A 10.ª Edição dos Prémios Autores ocorreu a 27 de março de 2019, no Centro Cultural de Belém, Portugal. A gala foi apresentada por Inês Fonseca Santos e Luís Caetano e transmitida em direto na RTP2.

Vencedores

 Nota
 Os vencedores estão destacados a negrito.

Artes visuais

 Melhor exposição de artes plásticas
 "Clareira – Escultura 1984-2018" de Manuel Rosa – Sociedade Nacional de Belas Artes
 "A Vocação dos Ácaros" de José Loureiro – Fundação Carmona e Costa
 "Pinturas Arrancadas à Noite" de Marta Soares – Galeria Francisco Fino

 Melhor trabalho de fotografia
 "Branco" de Luísa Ferreira – Galeria Monumental
 "Geografia Dormente" de Mónica de Miranda – Galeria Municipal de Arte de Almada
 "Trezentos e Sessenta e Seis" de João Mariano – Centro Cultural de Lagos

 Melhor trabalho cenográfico
 "O Mundo é Redondo" de João Mendes Ribeiro
 "Sweet home Europa" de Ângela Rocha
 "Tristezas e Alegrias" de José Manuel Castanheira

Cinema

 Melhor argumento
 "Colo" de Teresa Villaverde
 "Ruth" de Leonor Pinhão
 "Cabaret Maxime" de Bruno de Almeida e John Frey

 Melhor filme
 "Colo" de Teresa Villaverde
 "Raiva" de Sérgio Tréfaut
 "Cabaret Maxime" de Bruno de Almeida

 Melhor atriz
 Isabel Ruth em "Raiva"
 Ana Moreira em "Amor Amor"
 Ana Padrão em "Cabaret Maxime"

 Melhor ator
 Hugo Bentes em "Raiva"
 António Mortágua em "Ramiro"
 Francisco Froes em "Parque Mayer"

Dança

 Melhor coreografia
 "Margem" de Victor Hugo Pontes
 "S" de Tânia Carvalho
 "Parece que o Mundo" de Clara Andermatt e João Lucas

Literatura

 Melhor livro de ficção narrativa
 "A Saga de Selma Lagerlöf" de Cristina Carvalho, editora: Relógio D'Água
 "O Invisível" de Rui Lage, editora: Gradiva
 "Os Fios" de Sandra Catarino, editora: Casa das Letras

 Melhor livro de poesia
 "Trade Mark" de A. M. Pires Cabral, editora: Livros Cotovia
 "Gadanha" de Aurelino Costa, editora: Modo de Ler
 "Sombra Silêncio" de Carlos Poças Falcão, editora: Opera Omnia

 Melhor livro infantojuvenil
 "Nunca Para Pior" de Ana Saldanha, editora: Editorial Caminho
 "Irmã, Ouves o Azul Profundo do Mar?" de Gilda Nunes Barata, ilustração: José Saraiva, editora: Livraria Lello
 "As Palavras que Fugiram do Dicionário" de Sandro William Junqueira, ilustração: Richard Câmara, editora: Editorial Caminho

Música

 Melhor tema de música popular
 "Alvoroço" de JP Simões
 "Leva-me a dançar" de Joana Espadinha
 "Pop Fado" de Carminho

 Melhor trabalho de música erudita
 "Memorial" de António Pinho Vargas
 "O Espaço da Sombra" de Hugo Vasco Reis
 "Canção do Bandido" de Nuno Côrte-Real e Pedro Mexia

 Melhor trabalho de música popular
 "Do Avesso" de António Zambujo
 "Mundu Nôbu" de Dino D'Santiago
 "Filipe Sambado & Os Acompanhantes de Luxo" de Filipe Sambado

Rádio

 Melhor programa de rádio
 "Uma questão de ADN" – TSF de Teresa Dias Mendes
 "SOS Vinil" – Antena 1 de Miguel Esteves Cardoso
 "Café Plaza" – Antena 2 de Germano Campos

Teatro

 Melhor espetáculo
 "O Novo Mundo", encenação Criação Colectiva Os Possessos
 "Hamlet", encenação Criação Colectiva Companhia do Chapitô
 "O Mundo é Redondo", encenação de António Pires

 Melhor atriz
 Ana Cris em "Mártir"
 Beatriz Batarda em "Teatro"
 Bárbara Branco em "As you like it/ Como Vos Aprouver"

 Melhor ator
 Vicente Wallenstein em "Mártir"
 João Vicente em "Sweet home Europa"
 Miguel Loureiro em "Timão de Atenas"

 Melhor texto português representado
 "The Swimming Pool Party" de Ricardo Neves–Neves
 "Elas também estiveram lá – Quotidianos de Resistência e de Revolução de Mulheres" de Joana Craveiro
 "Que boa ideia, virmos para as montanhas" de Guilherme Gomes

Televisão

 Melhor programa de informação
 "O Mal Entendido: As doenças a que chamamos cancro" – (SIC)
 "Contra a Solidão"  – (SIC)
 "ReportTV – O Rebelde do Sado" – (SPORT TV)

 Melhor programa de ficção
 "Sara" – (Ministério dos Filmes), autoria: Ricardo Adolfo, Marco Martins e Bruno Nogueira, realização: Marco Martins
 "3 Mulheres" – (David & Golias)
 "1986" – (HOP Televisão), autoria: Nuno Markl, Filipe Homem Fonseca e Ana Markl, realização: Henrique Oliveira

 Melhor programa de entretenimento
 "Donos Disto Tudo" – (Valentim de Carvalho), autoria: Maria João Cruz, Ana Ribeiro, Daniel Leitão, Filipe Homem Fonseca, Guilherme Fonseca, Joana Marques, Mariana Garcia, Mário Botequilha e Susana Romana, realização: Vasco Vilarinho
 "Traz prá Frente" – (RTP Memória), autoria: Gonçalo Madail
 "Gala da Eurovisão", autoria: RTP, realização: Troels Lund, Paula Macedo e Pedro Miguel Martins

Prémios especiais

Prémio Vida e Obra de Autor Nacional

 Manuel Alegre

Prémios Melhor Programação Cultural Autárquica

 Câmara Municipal de Faro

Referências

Edições dos Prémios Autores
2019 no cinema em Portugal
2019 na televisão em Portugal
2019 em Portugal
Eventos em Lisboa

Prémios Autores de 2019


سعيدان هي إحدى قرى ولاية قبلي وتبعد عن مركز الولاية بحوالي 35 كلم باتجاه مدينة قابس. وقد كانت تسمى عين سعيدان

 طبقا لأمر مؤرخ في 16 ماي 1897 (الرائد التونسي عدد 40 لسنة 1897، ص 2) وقع ترتيب مركز سعيدان كمركز حربي، وصدر أمر ثان بنفس التاريخ يحدد حرم هذا المركز، الذي اتخذ لمراقبة الداخلين والخارجين من منطقة نفزاوة أي ولاية قبلي الحالية.
 ينحدر سكانها من:

 آل الزعتوري الذين ينحدرون من قبيلة المرازيق.
 قبيلة غياليف قبلي التي تشمل عروشا فرعية : كالخضائرة (خضير)أو الجمامنة(نسبة إلي أحد جدودهم المسمي الجمني) وأولاد علي -أولا عون-أولاد عطاء الله -أولا الحاج علي... والشهبان.

قرى ولاية قبلي

سعيدان


Amunet, Eski Mısır'da sözü geçen demektir. Aslında dişi Amun demektir. Mısır mitolojisinde Amunet (Amonet, Amaunet, Amentet, Amentit, Imentet, Imentit ve Ament diye de söylenir), Mısır'ın uzun panteon tarihinin farklı karakteristik özellikleri olan tanrısıdır.

Başlangıçta Amunet, havada soyut bir kadın olarak bilinir, görünmez ve Hathor'un görünümünde kabul edilmişti. Bu tanrının cinsiyeti yoktu fakat kadın ve erkek yönleri olan Amun ve Amunet'in arasında bölünmüştü. Ogdoad Teorisinde görünmezdi.

Eski Krallık'ta Hermopolis'te sekiz tanrıya ibadet edilirdi.

3. Hanedanlık'tan 8. Hanedanlık'a kadar bu böyle devam etti.

MÖ 2,686 – MÖ 2,134
Başlangıçlarda adı gizliydi. Amunet'in kadın tarafını, Amun'un da erkek tarafını almıştı. Çok önemli bir tanrıydı. En sonunda her iki soyut tarafı resmedildi ve herkes tarafından görüldü.

Ogdoad'daki kadın tanrıçalar, Amunet'i Mısırlı kobra yılanı gibi veya yılan başlı bir kadın olarak resmettiler. Ogdoad'daki erkek tanrılar ise kurbağa başlı olarak resmettiler. Amunet'in yaratıcı anne olduğunu, üremek için bir erkeğe ihtiyacı olmadığını, üremek için kendi kendine bunu yapabileceğini söyledi. Mısırlılar bunun hayvanlarla olamayacağını yoksa bütün kadınların yılan gibi olabileceğini düşündüler.
Amunet gökyüzünde bir tanrıça olarak devam etti. Bazı zamanlar kanatlı tanrıça, şahinli tanrıça veya başında devekuşu tüyü olan bir tanrıça olarak tanımlandı.

Hiyerogliflerin birinde Amunet anlatılmıştı. Başının üzerinde şahin ya da devekuşu tüyü vardı. Adının anlamı "Batının Kadını".
Batı yönünün kişiselleştirilmesi olarak gösterilmişti.

Mısır tarihinde tanrı isimleri pek açığa vurulmaz. Çünkü kutsaldır. İsminin izinsiz bir şekilde buraya yazıldığını anlıyoruz. Yeraltındaki rolüne göre ismi Amentet ya da Imentet verilmiştir. Çoğu yerde Amunet akasya ağacıyla birleştirilmiştir.

Amunet yaratıcı anne olduğundan onun kendi ağacını ortaya çıkarmıştır. Akasya ağacı onun sembolüdür. Helopolis'in batı kenarlarındaki çöllerin üzerine bir akasya ağacı yerleştirilmişti.

Kuvvetli, dayanıklı, tıbbi özellikli ve yenilebilir olan akasya ağacı, yaşam ağacıydı. Yaşamın kaynağı bu ağaç etrafında bütün tanrıların doğum günleri kutlanırdı. Iusaaset bu ağacın kendine ait olduğunu söyleyince, Amunet bunu yerinden çıkardı.

Yardımcılık vasfında, kralın danışarak fikirlerini aldığı sözcü ve tarihçilerdir. Her olayı her zamanı tarihe naklettirmekte ve kayıtları kontrol etmektedirler.

Amunet


Broxtowe is a local government district with borough status in Nottinghamshire, England. It lies immediately west of the city of Nottingham, and most of the built-up areas of the borough form part of the Nottingham Urban Area. The council is based in Beeston and the borough also includes the towns of Eastwood, Kimberley and Stapleford and surrounding villages and rural areas.

The neighbouring districts are Ashfield, Nottingham, Rushcliffe, Erewash and Amber Valley.

History
The district was formed on 1 April 1974 under the Local Government Act 1972. The new district covered the whole area of two former districts and part of a third, which were all abolished at the same time:
Basford Rural District (part, being the parishes of Awsworth, Brinsley, Cossall, Greasley, Kimberley, Nuthall, Strelley and Trowell)
Beeston and Stapleford Urban District
Eastwood Urban District
The new district was named after the ancient Broxtowe Wapentake, which had covered a larger area. Despite the name, the district does not include the Broxtowe Estate, which is in Nottingham. The district was granted borough status in 1977, allowing the chair of the council to take the title of mayor.

Governance

Broxtowe Borough Council provides district-level services. County-level services are provided by Nottinghamshire County Council. Parts of the district are also covered by civil parishes, which form a third tier of local government.

