 el relojero Claude Laurent (m.1848) ganó una medalla de plata por su flauta de cristal en la Exposición Industrial de París; por primera vez se presentaba un instrumento musical en dicha exhibición. Ese mismo año obtuvo la patente número 236 por la fabricación de flautas de cristal. Era la época de la industrialización europea. Dos fueron las innovaciones aportadas por Laurent; en primer lugar, el uso del cristal como material de construcción en las flautas, ya que hasta entonces se había experimentado con distintos tipos de madera y marfil. La segunda innovación fue el sistema de sujeción de las llaves con pilares sobre placas, el cual sería incorporado más tarde al diseño de todas las flautas transversas y de todos los instrumentos de aliento madera.

Hacia finales del , la flauta representa el ideal estético del sonido diáfano, de donde surge toda la paleta orquestal del clasicismo.

El traverso de cuatro llaves era considerado el instrumento idóneo para tocar las obras de Haydn y Mozart. A finales del  y principios del , los flautistas –al igual que los intérpretes de otros instrumentos– mostraban un abierto interés hacia los nuevos mecanismos que se introducían en los instrumentos de aliento. Las flautas francesas de esa época tenían estructura cónica, como todo traverso del , y se experimentaba con distinto número de llaves. En 1804 el Conservatorio de París estableció como oficial la flauta de cuatro llaves –una flauta clásica por excelencia– como las primeras construidas por Laurent.

A pesar de las múltiples opiniones acerca de la futilidad del material utilizado, Laurent logró una voz prístina y diáfana que no se había escuchado hasta entonces en los instrumentos de madera y marfil. La comisión de especialistas que otorgó la medalla en la Exposición Industrial de 1806 –entre los cuales estaban Gossec, Cherubini, Wunderlich y otros miembros del Conservatorio de París– fue unánime acerca de la estabilidad y temperamento de la flauta de cristal, pues resultaba menos vulnerable a los cambios de temperatura y humedad que afectaban la afinación en las flautas de madera y marfil. Por otro lado, el instrumento de Laurent era más fácil de tocar, su sonido más vívido y el mecanismo de las llaves superaba al de las flautas anteriores. La única desventaja de la flauta de cristal era su peso.
Más allá del lujo que representan los materiales de su construcción, las flautas de Claude Laurent constituyen un instrumento musical único en la historia de la organología ya que después de su inventor apenas otro fluthier, J. D. Breton, discípulo y sucesor de Laurent, se atrevió a construir flautas de este material tan controvertido aún en la actualidad. Para muchos, el método de fabricación de la flauta de cristal sigue siendo un misterio. Varias razones explican la discontinuidad de su uso, empezando por su alto costo y complejidad de fabricación, y terminando por la culminación de la etapa de mecanización del instrumento, con el modelo que presentó Theobald Boehm en 1847 y que se mantiene vigente hasta nuestros días.

Muy pocos flautistas pudieron adquirir uno de los instrumentos que el relojero francés fabricó. En contraste, la flauta de cristal se convirtió en un símbolo aristocrático asociado al Bonapartismo, pues Napoleón I de Francia, el rey Luis Bonaparte de Holanda, José Bonaparte de España y el Emperador Francisco I de Austria tuvieron flautas de cristal de Claude Laurent. En 1808 el flautista parisino Dubois dio un concierto en Ámsterdam con una flauta de cristal. Más tarde, el joven Louis Drouët, al ingresar como flautista en la corte de Luis Bonaparte, recibió de manos del rey uno de los prestigiados instrumentos; posteriormente, Napoleón lo invitó a París, obsequiándolo con otra flauta. Drouët fue un intérprete precoz y famoso. Uno de los conciertos públicos que ofreció fue el legendario programa en Convent Garden (1816) que incluía obras de Händel, Mozart y otros compositores de la época. En aquella ocasión, John Quincy Adams, presidente de Estados Unidos (1825-9) –él mismo un flautista amateur–, lo escuchó tocar una flauta que, según refirió el propio Adams, superó todo lo que había oído acerca de este instrumento. Por su parte, James Madison, cuarto presidente de los Estados Unidos, obtuvo una flauta de cristal como regalo del propio Laurent.

Es posible encontrar que más de un par de publicaciones contemporáneas se preguntan si en realidad existió semejante instrumento, si dicha flauta ("rítmica y sonora") fue solamente parte de la imaginación mitológico-ovidiana de Rubén Darío (Azul, "J.J. Palma") o quizás un equívoco en la nomenclatura mozartiana. Lo cierto es que las flautas de Laurent no sólo existieron, sino que muchas de ellas todavía reposan en silencio en importantes colecciones de instrumentos musicales. El Museo Metropolitano de Arte presenta una flauta transveral.

Referencias

Enlaces externos

 Macchina Tempo.
 Flauta de Cristal

Flauta
Cristalografía
Vidrios

Flauta de cristal


est un film américain, sorti en 2020.

Synopsis

Fiche technique
 Titre :
 Réalisation : Julia Hart
 Scénario : Julia Hart et
 Pays d'origine : États-Unis
 Genre : policier
 Date de sortie : 2020

Distribution
 Rachel Brosnahan  : Jean
   : Cal
   : Teri
   : Eddie
 Frankie Faison  : Art
   : Evelyn
 Jarrod DiGiorgi  : Jimmy

 et carton de doublage français.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2020
Film policier américain
Film d'Amazon Studios
Film tourné à Pittsburgh

I'm Your Woman


Agrilus olivaceoniger é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América do Norte.

Referências

olivaceoniger
Coleópteros descritos em 1928

Agrilus olivaceoniger


Israel deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1952 i Helsingfors og har siden deltaget i alle efterfølgende sommerlege unstaget Sommer-OL 1980 i Moskva som de boykottede. Israel deltog i vinterlege første gang under Vinter-OL 1994 på Lillehammer og har siden deltaget i samtlige vinterlege.

Ved München-massakren under Sommer-OL 1972 i München blev elleve israelske atleter og ledere dræbt af den palæstinensiske terrororganisation Sorte September.

Medaljeoversigt

Eksterne lenker
 Israels OL-statistik  på Sports-reference.com

OL

Israel ved OL