Political control
The first election to the council was held in 1973, initially operating as a shadow authority before coming into its powers on 1 April 1974. Political control of the council since 1974 has been as follows:

Leadership
The role of mayor is largely ceremonial in Broxtowe. Political leadership is instead provided by the leader of the council. The leaders since 1995 have been:

Composition
Following the 2023 election, the composition of the council was:

The next election is due in 2027.

Premises

The council is based at the Council Offices on Foster Avenue in Beeston. The building was completed in 1991 at a cost of £2.7 million and was formally opened on 17 April 1991 by Andrew Buchanan, Lord Lieutenant of Nottinghamshire.

Elections

Since the last full review of boundaries took effect in 2015, the council has comprised 44 councillors elected from 20 wards, with each ward electing one, two or three councillors.

Wards
The wards are:

Attenborough and Chilwell East
Awsworth, Cossall and Trowell
Beeston Central
Beeston North
Beeston Rylands
Beeston West
Bramcote
Brinsley
Chilwell West
Eastwood Hall
Eastwood Hill Top
Eastwood St Mary's
Greasley
Kimberley
Nuthall East and Strelley
Stapleford North
Stapleford South East
Stapleford South West
Toton and Chilwell Meadows
Watnall and Nuthall West

Parliamentary constituency

Since 1983 Broxtowe has also been the name of a parliamentary constituency. The constituency boundaries do not exactly match the borough boundaries, with some parts in the north of Broxtowe borough, including Eastwood and Brinsley, being in the Ashfield constituency. A Broxtowe constituency also existed from 1918 to 1970. The area of the former constituency was very different, including Hucknall and Kirkby in Ashfield, but excluding Beeston.

Settlements

Settlements include Beeston—where the council is based—Attenborough, Awsworth, Bramcote, Brinsley, Chilwell, Cossall, Eastwood, Giltbrook, Greasley, Kimberley, Moorgreen, Newthorpe, Nuthall, Stapleford, Strelley, Swingate, Toton, Trowell and Watnall. Additionally a small part of Wollaton falls within Broxtowe.

The Broxtowe Estate is not within the borough, but within the boundaries of the City of Nottingham.

Civil parishes

Broxtowe has ten civil parishes. The parish councils of Eastwood, Kimberley and Stapleford take the style "town council". The small parish of Strelley has a parish meeting rather than a parish council. An unparished area in the south of the borough covers the town of Beeston and the neighbouring places of Chilwell, Toton, Attenborough and Bramcote, being the area of the former Beeston and Stapleford Urban District minus Stapleford, which was parished in 1987. The parishes are:

Awsworth
Brinsley
Cossall
Eastwood (town)
Greasley
Kimberley (town)
Nuthall
Stapleford (town)
Strelley
Trowell

Twinning

Broxtowe is twinned with Gütersloh in Germany.

Local attractions
Broxtowe's main visitor attraction is the D.H. Lawrence Birthplace Museum in Eastwood. A small local attraction is the Hemlock Stone in Stapleford.  Broxtowe is also the location of the Attenborough Nature Reserve rated as one of the most popular nature reserves in the UK. Its visitor centre was opened in March 2005 by David Attenborough, who can trace his family back to the village of Attenborough located to the east of the visitor centre.

Local Nature Reserves
Broxtowe has 13 designated Local Nature Reserves, namely Alexandrina Plantation (Bramcote), Bramcote Park Woodland (Bramcote), Brinsley Headstocks (Brinsley), Hall Om Wong (Kimberley), King George's Park (Bramcote), Nottingham Canal, Sandy Lane Public Open Space (Bramcote), Smithurst Meadows (Giltbrook), Stapleford Hill Woodland (Stapleford), Toton Fields (Toton), Watnall Spinney and Watnall Green (Watnall), and Colliers Wood (Moorgreen).

Arms

Freedom of the Borough
The following people and military units have received the Freedom of the Borough of Broxtowe.

Individuals
 Professor Sir Martyn Poliakoff: 17 November 2022.

Military Units
 170 (Infrastructure Support) Engineer Group Royal Engineers: 2010.

References

Non-metropolitan districts of Nottinghamshire
Boroughs in England

Borough of Broxtowe


An Sparganium englerianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karl Otto Robert Peter Paul Graebner. An Sparganium englerianum in nahilalakip ha genus nga Sparganium, ngan familia nga Typhaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sparganium

Sparganium englerianum


Forrådsgruber var underjordiske gruber, der hyppigt i fortiden er brugt for at beskytte frø til næste års afgrøder og overskudsmad fra at blive spist af insekter og gnavere. De underjordiske gruber kunne være forede og overdækkede for eksempel med plader af sten og bark og tæt forseglet med adobe, et lermateriale der stadig benyttes til husbyggeri.

Japan
I Sannai-Maruyama-området i Aomori i det nordlige af øen Honshu i Japan er der fundet forrådsgruber, der blev brugt af jæger-samlere ved overgangen fra nomadisk livsstil til et liv i landsbyer omkring 3900 f.Kr. til 2900 f.Kr. Store forrådsgruber blev bygget under jorden for at skjule deres tilstedeværelse, en metode anvendt af nomadiske befolkningsgrupper i mange dele af verden.

England
I Worlebury Camp − et voldsted (en: 'hill fort') nord for byen Weston-super-Mare i Somerset, England −   er der fundet 93 forrådsgruber fra jernalderen, hvor gruberne var udgravet i fundamentet til tårnet (en: 'the keep'). En var beregnet til beskyttelse eller forsvar, 74 var placeret uden for tårnet, men stadig inden for de ydre mure.   Indbyggerne brugte dem til opbevaring af korn, hvilket fremgår af kerner af byg og hvede og af de skår af gryder, der blev fundet i gruben. Man har også fundet rester af brændte vævede kurve dateret til 2. eller 1. århundrede f.Kr., slynger og håndtene (spindler) tæt på landsbyen Worle.
Resterne af menneskelige skeletter blev fundet i 18 af gruberne, hvoraf 10 af dem viste tegn på en voldsom død.

New Zealand

Forrådsgruber hos maorierne er stadig synlige mange steder i New Zealand.

Gruber blev udgravet i bløde klippeoverflader samt i jorden, især i pā som er befæstede maorilandsbyer. Maorikulturens forrådsgruber kan forveksles med gruber til krigsformål og med gruber, der blev udgravet for at udtrække dræningsmateriale, især på gamle flodterrasser, hvor pimpsten var aflejret. Pimpstenen blev blandet med tungere jord for at fremme dræningen så man kunne dyrke kumara, Ipomoea batatas en sød kartoffel som var den vigtigste grøntsagsafgrøde hos maorifolket efter omkring 1500. Maoriernes betegnelse for forrådsgruber er rua. Ved en udgravning fandt man en sådan forrådsgrube på den skrånende bred af floden Waikato på Nordøen under Waikato Museum i begyndelsen af 2012.

USA

North Dakota
I Huff Village State Historic Site (32MO11) på vestsiden af Missouri River i Morton County er der fundet forrådsgruber til majs og andre afgrøder. Skjult under jorden i passagerne mellem byindianernes jordhytter fra 1400-tallet findes der måske 2000 gruber, svarende til cirka 20 per hytte. Gruberne er omkring 1.5 meter dybe og 1 meter i diamenter med en opbevaringsplads på omkring 1.2 kubikmeter. Gennem århundreder var denne form for oplagring af tørret majs og andre afgrøder i mere eller mindre klokkeformede huller brugt af mandanerne og hidatsaerne, der holder til i North Dakota.

I historisk tid blev gruben gravet ved hjælp af en hakke med et kort træskaft påsat et skulderblad af en bison. To kvinder hjalp hinanden; en stod i gruben og gravede hullet, mens den anden stod på hyttegulvet og bar jorden væk. Det tog næsten tre dage at få gruben dyb og bred nok. Siderne blev dækket med tørt græs og bunden med først pilegrene, så græs og til sidst et skind. Toppen var forseglet med (nedefra og op) skind, et tykt lag græs, brædder, græs igen, et skind, jord og allerøverst jord og aske som camouflage.

En familie åbnede en grube ved behov, tog forråd til flere dage op og lukkede ned til gruben igen. En stige var nødvendig for at nå bunden af de rummeligste gruber, der var to meter dybe. Under dagelange jagtture væk fra hytten gemte familierne også ting af værdi i gruberne.

Trods anstrengelserne for at holde placeringen af de underjordiske lagre skjult, lykkedes det til tider fjender at finde dem og tømme dem.

South Dakota
I Jones' Village (39CA3) ved østbredden af Lake Oahe i det nordligste South Dakota har arkæologer fundet forrådsgruber konstrueret i byens passager. Byen blev anlagt engang i 1100-tallet. Praktisk talt alle jordhytter bygget af majsdyrkende byindianere i South Dakota havde skjulte, underjordiske majsdepoter enten inde i familiehjemmet eller lige udenfor.

Galleri

Referencer

Se også
 Grubehus

Eksterne henvisninger

 "Bebyggelse" . Fig. 6. har eksempel på forrådsgrube i hus A 214, Bejsebakken.

Beholdere
Arkæologi

Forrådsgrube


هوسكران(Huascarán) هو جبل ضمن سلسلة كاردييرا بلانكا(السلسلة البيضاء)في وسط البيرو.تبلغ طول قمته الجنوبية 6,768م أعلى من سطح البحر إذ يعتبر الجبل الأطول في البيرو والجبل الرابع في الطول في قارة أمريكا الجنوبية.سمي الجبل بهذا الاسم نسبة إلى حاكم الإنكا بين السنوات 1532-1527,وهذا الاسم أيضا تحمله الحديقة القومية الواقعة في تخوم الجبل.

من أوائل متسلقي قمة الجبل هم البعثة الألمانية النمساوية عام 1932 وقبل هذا التاريخ استطاعت بعثة متسلقين أمريكية عام 1908 تسلق القمة الشمالية التي هي أقل ارتفاعا من القمة الجنوبية.
في تاريخ 31 مايو 1970 ضربت هزة أرضية المنطقة مما أدى إلى انفصال كتلة هائلة من الثلوج والصخور من القسم الشمالي للجبل.انجرفت هذه الكتلة نحو سفح الجبل بسرعة عالية بلغت 160 كم/س وطمرت مدن يونقاي ورنرنيكا بسكانها.أكثر من عشرين ألف شخص قتلوا في هذا الحادث ولم ينجو من هذه المدن غير 400 شخص.

مراجع

انهيار جليدي
انهيارات أرضية في بيرو
أعلى القمم حسب البلد
جبال
جبال إقليم أنكاش
جبال بيرو
جبال في الأنديز يتجاوز ارتفاعها 6000 متر

واسكاران


Die CSA Mine ist ein Kupfer-Silber-Bergwerk im Untertagebau, das 14 Kilometer nordwestlich von Cobar in New South Wales in Australien liegt. Betrieben wird es von der Cobar Management, einer Tochter des Schweizer Unternehmens Glencore International.

Die CSA Mine ist mit dem jährlichen Abbau von mehr als 1 Million Tonnen Erz mit 29 Prozent Kupfer, die größte Mine der historischen Bergbauregion von Cobar.

Geschichte

Das Kupfervorkommen wurde im Frühling 1870 von drei Prospektoren an einem Billabong zwischen dem Darling River und Lachlan River entdeckt. 1871 bildete sich die Cobar Mining Company, die sich später zur Great Cobar Copper Mining Company Ltd. entwickelte und 1876 mit der South Cobar Mine fusionierte. Nach der Entdeckung des reichhaltigen Kupfervorkommens entstanden weitere Bergwerke in diesem Gebiet. Dies lag auch daran, dass in 1872 der Kupferpreis enorm anstieg. 1876 wurde der Minenbetrieb eingestellt, 1882 wurde der Minenbetrieb wieder aufgenommen und 1889 wieder aufgegeben. 1905 wurde das CSA-Bergwerk wieder in Betrieb genommen. 1909 wurde die Mine erneut geschlossen und 1910 wieder eröffnet. 1919 konnte das Bergwerk an eine Eisenbahnlinie angeschlossen werden. Ein Feuer im Berg im Jahr 1920 beendete den Bergbau und den Betrieb der Schmelzhütte. Das Feuer brannte bis 1936 und bis 1962 gab es lediglich ein geringes Abbauvolumen des Erzes dieser Mine.

Die Planungen für einen erneuten Bergbau begannen 1964 als das Unternehmen Broken Hill South die Mine übernahm und neue Schächte anlegte. Offiziell wurde es 1966 eingeweiht. Neben der Kupfer-Gold-Gewinnung wurde auch Zink-Blei-Erz gefördert und zu den Schmelzhütten nach Port Kembla transportiert.

1980 übernahm die Conzinc Riotinto Australia Pty Ltd (CRA) die Broken Hill South Ltd, einschließlich der Cobar Mines Pty Ltd, dem damaligen Betreiber der CSA Mine. CRA entschied 1991 nur Kupfer zu produzieren und verkaufte es 1993 an Shamrock Mines. 1993 kaufte es die Golden Shamrock Mines Ltd (GSM) an die Ashanti Goldfields Corporation (Ashanti). Ashanti wollte es verkaufen, weil es Geldmittel für ein anderes Engagement in Ghana benötigte, dies schlug fehl und das Bergwerk wurde von 1997 bis 1998 geschlossen.

Die Glencore International AG erwarb anschließend die CSA Mine und übertrug den Betrieb an die Cobar Management Pty Ltd. Heute wird Zink, Blei, Silber und Kupfer gefördert und produziert.

Geologie

Das Erzvorkommen befindet sich östlich im Cobar-Beckens, das im Devon vor etwa 350 Millionen Jahren in Verwerfungen des Sedimentbeckens in Zeiträumen von Jahrmillionen entstand.

Der Erzkörper der CSA Mine entstand als Hydrothermale Lösungen durch kühle Gesteine zirkulierten und Metalle und Sulfide ausfällten. Metalle wie Kupfer, Zink, Blei, Gold und Silber wurden aus tiefen Gesteinsschichten, wie Granit, gelöst und unter Druck nach oben gepresst. Diese Wässer drangen in Schwachzonen, Verwerfungen und Spalten der Gesteinsschichten ein. Diese Lösungen bewegten sich an den Gesteinen entlang, mischten sich, kühlten ab, reagierten und lagerten sich ab. Die vorhandenen Gesteine waren vor 30 Millionen Jahren als Schlamm, Ton und Sand abgelagert worden und die tiefer gelegenen Ablagerungen wurden zu Sand-, Ton- und Kalk- und Vulkangesteinen diagenetisch verpresst und gefestigt. Auch die Bewegung der Plattentektonik beeinflussten diese Prozesse.

In der CSA Mine gibt es vier geologische Mineralbildungen: QTS North, Western System, Eastern System und QTS South.

Im Gebiet von QTS North wird derzeit Erz abgebaut. Es ist ein Gebiet mit 13 großen Linsen reinen Kupfers in einer Tiefe von 600 bis 1.800 m und einer Länge von 15 bis 130 m. Das Eastern System führt Linsen in einer Tiefe von 250 m in einer Länge von 50 bis 80 m und einer Breite von 10 m. Das Western System enthält in einer Tiefe von 200 m Linsen, 45 m lang und 7 m breit. Das QTS South System liegt 700 m tief mit 200 m langen Linsen, ein weiteres Gebiet von OTS South, das 2005 entdeckt wurde, führt Linsen in einer Länge von 90 m und einer Breite von 15 m.

Bergbau

Erz wird in der CSA Mine in Stollen von 30 m Höhe und 10 m Breite abgebaut. Das abgebaute Erz und der Abraum wird an die Oberfläche transportiert. Das Kupfererz und Abraum wird in einem 1.050 m tiefen vertikalen Schacht transportiert und in oberirdischen Speichern abgelegt und in den Anlagen zerkleinert, gemahlen und getrennt.

In den Anlagen wird das geförderte Gestein in Stücke, kleiner als 300 mm, zertrümmert und anschließend auf Partikel kleiner 0,1 mm zermahlen. Die in den Schlämmen enthaltenen Metalle werden in gefluteten Becken mit Wasser separiert. Die Schlämme werden in weiteren Tanks über verschiedene Verarbeitungsstufen getrennt und auf Filtern getrocknet.

Dieses Konzentrat wird nach Port Waratah von Newcastle transportiert und nach  Indien, China und in den Südosten Asiens verschifft.

Im August 2011 wurde ein Auftrag vergeben, den Schacht, der auf einer Teufe derzeit auf 1.050 m endet, diesen auf 1.500 m zu vertiefen und ein Transportsystem einzubauen, das die Kapazität auf 1,6 Millionen Tonnen Erz je Jahr mit einer automatisierten Förder- und Verarbeitungsanlage erweitert, die Untertage betrieben werden wird.

Siehe auch
Kupferbergbau in Australien

Einzelnachweise

Kupferbergwerk in Australien
Geologie Australiens
Geographie (New South Wales)
Bergwerk in Australien und Ozeanien

CSA Mine


Hugh Oswald Blaker, né le  à Worthing et mort le  à Isleworth dans le Middlesex, est un peintre, collectionneur, conservateur de musée et marchand d'art anglais.

Biographie
Hugh Blaker naît à Worthing dans le Sussex de Robert Charles Blaker, maître d'œuvre, et de son épouse Jane Rosalie, née Sanders, tous les deux originaires de Worthing. Devenue veuve, Jane Blaker épouse le 27 août 1898 John Richard Eyre en l'église du Sacré-Cœur de Teddington. Il est éduqué à la Cranleigh School dans le Kent, puis suit les cours de la Teddington Art School de Londres et à l'Académie Julian de Paris avant d'étudier à l'École d'art d'Anvers.

Le recueil d'essais de Blaker sur les problèmes sociaux de l'époque, Points for Posterity (1910), dresse un portrait détaillé de son auteur : libre penseur, ouvert d'esprit, opiniâtre, cynique, réactionnaire, critique et socialiste. Le livre – qui, sous sa forme manuscrite, s'intitule Hints for Historians (Astuces pour les historiens) – commence ainsi : .

Blaker est conservateur au Holburne Museum de Bath de 1905 à 1913, et il est surtout connu aujourd'hui comme celui qui a conseillé Gwendoline Davies et sa sœur Margaret Davies pour leurs collections respectives de tableaux, parmi les plus importantes du  en Grande-Bretagne, et dont elles ont fait don après leur mort au musée national de Cardiff.

En plus de ses activités de marchand d'art et de conseiller des sœurs Davies, Hugh Blaker est lui-même un collectionneur avisé. Sa collection d'art est réunie dans sa maison de Church Street à Old Isleworth. Après sa mort en 1936, les exécuteurs testamentaires de Blaker, sa sœur Jane (Jenny Louisa Roberta Blaker, 1869-1947) et l'artiste Murray Urquhart, vendent plus de six cents œuvres de la collection aux enchères après deux expositions aux Leicester Galleries de Londres en 1937 et en 1948. Jane Blaker a été engagée en 1895 comme gouvernante des deux sœurs Davies, orphelines de mère, et leur est demeurée sa vie durant très liée, d'abord à Plas Dinam, puis au manoir de Gregynog (près de Newton dans le Montgomeryshire) que les sœurs Davies ont acheté en 1920. Lorsque Hugh Blaker meurt en 1936, Jane Blaker présente en sa mémoire des tableaux de premier rang de sa collection; ce sont notamment Le petit Paysan de Modigliani (1919), montré à la Tate Gallery et The Ugly Duchess (La Duchesse laide ou Vieille femme grotesque) de Quentin Massys (vers 1513) à la National Gallery de Londres.

À partir de 1924, Blaker assure l'éducation de William Hartnell qui est alors un adolescent de seize ans. Blaker avait découvert ce garçon boxant près de King's Cross. C'était un enfant illégitime issu des bas-fonds de Londres. Blaker lui donne un toit et l'envoie étudier à l'académie théâtrale Italia Conti. Hartnell a fait plus tard de nombreuses apparitions à la télévision et a joué dans soixante-quinze films britanniques et l'on se souvient surtout de lui comme le premier Doctor Who de la BBC (1963-1966). Lorsque Hartnell s'est marié, le jeune ménage a continué de demeurer dans une des maisons de Blaker, adjacente à sa demeure d'Isleworth; leur fille aînée, Heather, y est née en 1929.

Dans ses dernières années, Blaker a émis le regret de ne pas avoir été doté d'une vision résolue lui ayant permis de réussir en tant qu'artiste. Il écrit dans son journal intime le 25 février 1932:

Hugh Blaker et la Joconde d'Isleworth
Peu avant la Première Guerre mondiale, Hugh Blaker découvre un tableau de La Joconde chez un aristocrate du Somerset en possession de sa famille depuis près d'un siècle. Cette découverte laisse à penser que Léonard de Vinci aurait peint deux portraits de Lisa del Giocondo : le premier étant le fameux portrait du musée du Louvre, et l'autre, celui découvert par Blaker, qui l'achète et le met dans son atelier d'Isleworth, à Londres, d'où son nom. D'après l'Encyclopedia Americana et The New York Times, la Mona Lisa d'Isleworth aurait été attribuée à Léonard de Vinci, et serait un portrait inachevé dont Raphaël se serait inspiré pour son esquisse qui se trouve aujourd'hui au Louvre. L'historien d'art Paul George Konody déclare à propos de ce tableau qu'.

Références

Liens externes
  Modernist Journals Project
  Robert Meyrick Homepage
  Isleworth Mona Lisa (Mona Lisa Foundation)

Naissance en décembre 1873
Naissance à Worthing
Décès en septembre 1936
Collectionneur d'œuvres d'art
Peintre britannique du XIXe siècle
Peintre britannique du XXe siècle
Conservateur de musée
Élève de l'Académie Julian
Décès à 62 ans

Hugh Blaker


Stjepan (Ivana) Totić (Zenica, prosinca 1927. – Innsbruck, listopad, 2009.) je likovni umjetnik rođen prosinca 1927. godine u Zenici. Na Akademiji likovnih umjetnosti u Ljubljani diplomirao je koncem 1963. godine a dvogodišnji specijalistički studij slikarstva (mentor: Maksim Sedej) okončao 1965. na istoj akademiji. Radni vijek proveo u izdavačkom poduzeću Naša riječ iz Zenice radeći prvo kao ilustrator a potom i kao tehnički urednik lista. Umirovio se 1983. godine. Bio je član Društva likovnih umjetnika u Zenici od 1974. do odlaska u Austriju početkom devedesetih. Tijekom sedamdesetih i u prvoj polovini osamdesetih izlagao na izložbama koje je organiziralo Društvo likovnih umjetnika Zenica. Od 1992. živio je u Austriji (Innsbruck) gdje je i umro listopada 2009. godine.

Izvori
Ikbal Cogo, STJEPAN TOTIĆ - prilog kulturnoj historiji Zenice, izd. Muzej grada Zenice, 2017. godine

Ilustratori
Hrvatski umjetnici iz Bosne i Hercegovine
Životopisi, Zenica
Hrvati u Austriji

Stjepan Totić


Alamut Kalesi, ya da Elemût – Belde't-ûl'İkbâl (Farsça: قلعه الموت; Kal'at Elemût veya Elemût); Nizârî-İsmaili Devleti'nin ve Haşhaşîler tarikatının yönetim merkezi konumunda olan ve Hazar Denizi güneyinde, İran'ın Kazvin şehri sınırları içerisinde yer alan bir kaledir. Kelime mânâsı olarak "Kartal Yuvası" anlamına gelmektedir. Rivayete göre Cüstânîler kralı Veşudan İbn-i Cüstan tarafından inşa ettirilmiştir. Ebced hesabına göre ise "Elemût" (), Hicrî 483 yılına tekâbül etmektedir ki, bu sayı da kalenin tarikat kurucusu Hasan Sabbah tarafından zaptedildiği yıla karşılık gelmektedir. Zaptedilmeden önce Selçuklu Devleti'ne vergi vermektedir. Alamut Kalesi, Hasan bin Sabbah tarafından fethedilene kadar Cüstânîler'in denetimi altında kalmıştır. Hasan Sabbah'ın eline geçen kale, Haşhaşiler'in karargâhı hâline gelmiştir. Kale, 1256 yılında, Bağdat İşgali'ne giden Hülâgû Han komutasındaki Moğol ordusu tarafından Haşhaşiler'i yok etmek amacıyla ele geçirilmiş ve kalede bulunan neredeyse tüm Haşhaşiler öldürülmüştür. Kale tahrip edilmiş, içinde bulunan ünlü kütüphanesi de yakılmıştır.

Alamût Kalesi
Heft Bab-ı Seyyidne Kelam-i Pir olarak da anılan Elemût Devleti'nin kurucusu Nizârî Dâ'îsi Hasan bin Sabbah'ın Yemen'den Kûfe yakınlarındaki Himyari bölgesine gelen, oradan İran'a geçerek bir süre Kumm şehrinde yaşayan, ve daha sonra Rey kentine yerleşen bir aileye mensup olduğu iddia edilir. Kurucusu olduğu İran'nın Elemût Bölgesi merkezli Nizârî İsmâ'îlî Devlet, İmamet (İsmailiyye öğretisi) ve İmâmet (Nizârî i'tikadı) üzerine inşa edilmiştir.

Tarihçe

Hasan Sabbah'ın önderliğini yaptığı, fedailerine sahte bir cennet vaadiyle kendi Haşhaşilik öğretisini yaydığı, tarihte Belde't-ûl'İkbâl adıyla şöhrete kavuşan Elemûtlar Devleti'in karargahı ve başkenti niteliğinde hizmet vermiş olan bir yerleşim birimidir. Nizari-İsmaili mezhebinin yaşatılmasında büyük bir rol oynayan bu merkezde adamlarına cennetin anahtarlarını kendi ellerinde bulundurduğuna inandıran ve haşhaşın uyuşturucu etkisini kullanan Hasan bin Sabbah, eğitime tabi tuttuğu fedaileri aracılığıyla birçok devlet adamı ve hükümdarın canına mâl olan suikastler tertip etmeyi başarabilmiş ve çevresindeki ülkelere epey gözdağı vermeyi başarabilmişti. Suikast düzenlemek anlamına gelen İngilizce assassination kelimesinin burada yaşayan haşhaşin örgütünün adından değişerek türetildiği zannedilmektedir. Zamanın Haçlı kaynaklı tarihçileri Hasan bin Sabbah fedailerinin kendilerini feda edecek kadar davaya bağlı olmalarını anlamlandıramamış ve siyasi suikastları yerine getirmesi için haşhaşın uyuşturucu etkisini kullanıldığını öne sürmüşlerdir.

İ'tikadları

Şiîlik mezhebinin İsmâilîlik meşrebinin Nizârîlik koluna bağlı Hasan Sabbah'ın zamanında şöhretinin doruk noktasına ulaşmıştır. Tarihe "Haşhaşiler" ve "suikastçılar" olarak geçen bu kalede ikamet eden İsmâilîler'in bu şekilde tanımlanmalarının nedenlerinden biri Marco Polo'nun anılarında aktarmış olduğu bilgilerdir. Şiîlik mezheblerinden olan İsmailî-Nizârîler kolunun temelini teşkil eden bu tarikat günümüzde IV. Ağa Han'ın önderliğinde ezoterik-batınilik dünyasının en büyük temsilcisi olarak faaliyetlerini sürdürmektedir.

Elemût – Belde't-ûl'İkbâl Komutanları (1090-1256)

 "Birinci Hûccet ve Elemût Kalesi Komutanlığı" Hasan Sabbah (H. 483-518 / M. 1090-1124) (35 sene)
 "Elemût Birinci Gizlenen İmamı" El-Hâdî bin el-Nizâr (Doğum: H. 470 / M. 1076 ) (İmâmlık süresi: Hicrî 490-530 / M. 1097-1136) (Ebû Mansûr Nizâr el-Mustafâ li-Dîn'il-Lâh'ın öz oğlu olduğu öne sürülen)
 "İkinci Hûccet ve Elemût Kalesi Komutanlığı " Kiya Buzrug Ummid (H. 518-532 / M. 1124-1138) (14 sene)
 "Elemût İkinci Gizlenen İmamı" El-Môhtadî bin el-Hâdî (Doğum: H. 500 / M. 1106 ) (İmâmlık süresi: Hicrî 530-552 / M. 1136-1157) ("Devr-i Setr" adı verilen "Gizlenen-İmâmlar" devrinin "Kırk yıllık" ilk bölümü sona erdi ve "Gizlenen İmam" hâlindeki İmâm "Yarı-Gözükür-İmâm" hâline gelerek Setir Devri'nin sonunun yaklaştığını hazırladığı tebliğler ve Dâ'îler aracılığıyla Nizârî mezhebinin mensûplarına bildirdi ve Elemût Devleti'ni resmen yönetmeğe başladı.) (I. Muhammed - Ebû Mansûr Nizâr el-Mustafâ li-Dîn'il-Lâh'ın öz torunu olarak iddia edilen)
 "Üçüncü Hûccet ve Elemût Kalesi Komutanı" Muhammad bin Kiya Buzrug Ummid (Hicrî 532-554 / M. 1138-1159) (22 sene)
 "Elemût Üçüncü Gizlenen İmamı ve Dördüncü Elemût Kalesi Komutanı" El-Kahir bin el-Môhtadî bi-Kuvvet'ûl-Lâh / bi-Ahkâmî'l-Lâh bin el-Hâdî bin el-Nizâr (Doğum: H. 520 / M. 1126) (İmâmlık süresi: Hicrî 552-557 / M. 1157-1162; Dördüncü Elemût Kalesi Komutanlığı süresi: Hicrî 554-557 / M. 1159-1162) (I. Hasan / Hasan-ı Evvel bin el-Muhammed bin Ali)
 II. Hasan (Doğum: Hicrî 539 / M. 1145) veya (Doğum: Hicrî 536 / M. 1142) (İmâmlık ve Beşinci Elemût Kalesi Komutanlığı süresi: Hicrî 557-561 / M. 1162-1166) (II. Hasan - Cûveynî'nin Elemût Kütüphanesi'nin Moğollar tarafından yakılmasından evvel yaptığı tetkiklere göre ise II. Hasan'ın Muhammad bin Kiya Buzrug Ummid'in oğlu olduğu neticesine varılmıştır. Bu iddia Nizârî Bâtınî-İsmâ'îl'îyye Mezhebi'nin İmâmet i'tikadına aykırı düşeceğinden ve İmâmet silsilelerini tamamen bozacağından dolayı Nizârîler tarafından reddedilmektedir. Nizârîler'in kuramına göre ise, Elemût'taki yetmiş yıllık "Setir Devri" sona erdiğinde ve İmâm II. Hasan "Gözükür-İmâm" olarak ortaya çıktığı zamân, vezîr, Dâ'î ve Hüccet vazifelerini yüklenmiş olan bir başka "Hasan" daha vardı. Bu şahıs Muhammad bin Kiya Buzrug Ummid'in oğlu olan "el-Hasan bin Muhammed bin Kiya Buzrug" idi. )
 II. Muhammed (Doğum: Hicrî 550 / M. 1155) veya (Doğum: Hicrî 553 / M. 1158 ) (İmâmlık ve Altıncı Elemût Kalesi Komutanlığı süresi: Hicrî 561-607 / M. 1166-1210)
 Celal'ed-Dîn Hasan-ı Sâlis (Doğum: Hicrî 583 / M. 1187) (İmâmlık ve Yedinci Elemût Kalesi Komutanlığı süresi: Hicrî 607-618 / M. 1210-1221) (III. Hasan)
 III. Muhammed ( Doğum: Hicrî 609 / M. 1213 ) (İmâmlık ve Sekizinci Elemût Kalesi Komutanlığı süresi: Hicrî 618-653 / M. 1221-1255) (III. Muhammed)
 Rûkn'ed-Dîn Hûr-Şâh (Doğum: Hicrî 627 / M. 1230) (İmâmlık ve Dokuzuncu Elemût Kalesi Komutanlığı süresi: Hicrî 653-655 / M. 1255-1257)

Elemûtlar imâmlarının soyağacı

Selçuklu Kuşatmaları
Kale Selçuklular tarafından pek çok defa kuşatmaya maruz kaldı ama kuşatmalar komutanın veya padişahın ölmesi üzerine kaldırılıyordu bazı Selçuklu sultanları Haşhaşîler ile ittifak dahi yapmıştır. Örnegin Sencer kardeşleri ile taht kavgasına giriştiğinde Haşhaşîler ile ittifak yaptı. Kaleye yönelik ilk ciddi kuşatma 1092 Yılında yapıldı. Nizamülmülk komutasındaki Selçuklu ordusu kaleyi kuşattı (1. Alamut Savaşı) ama Nizamülmülk kuşatma sırasında bir Haşhaşî tarafından öldürüldü. 1 ay sonra da Sultan Melikşah öldü ve kuşatma kaldırıldı.

1117 Yılında Kale Sultan Muhammed Tapar'ın emri üzerine Selçuklu Emiri Anuştegin Şirgir tarafından uzun bir süre kuşatıldı 2.Alamut Muharebesi Kale düşmeye yakın bir durumda iken Sultan öldü kuşatma kaldırıldı.

Yıkılışı
Moğolların Nizari İsmaili devletini yıkmadan batı Asya'da genişlemesi ve İslam devletlerinin topraklarını istila etmesi imkansızdı.

Nizariler Moğolların batı Asya istilalarının önünde önemli bir engel teşkil ediyordu. Bu kaleleri peş peşe yıkma görevi, kardeşi Büyük Han Möngke'nin yönetiminde  Hülagû' ye verildi. Hülagü İran'a doğru yola çıkmadan önce, büyüyen Moğol kuvvetinin Müslüman dünyasına yönelik tehdidi, 1238'de Abbasi halifesi el-Abbâsî'ye katılan İsmaili İmam Alaeddin Muhammed tarafından fark edilmişti.

Abbasi halifesi Mustansir, İngiltere ve Fransa'nın Avrupalı hükümdarlarına Moğollara karşı bir Hristiyan-Müslüman İttifakı'nda birleşme çağrısında bulunurken.  Avrupalı hükümdarlar bu teklifi kabul etmediler. İsmaili İmam, MS 1246'da ikisi Moğolistan'daki Büyük Han Güyük'ün tahta çıkışını kutlamak için gittiklerinde Sünni halife ile tekrar ortaklık kurulup birlikte Büyük Han' a barış teklif edildiği iddia edilse de Abbasi halifesinin Moğol sarayına yaptığı yolculuk için güvenilir bir kaynak bulunmamaktadır.  Barıştan yana ifadeler Güyük tarafından kabul edilmedi ve kısa bir süre sonra MS 1252'de Moğollar Kuhistan'a geldi.

İsmaililere yönelik ilk Moğol saldırısı MS 1253 Nisan'ında, Moğol generali Ket-Buqa'nın Kuhistan kalelerini aldığı zaman yapıldı. Mayıs ayına kadar, Moğol birlikleri, İsmaili kuvvetlerinin geri çekilmeye zorlayarak Girdkuh kalesine kadar ilerlemişti. Aralık ayında kale içindeki bir kolera salgını İsmaili savunmasını zayıflattı. Takviye kuvvetleri, komşu Alamut kalesinden hızla geldi ve saldıran Moğolları engelledi ve yüzlerce Ket-Buqa askeri öldürdü.

Kale kurtarıldı, ancak daha sonra Tun ve Tus kasabalarına yapılan Moğol saldırıları katliamlarla sonuçlandı. Horasan genelinde Moğollar zalim yasalar uyguladılar ve eyalet nüfusunun kitlesel olarak göç etmesine sebep oldular.

1256 yılında Tun katliamından sonra, Hülagü, İsmaili güç merkezlerini ortadan kaldırmak için yapılan sefere doğrudan dahil oldu. Hülagü, Tus'ta kendisi için kurulan gösterişli bir çadıra Kuhistan' da ki İsmaili valisi Nasıreddin Muhtasham'ı çağırdı ve vilayetindeki bütün kalelerin teslim edilmesini istedi. Nasır el-Din, boyun eğmenin ancak İmam'ın emriyle gerçekleşebileceğini ve kendisinin bir vali olarak İsmaililerin rızasını isteyemeye gücünün yetmeyeceğini Hülagü' ya açıkladı. Bu arada öldürülen İmam Alaeddin Muhammed'in yerine MS 1255'te oğlu Rukn al-Din Khurshah geçti. MS 1256'da Rukn al- Din, Moğollara boyun eğdiğini gösteren bir dizi hareketler başlattı. Hülagü'nün talebi üzerine Rüknüddin, itaatinin bir göstergesi olarak Alamut, Maymundiz ve Lamasar'da kuleleri ve mazgalları sökme işlemine başladı.  Ancak kış yaklaşırken, Hülagü bu hareketleri kaleleri ele geçirmek için bir fırsat olarak gördü ve 8 Kasım 1256'da Moğol birlikleri Maymundiz kalesini ve İmam'ın ikametgâhını hızla kuşattı. Her iki taraf için de önemli kayıplar veren dört günlük ön bombardımandan sonra,Moğollar, doğrudan bir kuşatmaya hazırlık olarak mangonellerini kalenin etrafına topladılar. Mevsim kış olmasında rağmen yerde hala kar yoktu. Mogol ordusu saldırılarına devam etti ve Rukn al-Din'i kendisinin ve ailesinin güvenli geçişi karşılığında teslim olmaları gerektiğine ilan etmeye zorladı. Cüveyni. Başka bir bombardımandan sonra, Rukn al-Din 19 Kasım'da Maymundiz'den indi. Hülegü'nün elindeki Rüknüddin, Alamut vadisindeki bütün kalelere teslimiyet mesajını göndermek zorunda kaldı. Moğol Prensi Balaghai birlikleri  Alamut kalesinin önüne geldi ve kaleyi kuşattıktan sonra teslim olmasını istedi. Mukaddeme bir gün içinde teslim olup Büyük Kağan'a biat etmesi halinde Alamut'takilerin canlarının bağışlanacağını bildirildi.   Mukaddem ve adamları, İmam'a itaat ederek kaleden indiler. ve Moğol ordusu Alamut'a girdi ve yıkıma başladı. Alamut teslim olmuştu ama Maymundiz isteksizdi ve İmam'ın teslimiyet mesajının altında gerçekten bir baskı olup olmadığından emin değildi.

Maymundiz ile karşılaştırıldığında, Alamut kalesi çok daha iyi tahkim edilmişti ve Moğol ordusunun saldırılarına uzun süre dayanabilirdi. Ancak, kale nispeten küçüktü ve Moğollar tarafından kolayca kuşatıldı. İsmaililerin Alamut'taki yenilgisini belirleyen en önemli faktör, İmam'ın vadideki kaleleri teslim etme emriydi. Diğer kalelerin çoğu zaten buna uymuştu, bu nedenle sadece Mukaddam' ın direnişi bir sonuç elde etmeyecekti ve İsmaili komutanının İmam'a tam itaat yeminini açık bir şekilde tutmamış olacaktı.

İsmaili kalelerinin fethi Moğol'un batıya doğru siyasi ve bölgesel genişlemesi için kritik öneme sahipti. Yine de, Alamut' un düşüşü Cüveyn' i tarafından "Şeytan'ın yuvasındaki sapkınlar üzerindeki ilahi ceza meselesi" olarak tasvir edilmiştir. Cüveyni'nin Nizari İsmaili devletinin düşüşünü tasviri, İsmaili karşıtı tarihçinin dini eğilimlerini ortaya koymaktadır. Rukn al-Din, egemen İsmaili kalelerini teslim olmaya ikna etme vaadiyle Moğolistan'a vardığında, Büyük Han Möngke artık İmam'ın bir işe yaradığına inanmıyordu. Vatanına dönüş yolunda, Rukn al-Din Moğollar tarafından idam edildi. Cüveynî, buna ilişkin açıklamasında, İmam'ın öldürülmesinin "onların şerriyle kirlenmiş olan dünyayı" temizlediği sonucuna varır.Daha sonra, Kuhistan'da, İsmaililer binlerce kişi tarafından büyük toplantılara katılmaya çağrıldı ve burada katledildiler. Bazıları komşu bölgelere kaçarken, İsmaili garnizonlarının ele geçirilmesinin ardından yaşanan katliamlarda can veren İsmaililerin sayısı yaklaşık 100.000'di.

Alamut kalesine yapılan saldırı sırasında Hülagû emrindeki Hitaylı mühendis alayına kalenin bulunduğu dağ'ın altına tüneller açılmasını, tünellerin içini ise petrol ve barut doldurmasını emretmiştir. Bu sayede dağ patlatılmak suretiyle son Haşhaşi kalesi de imha edilerek ele geçirilmiştir.

Galeri

Kaynakça

Dış bağlantılar
 "Alamut Cultural Heritage Base - Official Website"

Asya tarihi
İran'daki kaleler
Şiilik
İsmaililik
602'de kurulan oluşumlar

Alamut Kalesi


Ponteskingar (fræðiheiti: Sordariomycetes), pontusveppir eða skjóðusveppir er flokkur sveppa sem tilheyra askveppum. Til pontusveppa teljast 28 ættbálkar, 90 ættir og 1344 ættkvíslir. Fjöldi pontusveppa finnst á Íslandi.

Ponteskingar á Íslandi
Hypocreomycetidae - Trjábeðjuundirflokkur
 Halosphaeriales - Saltagnarbálkur
 Halosphaeriaceae - Saltagnarætt, fimm ættkvíslir með 15 tegundum
 Hypocreales - Trjábeðjubálkur
 Bionectriaceae - Tvær ættkvíslir með fjórum tegundum
 Clavicipitaceae - Grasdrjólaætt, þrjár ættkvíslir með fjórum tegundum
 Hypocreaceae - Trjábeðjuætt, tvær ættkvíslir með fjórum tegundum
 Nectriaceae - Vörtuætt, tvær ættkvíslir með 15 tegundum
 Microascales - Smáeskingsbálkur
 Microascaceae - Smáeskingsætt, tvær ættkvíslir með tveimur tegundum
Sordariomycetidae - Taðnebbuundirflokkur
 Diaporthales - Skufsubálkur
 Melanconidaceae - þrjár ættkvíslir með þremur tegundum
 Valsaceae - 16 ættkvíslir með 26 tegundum
 Sordariales - Taðnebbubálkur
 Chaetomiaceae - Strýnebbuætt, átta tegundir
 Chaetosphaeriaceae - ein ættkvísl með þremur tegundum
 Coniochaetaceae - Hárnebbuætt - ein ættkvísl með sjö tegundum
 Lasisphaeriaceae - Gránebbuætt - fimm ættkvíslir með 13 tegundum
 Nitschkiaceae - fimm ættkvíslir með fimm tegundum
 Sordariaceae - tvær ættkvíslir með sjö tegundir
Xylariomycetidae - Trjákylfuundirflokkur
 Xylariales - Trjákylfubálkur
 Amphisphaeriaceae - tvær ættkvíslir með tveimur tegundum
 Clypeosphaeriaceae - þrjár ættkvíslir með fjórum tegundum
 Diatrypaceae - Barkhrúguætt, þrjár ættkvíslir með sex tegundum
 Hyponectriaceae - fjórar ættkvíslir með sex tegundum
 Xylariaceae - Trjákylfuætt, fjórar ættkvíslir með fimm tegundum
Ættbálkar með óljósa flokkun (Incertae sedis)
 Calosphaeriales - Fagurtrýnubálkur
 Calosphaeriacae - Fagurtrýnuætt, ein ættkvísl með tveimur tegundum
 Lulworthiales
 Lulworthiaceae - ein ættkvísl með einni tegund
 Phyllachorales - Blaðklessubálkur
 Phyllachoraceae - Blaðklessuætt, sjö ættkvíslir með níu tegundum
Ættir með óljósa flokkun (Incertae sedis)
 Apiosporaceae - ein ættkvísl með einni tegund
Ættkvíslir með óljósa flokkun (Incertae sedis)
 Fjórar ættkvíslir með fjórum tegundum

Tenglar

Asksveppir

Ponteskingar


عاموس رابوبورت (Amos Rapoport) ولد في 1929 في وارسو ، بولندا ، ألف الكتاب ، الشكل المنزل والثقافة (""House Form and Culture)-- الذي يتحدث عن كيف الثقافة ، وسلوك الإنسان ، والبيئة تؤثر على شكل المنزل.

حتى تقاعده في عام 2001 ، درَس في جامعة ويسكونسن ميلووكي - ، حيث كان أستاذا في كلية الهندسة المعمارية والتخطيط الحضري. وهو أحد مؤسسي مجال دراسات البيئة والسلوك (EBS). وقد ركز عمله في المقام الأول على دور المتغيرات الثقافية ، وعبر الدراسات الثقافية والتنمية ، ونظرية والتوليف. بالإضافة إلى كتاب والثقافة ، ألف ثلاثة كتب و200 مقال ، وكذلك رئيس تحرير في تأليف أربعة كتب.

من مقالاتة
 العمارة العامية والمحددات الثقافية للشكل (Vernacular architecture and the cultural determinants of form)

انظر أيضا
 سونيا أوربوخ

وصلات خارجية
 "House Form and Culture." A book by Amos Rapoport

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أمريكيون من أصل بولندي يهودي
تصميم بيئي
خريجو جامعة ملبورن
فلسفة العمارة
معماريون أمريكيون
مهاجرون بولنديون إلى الولايات المتحدة
مهندسون بولنديون
مواليد 1929
مواليد في وارسو
هندسة المدن

خريجو جامعة رايس
أعضاء هيئة تدريس جامعة ويسكونسن–ملواكي

عاموس رابوبورت


Onthophagus subplanus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1902.

Referências

Ligações externas

subplanus
Coleópteros descritos em 1902

Onthophagus subplanus


Os colombianos Nicolás Barrientos e Alejandro Gómez foram campeões, após a retirada forçada dos brasileiros Rafael Matos e Felipe Meligeni Alves, que formavam a principal dupla favorita do torneio.

Meligeni testou positivo para Covid-19, antes de iniciar o penúltimo dia de competição. Além disso, ele também estava classificado para jogar uma das semifinais da chave de simples contra o italiano Luciano Darderi, que se classificou automaticamente para jogar a final contra o argentino Juán Pablo Ficovich, que venceu e ficou com o título.

Com isso, Barrientos e Gómez, cabeças de chave nº 4, foram oficializados vencedores por WalkOver.

Cabeças-de-Chave

 Rafael Matos /  Felipe Meligeni Alves (Vice-Campeões)
 Luís David Martínez /  Fernando Romboli (Semifinal)

<li> James Cerretani /  Luca Margaroli ''(Primeira Rodada)
<li> Nicolás Barrientos /   Alejandro Gómez (Campeões)

Tabela

Chave

 Main Draw

São Paulo Open
ATP Challenger Tour
Competições internacionais de tênis sediadas no Brasil

São Paulo Open 2021 - Chave de Duplas


Bhumi Pednekar (born 18 July 1989) is an Indian actress who appears in Hindi films. After working as an assistant casting director at Yash Raj Films for six years, she made her film debut as an overweight bride in the company's romantic comedy Dum Laga Ke Haisha (2015), which earned her the Filmfare Award for Best Female Debut.

Pednekar rose to prominence by playing headstrong small-town women in the comedy-dramas Toilet: Ek Prem Katha (2017), Shubh Mangal Saavdhan (2017), Sonchiriya (2019), Bala (2019), and Pati Patni Aur Woh (2019). For her portrayal of the septuagenarian sharpshooter Chandro Tomar in Saand Ki Aankh (2019), she shared the Filmfare Critics Award for Best Actress, along with Taapsee Pannu.

References

External links

1989 උපත්
ජීවමාන ජනයා
Actresses from Mumbai
Actresses in Hindi cinema
21 වන සියවස තුළ ඉන්දියානු නිළියෝ
Marathi people
Indian film actresses
Zee Cine Awards winners
Indian people of Marathi descent
People of Haryanvi descent
Forbes 30 Under 30 recipients

භූමී පේඩ්නේකර්


Hamburg ve Çevresi Türk Toplumu Gençlik Kolu, 2004'te kurulan, Hamburg ve çevresindeki gençlerin ve öğrencilerin aşağıdaki konularda gönüllü çalışması için bir araya geldikleri bir sivil toplum kuruluşudur:

 Ortak çalışmayı teşvik ederek, bilgi paylaşımını ve dağılımını sağlayarak, Hamburg gençlerinin eğitim seviyesinin yükselmesine yardımcı olmak;
 Almanya'nın geleceğinde daha etkin söz sahibi olmak ve bunun için dayanışmayı arttırmak;
 Türk kültürünün Almanya'da korunması ve zenginleştirilmesini sağlamak;
 Almanya-Türkiye ilişkilerine katkı sağlamak;
 Türk toplumuyla ilgili konularda kamuoyunu bilgilendirmek ve bilinçlendirmek;
 Etkinlikler düzenleyerek yeni arkadaşlıklara zemin hazırlamak.

Şu an itibarıyla toplantılarını Hamburg ve Çevresi Türk Toplumu (TGD)'nun binasında gerçekleştirmektedir:

 Hospitalstraße 111 Haus 7. 22767 Hamburg

Dış bağlantılar
 Hamburg ve Çevresi Türk Toplumu Gençlik Kolu'nun Resmî İnternet Sayfası

Türk Toplumu Gençlik Kolu
Alman sivil toplum kuruluşları
2004'te kurulan dernekler ve vakıflar


Leglica (lat. ovopositor) je spolni organ za polaganje jaja u kukaca. Oblik leglice (sablje, svrdla, šila, pile i sl.) u različitih je kukaca različit, ovisno o mjestu kamo ženka polaže jaja (zemlja, trulež, drvo, drugi kukci i životinje). U žalčara, npr. pčela, preobražena je u otrovni žalac.

Izvori

Vanjske poveznice

Kukci

Leglica


Ivona ist ein weiblicher Vorname slawischen Ursprungs, welcher heute vor allem in Serbien genutzt wird. Es ist die weibliche Form von Ivo und stammt vom Namen Yvonne ab.

Namensträgerinnen
 Ivona Brandic (* 1977), österreichische Informatikerin
 Ivona Dadic (* 1993), österreichische Leichtathletin
 Ivona Fialková (* 1994), slowakische Biathletin
 Ivona Svobodníková (* 1991), tschechische Volleyballspielerin

Einzelnachweise

Weiblicher Vorname
Slawischer Personenname

Ivona


A história da espectrometria de massa tem suas raízes nos estudos físicos e químicos sobre a natureza da matéria. O estudo das descargas gasosas em meados do século XIX levou à descoberta dos raios anódicos e catódicos, que se revelaram íons positivos e elétrons. As capacidades aprimoradas na separação desses íons positivos permitiram a descoberta de isótopos estáveis dos elementos. A primeira dessas descobertas foi com o elemento neônio, que mostrou por espectrometria de massa ter pelo menos dois isótopos estáveis: 20Ne (neônio com 10 prótons e 10 nêutrons) e 22Ne (neônio com 10 prótons e 10 nêutrons). Espectrômetros de massa foram usados no Projeto Manhattan para a separação dos isótopos de urânio necessários para criar a bomba atômica.

Bibliografia

Measuring Mass: From Positive Rays to Proteins by Michael A. Grayson (Editor) ()

Ligações externas
History of Mass Spectrometry - Pioneers - University of New South Wales Sydney
Five Mass Spectrometry Nobel Prize Pioneers - Bristol University
History of Mass Spectrometry - Scripps Institute

Espectrometria de massa

História da espectrometria de massa


406 (CDVI) pazartesi günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 Franklar Godigisel yönetimindeki Vandallar'ı yenilgiye uğrattı.
 Roma'daki kiliselerde vitray kullanımı başladı.

Doğumlar
 Shao Di, Çin hükümdarı (ö. 424)

Ölümler
 23 Ağustos - Radagais, Got kralı
 tarihi bilinmeyen
 Godigisel, Vandal kralı
 Gu Kaizhi, Çinli ressam (d. 344)
 Zhang Tianxi, Çin hükümdarı (d. 346)

406


Ruben-samlingen er Danmarks ældste bevarede lydoptagelser, i alt 154 unikke fonografvalse-optagelser foretaget i København 1889-1895 på Thomas Edisons forbedrede fonograf. Optagelserne blev forestået af generalkonsul og grosserer Gottfried Moses Ruben (1837-1897), deraf samlingens navn. Han virkede som generalagent for Edison-selskabet i hele Skandinavien i samarbejde med sin forretningspartner instrumentmager Theodor Valdemar Cornelius-Knudsen (1844-1920). Ved fonograf-demonstrationer kunne et betalende publikum lytte til udvalgte og ofte aktuelle optagelser med datidens populære danske skuespillere, sangere og musikere. Således udgør optagelserne som helhed et lydspor til Københavns teater- og musikliv i første halvdel af 1890'erne.

Denne næsten glemte kulturarvssamling opbevares på Det Kgl. Bibliotek (tidligere Statsbiblioteket) i Aarhus og blev digitaliseret i 2007. 127 af valserne er efterfølgende lydrestaureret og tilgængeliggjort online i 2015.

Samlingens historie

Samlingens produktionshistorie 1889-1895

Introduktionen af Edisons forbedrede fonograf i Europa skete første gang ved verdensudstillingen i Paris i maj 1889. Generalkonsul Gottfried M. Ruben bragte den i samarbejde med firmaet Cornelius Knudsen til Danmark få måneder senere.

Den første demonstration af fonografen fandt sted på Fredensborg 28. september 1889, hvor kongefamilien fik lov at opleve den nye maskine.
De følgende måneder afholdtes der demonstrationer for pressen, Industriforeningens medlemmer og andre foreninger. Endelig blev fonografen, som nu havde fået støjreducerende forbedringer siden dens ankomst i landet, fremvist for publikum fra 23. februar 1890.
Fonografen var på dette tidspunkt dyr og teknisk avanceret. Forevisninger var ikke billige, og køb af maskinen blev foretaget af velhavere og forretningsfolk.
Fonografen blev oftest udstillet i forbindelse med andre forlystelsesarrangementer eller udstillinger. Den blev eksempelvis udstillet i Tivoli flere gange, bl.a. i forbindelse med en maleriudstilling.

Opmærksomheden omkring fonografen fortsatte frem til maj 1892, hvorefter interessen syntes at tage af frem til 1894, hvor en ny model blev lanceret.
Den nye fonograf var en bedre og forenklet version af Edisons fonograf. Den blev først introduceret ved verdensudstillingen i Chicago i 1893, hvorefter den kom til Danmark i februar 1894.

Forbedringerne indebar en mere simpel brug af maskinen, og den tilføjede automatisering gjorde, at valsen nu drejede i et konstant tempo. Denne forenklede udgave var med til at øge fonografens og lydoptagelsernes udbredelse.
Fonografen blev forsøgt solgt til brug i arbejdssammenhænge som diktafon til breve, som efterfølgende kunne transskriberes på skrivemaskinen.
Fonografen blev dog for det meste stadig brugt som attraktionsobjekt og blev udstillet i Den Frie Udstillings træbygning på Rådhuspladsen og sidenhen som fonograf-automat i Tivoli og Zoologisk Have.

Selvom fonografens nyhedsværdi efterhånden aftog, fortsatte Ruben med at udstille fonografoptagelser på nye måder, som da han udstillede en samling optagelser af den afdøde Peter Schrams sange i forbindelse med dennes død i 1895. Af denne samling er der i dag bevaret én optagelse, som indgår i Ruben-samlingen.

I overgangen til det 20. århundrede blev fonografen billigere og lettere at betjene. Dermed blev den tilgængelig som hjemmeunderholdning for en bredere del af befolkningen.

I Hegermann-Lindencrones hænder 1935-1990

De tidligste overførelser fra fonografvalser til grammofonplader

Efter Gottfried Rubens død i 1897 forblev dele af samlingen i familiens varetægt. I begyndelsen af 1936 donerede sønnen Victor Gottfried Nathan Ruben (1876-1942) tre kasser á (op til) 48 valser til journalist og pladesamler Knud Alexander Berling Hegermann-Lindencrone (1907-94).
Senere tilføjedes yderligere tre kasser til Hegermanns samling, der kom fra den beholdning G. Ruben havde overdraget til Polyteknisk Læreanstalt (i dag Danmarks Tekniske Universitet) i sin tid. Pladeselskabet Nordisk Polyphon havde takket nej til samlingen i slutningen af 1935 eller begyndelsen af 1936, og havde opfordret Hegermann-Lindencrone til at kontakte V. Ruben.

I anledning af den berømte danske tenor Vilhelm Herolds (1865-1937) 70 års fødselsdag i 1935 havde Hegermann overført seks valser til tre grammofonplader.
Herold havde indsunget på både grammofonplader, der stadig var i omløb, og fonograf, men de tidligste optagelser på fonografvalser var ikke længere tilgængelige i 1935.
De overførte valser stammede fra omkring 1901-1903. Dette samarbejde anslås at ligge bag Polyphons ide om at henlede Hegermanns opmærksomhed på Ruben-samlingen og V. Ruben.

I 1936 tog Hegermann-Lindencrone initiativ til at udgive et mindre antal optagelser i Ruben-samlingen på grammonfonplade.
Efter at have ligget gemt og glemt i 40 år blev et mindre antal valsers lyd "paa Foranledning af Radiolytteren, [...] elektrisk overført til Plade af Nordisk Polyphon" (Radiolytteren, 9. februar 1936), overført til shellack-plader og kom således til offentlighedens kendskab. Radiolytteren var et ugemagasin, hvori Hegermann anmeldte grammofonplader og med begejstring omtalte det unikke fund, som Ruben-samlingen var.

I februar 1936 tilbød Hegerman sine læsere en subskription på en pladeudgivelse. Det drejede sig om én plade med sangere og én plade med skuespillere, der alle var tilknyttet Det Kgl. Teater.
Der var planer om at lade et lille hæfte følge med pladerne, der skulle rumme transskriptioner af teksterne og andre oplysninger.
Pladerne er i dag yderst sjældne.

Overførelsen

Den oprindelige teknik uden elektrisk hjælp blev anvendt i overførelsen. De originale valser afspilledes på en Edison Amberola fonograf fra 1910, som var udstyret med en speciel tonearm koblet til et meget stort horn. Lyden blev herfra optaget af Polyphons indspilningstekniker med den mikrofontype, som pladeselskabet normalt anvendte.

Lyden blev skåret i voks for senere at blive presset til grammofonplade. Redigering af det skårne var ikke muligt. Derfor skulle alt lykkes i én omgang.

Efter 1937 optog Hegermann også en række af Det Kgl. Teaters forestillinger. Af disse optagelser, ca. 1.600 i alt, findes nogle stadig i dag i Hegermann-Lindencrones Båndarkiv på Det Kgl. Teater samt flere er udgivet på plade og CD.

Store dele af Hegermanns pladesamling, herunder de bevarede Ruben-valser, er siden 1990 ved køb indgået i Statsbibliotekets samlinger.

Samlingen i dag
I 1990 fik Statsbiblioteket i Aarhus mulighed for at købe Hegermann-Lindencrones fonograf-samling. Denne bestod af ca. 80 Ruben-valser, der primært indeholder tale og sang. Inden dette havde Tony Franzén (en svensk privat samler) allerede købt ca. 70 valser bestående hovedsageligt af instrumentale optagelser. Disse blev solgt videre til Statsbiblioteket i 2007. Revymuseet har derudover overdraget tre valser til biblioteket. To valser vides fortsat at være i privateje.

Statsbibliotekets digitalisering og restaurering

I 2004 købte Statsbiblioteket en såkaldt Archeophone (se billede). Dette er en specialdesignet afspiller lavet i yderst begrænset antal af franskmanden Henri Chamoux. Med denne afspiller kunne man begynde arbejdet med at digitalisere samlingen af de danske fonografvalser. Maskinen er designet således, at den slider mindst muligt på de skrøbelige voksvalser. At gøre valserne tilgængelige for den brede offentlighed, vanskeliggøres netop af denne skrøbelighed. Valserne har gennem tiden været udsat for både varme, fugt og endda uhensigtsmæssig afspilning af tidligere ejere.

I august 2007 ankom en af Europas førende eksperter i overførsel af fonografvalser Franz Lechleitner til Aarhus for at se Ruben-valserne. I oktober samme år begyndte han digitaliseringen, som tog en lille uges tid. Lyd-signalerne fra Archeophonen digitaliseredes i en opløsning på 24bit og med en samplingfrekvens på 96kHz.

Problemer i overførslen
Der kan især peges på to overordnede problematikker, som har kompliceret digitaliseringsprocessen: En analog problemstilling ved omdrejningstallet og en digital ved den lydlige efterbearbejdning.

Omdrejningstallet: Da der i 1890'erne endnu ikke eksisterede standarder for omdrejningshastigheder på valserne, kendes de varierende omdrejningstal brugt ved optagelserne ikke præcist. Dette har man måtte vurdere fra valse til valse under digitaliseringsprocessen. Claus Byrith og Steen Kaargaard Nielsen fastslår, at det sandsynligvis har ligget på mellem ca. 100 og ca. 150 omdrejninger i minuttet (dette giver en mulighed for en tonal udsvingning på omkring en kvint). Omdrejningstallet er især centralt for de første 80 valser, hvor indholdet hovedsageligt er sang og tale, da det er så godt som umuligt at vide, hvordan disse stemmer har lydt, medmindre man kan sammenligne med andre helst samtidige optagelser med samme kunstnere.

Den digitale efterbearbejdning: I den digitale efterbearbejdning kan nævnes tre centrale problemer, som Claus Byrith har forsøgt (vha. forskelligt software og hardware) at løse. Det drejer sig om 1) store cracks (som kommer af revner eller ridser i valserne), 2) crackling (kan sammenlignes med lyden fra en stegepande) og endelig 'den brusende støj' eller 'hissen' (en grundlæggende støj som befinder sig bag den egentlige nyttelyd).

Samlingens indhold

Opera og skuespil på Det Kgl. Teater
18 af valserne i Ruben-samlingen er identificeret som værende optagelser af opera, skuespil og sang fremført af kunstnere med tilknytning til Det Kgl Teater i København. Enkelte valser kan dateres præcist grundet såkaldte slutannonceringer, der siges af den fremførende kunstner i slutningen af optagelsen, som det er
tilfældet med optagelsen af Olaf Poulsen i rollen som Løjtnant von Buddinge i syngespillet Genboerne af Jens Christian Hostrup. Poulsen afrunder optagelsen med: "Olaf Poulsen, september 1894". Langt de fleste valser er dog udaterede, men kan med stor sandsynlighed dateres til mellem 1890 og 1895, i mange tilfælde på baggrund af avisomtale, annonceringer eller koncertprogrammer.

Tre af de 18 valser er optagelser af danske operasangere heriblandt Peter Schram og Niels Juel Simonsen, der synger arier fra hhv. Mozarts Don Juan og Gounods Faust, i begge tilfælde oversat til dansk. Særligt førstnævnte er interessant, da Schram regnes for den tidligst fødte Mozart-sanger, med hvem en lydoptagelse er bevaret. Schram fremfører sin arie a cappella, mens Simonsen bliver akkompagneret af en ukendt pianist.

Ved siden af de internationalt kendte operaer blev der optaget uddrag af flere danske skuespil. De præsenterer et dramatisk kernerepertoire, som blev opført på nationalscenen og inkluderer stykker af bl.a. andre Ludvig Holberg, Adam Oehlenschläger og Jens Christian Hostrup. Blandt skuespillerne på optagelserne findes nogle af de mest kendte og populære skikkelser i Københavns kulturliv omkring 1890, som Louise Phister, Ludvig Phister, Olaf Poulsen og Emil Poulsen.

Vaudeville og lystspil

Ruben-samlingen rummer en lang række optagelser af skuespillere i det sene 1800-tals aktuelle vaudeviller og lystspil, som spillede på de tre privatteatre Casino, Folketeatret og Dagmarteatret. Heriblandt optagelser med Marius Berggreen og Harald Kolling i forklædningsroller fra den meget populære vaudeville Redaktionssekretæren, der havde haft premiere på Folketeatret i 1863 og frem til 1897 blev spillet 164 gange. Desuden uddrag fra Jeppe På Bjerget med Otto Zinck som Jeppe, den første skuespiller, der i København spillede rollen uden for nationalscenen, som havde eneret på forestillingen. Et af samlingens mest originale indslag udgøres af en sketch med skuespiller Viggo Lindstrøm iscenesat som en telefonsamtale på et tidspunkt, hvor telefonen stadig var en forholdsvis ny opfindelse og ikke særligt udbredt. Skuespilleren foregiver at ringe til en række af de meget forskellige karakterer, som han senest havde spillet på Dagmarteatret, og reklamerer således for sin professionelle alsidighed. Følgende fem, både komiske og tragiske, roller portrætteres: Murer Mattern fra Lille Hanne, Rabbi Ben Akiba fra Uriel Acosta, Smedemester Henriksen fra Formaaende Venner, Husmester Bergkvist fra Skandalen i Nat og redaktør Jakob Knudsen fra Henning Tondorf.

Revysang
En mindre del af Ruben-samlingen består af værker fra nogle af tidens mest populære revykunstnere. Nogle af disse optagelser er velbevarede, mens andre er i meget ringe stand. Blandt de stadig lytbare optagelser findes Frederik Jensens populære revy-farce Velkommen i det grønne eller Vores egne kinesere, som gik 142 gange på Nørrebros Teater i vintersæsonen 1894-1895.

En anden i tiden meget populær revykunstner, William Gerner, optræder også i Rubensamlingen. Grundet Gerners pludselige død i 1899, er optagelserne fra Ruben-samlingen de eneste eksisterende optagelser med kunstneren. Den bedst bevarede af de to Gerner-optagelser er sangen Hva jeg nu'nte tror fra Byens fædre eller Sommerrevyen fra 1895, hvor han i viseteksten referer til en række aktuelle personer og begivenheder, som f.eks. bank- og industrimanden C.F. Tietgen.

Nordisk sang
Blandt valserne i Ruben-samlingen findes også sangoptagelser indsunget af nogle af tidens populære koncertsangere. Disse sange repræsenterer et koncertrepertoire af populære og folkelige sange og viser. Særligt findes danske og svenske sange, men også norske, engelske og franske sange er indsunget. Sangene er typisk indspillet a cappella eller med klaverakkompagnement. Ofte er sangene redigeret, så de er tilpasset valsernes korte format.

Af sangerne er Augusta Lütken den bedst repræsenterede med seks optagelser, herunder Home, Sweet Home (fra den engelske opera Clari or The Maid of Milan), Godmorgen (med musik af Edvard Grieg) og I Würtzberg ringe de klokker til fest (med musik af P.E. Lange-Müller), alle indspillet med klaverakkompagnement (pianist ukendt) og så langt tilbage som i august 1890. I de sidste to linjer af Home, Sweet Home kan koloratursopranen Lütken ikke holde sig fra at vise sig frem med en vokalmelisme og en lang trille til sidst.

Den også populære koncertsanger Niels Juel Simonsen findes indspillet med en dansk aftensang, Flyv, fugl! Flyv, samt to duetter med Anne Christine Thorning-Lembcke, den danske I skoven og den franske La brise est douce fra Gounods opera Mireille, alle højst sandsynligt med klaverakkompagnement af sangerindens ægtemand, operarepetitør Gustav Adolph Lembcke. Disse indspilninger har fundet sted 31. maj 1894, hvilket annonceres i slutningen af to af valserne.

Bas-barytonen August Stitz, der ved siden af sit virke som guldsmed optrådte som koncertsanger, er repræsenteret med to uakkompagnerede svenske sange, Per Svinaherde og Du gamla, du friska, hvor den sidste genkendes som en tidlig udgave af Sveriges nationalsang. Særligt i Per Svinaherde kommer Stitzes dybe stemme til sin ret i en dramatisk fortolkning, der ender med iscenesat publikumsbifald.

Blandt sangene finder man også en dansk sømandsvise, I sund og i bælt indsunget af Peter Cornelius med klaverakkompagnement af Robert Henriques, og den svenske sang Längtan till landet udsat for mandskor og indsunget uden akkompagnement af Berggreens Kvartet.

Hvor usædvanligt det var at høre sin egen indspillede stemme og måske også betydningen af de optagetekniske begrænsningen, kommer til udtryk i slutannonceringen af den norske sang Killebukken indsunget af den svenske operettesanger Anna Norrie. Hvor man i annonceringen typisk fastslår dato og navn, annoncerer Norrie derimod sin utilfredshed med resultatet af optagelsen: "Jag tycker min stemma låter förskräckligt [i] fonografen. Jag vill aldrig sjunge i den mer. Anna Norrie." Sangerinden ombestemte sig dog senere og indspillede grammofonplader i Stockholm i 1905 og 1912.

Dansk litteratur
I Ruben-samlingen er H.C. Andersen repræsenteret med historien "Det er ganske vist" i en forkortet versionvær. Det formodes at være skuespiller Elith Reumert især kendt fra Det Kgl. Teater, der leverer oplæsninen. Dette vides dog ikke med sikkerhed, da valsens etiket mangler. Teaterhistoriker Torben Krogh beskrev Elith Reumert som en meget skattet og populær oplæser pga. sin "klassisk prægede sprogbehandling og sonore røst[...] På optagelsen giver skuespilleren en levende og nuanceret karakterisering af historiens hovedpersoner, de sladdervorne fjerkræ..." Elith Reumert har i midten af 1920'erne skrevet to bøger om H.C. Andersen, H.C. Andersen som han var og H.C. Andersen og det Melchiorske Hjem. Derudover har han vakt opsigt på turneer i England og USA med sine fortolkninger af H.C. Andersens eventyr.

Ruben-samlingen indeholder også et brudstykke af Holger Drachmanns Ligprædiken fra digtsamlingen Sange ved havet fra 1877. Dette er et af samlingens få eksempler på dansk poesi. Denne begravelsestale over en druknet fisker blev oplæst af skuespiller Benjamin Pedersen, der var tilknyttet Folketeatret (1876-1889) og Dagmarteatret (1889-1897). Optagelsen bliver nævnt i Adresseavisen 4.december 1895 som del af et fonogramprogram i Den Frie Udstillingsbygning, og sammen med den gode lydkvalitet indikerer det, at valsen er optaget i 1895. En håndskrevet etiket fra Ruben-samlingen dokumenterer, at Benjamin Pedersen også indspillede Emil Aarestrups digt "Pater Hugo" fra Digte (1838). Denne valse er dog gået tabt.

Carl Maglekilde-Petersen udgav i midten af 1890'erne en række bøger med korte, kærligt humoristiske fortællinger. Her skildres hans samtids sjællandske folkeliv. Maglekilde-Petersen var, ifølge litteraturhistoriker Peder Hesselaa, kendt for at komme rundt på må og få og bl.a. besøge forskellige herregårde for at vurdere møbler. Han var desuden kendt for at være en god historiefortæller, der kunne underholde ethvert publikum. 17. december 1895 indtalte Maglekilde-Petersen selv en af sine fortællinger Købet af min bog, som blev udgivet i bogform samme år. Denne optagelse indeholder Maglekilde-Petersens sprudlende sjællandske bondedialekt og hans forskellige udtryksnuancer.

Mesterlige musikere
Flere mesterlige danske musikere er repræsenteret i Ruben-samlingen. Blandt de mest kendte i datiden er komponist og violinist Fini Henriques, multi-instrumentalist Peder Pedersen - bedre kendt som "Jydepeter" - og de sprudlende musikere, brødrene Dominico Variali og Florindo Variali. Brødrene Variali er repræsenteret på hele fem optagelser fra 1894, hvor Dominico spiller klaver og Florindo violin eller klaver. Disse optagelser er blandt de bedst bevarede i Ruben-samlingen. Klaver var dengang et af de sværeste instrumenter at få en god optagelse af.  Der er bl.a. en optagelse af brødrene, der spiller den kendte "Toreadorens sang" fra operaen Carmen på violin med klaverakkompagnement.

Derudover findes tre optagelser af Nationalmuseets bronzealder-lurer, som i 1892 blev restaureret til lyddemonstration. De 3.000 år gamle nationalklenodier blev i 1894 foreviget på Thomas Edisons valser ved lurblæs på et af lurparrene af Kongelig Kapelmusiker August Petersen senior og førstebasunist i Tivolis koncertsals-orkester Carl Christensen.

Blandt optagelserne i samlingen findes harmonium-udgave af "Postludium nr. 1" fra Seks postludier for orgel af komponist og organist Hans Matthison-Hansen spillet af en ukendt Kandidat Grønbech (muligvis Vilhelm Grønbech). Dette er, ud over salmen "Det er så yndigt at følges ad" i et arrangement for basunkvartet, Ruben-samlingens eneste eksempel på kirkemusik.

En håndfuld af valserne indeholder optagelser med ukendte instrumentalister, der bl.a. spiller stykker af Hartmann, Grieg og Mendelssohn. Grundet manglende oplysninger på valsernes etiketter, er det stadig uvist hvilke instrumentalister, der spiller på lydoptagelserne. Optagelserne er soloer og duetter af instrumenter som bl.a. kornet, trompet og klaver.

Militærmusikken spiller op
I 1890 var de militære musikkorps en stor del af musiklivet i de større byer. De havde akkompagnerende funktion i militært øjemed, men var også tilgængelige for folket til gratis udendørskoncerter, på torve, i parker og ved diverse mærkedage. At orkestrenes musik reelt var tilgængelig for alle, betød også, at det var et stort musikkulturelt tab, da regimentsmusikken blev kraftigt beskåret i 1911. Edisons fonograf har dog muliggjort, at vi i dag har optagelser af den musik, som blev spillet, heriblandt konge- og nationalsangen Kong Christian stod ved højen mast og dronning Louise March, begge spillet af Ingeniørregimentets musikkorps omkring 1894.

Udenlandske gæsteoptrædende

Ruben-samlingen består ikke udelukkende af optagelser fra København, men også af optagelser fra bl.a. England, Frankrig og USA. Disse optagelser kunne fascinere publikum med berømte stemmer og virtuose orkesterindspilninger fra det store udland og samtidig demonstrere, at lydmaskinen kunne gengive alverdens lyd hvor som helst og når som helst.

I samlingen finder man bl.a. to optagelser af den engelske militærmusiker Arthur Henry Smith optaget i London samt en optagelse fra New Jersey af en populær amerikansk lattervise The Laughing Song sunget af dens ophavsmand, George W. Johnson. Til trods for sin i dag politisk meget ukorrekte tekst med negativ og stereotypisk fremstilling af afro-amerikanere, var The Laughing Song en af tidlig fonografis bedst sælgende sange overhovedet og danner forlæg for en af dansk revyteaters store succeser. Sangen, hvis omkvæd delvist blev sunget som latter, fik særlig stor succes i Danmark i sommeren 1898, hvor den blev sunget i revyen Lige ud ad Kongevejen på Frederiksberg Morskabsteater af den populære revyskuespiller William Gerner.

Adgang til samlingen
De digitaliserede lydoptagelser fra Rubenvalserne er tilgængelige flere steder. En komplet liste med mulighed for at downloade mp3 filer findes på Statsbibliotekets hjemmeside. Ophavsretten på valseindspilningerne er udløbet, og de er lagt ud under Creative Commons licensen CC-by, hvilket betyder, at de må frit benyttes, også til kommercielle formål, bare man angiver kilden. Derudover er indspilningerne en del af Europeana Sounds, dvs. de er søgbare via portalen Europeana.

Referencer/kilder

Eksterne links
 Ruben-samlingen på Statsbiblioteket

 Hele Ruben-samlingen findes via denne søgning
 Europeana Sounds
 How did and how does Denmark sound? Cultural heritage at Statsbiblioteket
 The world's oldest Mozart recording

Kulturarv
Samlinger på Det Kgl. Bibliotek
Københavns historie

Det Kgl. Bibliotek

Ruben-samlingen


සර්බියාව (), නිල වශයෙන් සර්බියා ජනරජය (, ) යනු, මධ්‍යම සහ  අග්නිදිග යුරෝපයේ අතරමැදි සන්ධියෙහි පිහිටි සහ,  පන්නෝනියානු තැන්නේ දක්ෂිණ කොටස සහ මධ්‍යම බෝල්කනය ආවරණය කරන,  ස්වෛරී රාජ්‍යයකි. භූමියෙන් වටවී ඇති සර්බියාව මායිම් වන්නේ, උතුරෙන් හන්ගේරියාව,  නැගෙනහිරෙන් රුමේනියාව සහ බල්ගේරියාව,  දකුණෙන් මැසඩෝනියාව සහ බටහිරෙන්  ක්‍රොඒෂියාව, බොස්නියාව සහ මොන්ටිනිග්‍රෝ වෙතින් වන අතර, මතභේදකාරී කොසෝවො බලප්‍රදේශයට හිමිකම් පෑම තුලින් ඇල්බේනියාව හා සමගින්ද දේශසීමාවක් ඇති බවට හිමිකම් පායි. සර්බියාවේ අගනගරය වන බෙල්ග්‍රේඩ්, අග්නිදිග යුරෝපයේ විශාලතම නගර අතුරින් එකකි.

6වන සියවසෙන් අනතුරුව බෝල්කනය වෙත ස්ලොවික සංක්‍රමණ ඇරඹීමෙන් පසුව, මධ්‍යතන යුගයේ මුල් අවධියෙහිදී සර්බ්වරුන් විසින්  රාජ්‍යයන් කිහිපයක් සංස්ථාපනය කෙරිණි.

ආශ්‍රිත

යුරෝපා රටවල්

සර්බියාව


Partiscum a fost un fort în provincia romană Dacia de-a lungul limes-ului râului Marisus (actualul Mureș). Era cel mai vestic fort al Daciei. Ruinele sale se află în apropiere de Szeged, comitatul Csongrád, Ungaria.

Legături externe
 Castrele din România - Google Maps / Earth

Vezi și
 Lista castrelor

Dacia

Partiscum


بلدية موليت ديل باليس (بالكاتالانية: Mollet del Vallès) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 51.365 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

توأمة
لموليت ديل فاليس اتفاقيات توأمة مع كل من:
 ريفولي

 رافنسبورغ

أعلام
 اليكسيا بتيلاس
 جوزيب ماريا بو
 جوزيب غونزالفو
 بيري تاراديياس كامارا
 بول ليرولا

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة
بلديات في فالس أورينتال

موليت ديل فاليس


Abram Rafaílovich Gots (a veces transliterado Gotz), también Abraham Gots, Abram Gots o Avram Gots (, 1882-1937), político y revolucionario ruso, miembro destacado del Partido Social-Revolucionario y parte de su comité central.

Comienzos
Nació en una rica familia judía. Su hermano, Mijaíl Gots, fue uno de los fundadores del Partido Social-Revolucionario. A su muerte en 1906, Abraham ingresó de forma activa en el partido, siendo arrestado y condenado a ocho años de cárcel al año siguiente.

Durante la Primera Guerra Mundial, mantuvo una postura internacionalista, que abandonó tras la revolución.

El periodo revolucionario

Partidario de la coalición y favorable a Kérenski
Al estallar la Revolución de Febrero que acabó con la monarquía zarista, Gots se hallaba aún exiliado en Siberia, como otros destacados socialistas (María Spiridónova, Catalina Breshko-Breshkóvskaya).

Tras regresar a la capital junto al menchevique Irakli Tsereteli, pasó a formar parte del comité ejecutivo del Sóviet de Petrogrado como representante de los socialrevolucionarios, vicepresidente hasta noviembre, junto con otras figuras de la misma corriente de centro-derecha del partido como Vladímir Zenzínov o Nikolái Avkséntiev. Gots respaldó firmemente la acción del Gobierno Provisional Ruso. Ante la renuencia del dirigente con más prestigio del partido y su ideólogo, Víctor Chernov, para hacerse con el control del partido, Gots surgió como su figura principal en el mando de la organización. Gots era uno de los principales representantes de la corriente de centro-derecha de los socialrevolucionarios, favorable a la colaboración con la burguesía. Partidario de los Gobiernos de coalición con los representantes burgueses, participó personalmente en las negociaciones para formar los tres gabinetes de coalición que se sucedieron en 1917. Sirvió en la práctica como intermediario entre Kérenski, teórico miembro del partido, y el consejo de Petrogrado.

Gots formaba parte del grupo de centro-derecha del partido que, junto con Avkséntiev, Zenzínov, Fondaminski o Vadim Rúdnev, controló el mismo hasta después del fallido golpe de Kornílov gracias a su cohesión, el respaldo de gran parte de la intelectualidad del partido y el apoyo de los Aliados. Formaba parte además de la «cámara estrellada» , una agrupación informal de los principales dirigentes mencheviques y socialrevolucionarios que controlaba la presidencia del consejo de Petrogrado y de la que formaban parte Irakli Tsereteli, Fiódor Dan o Nikolái Chjeidze. Esta, junto con los liberales reunidos alrededor de Kérenski y de Nekrásov, controló el poder hasta su apartamiento por Lenin y sus seguidores en el alzamiento de noviembre. Su capacidad, menor que la de los dirigentes mencheviques, hizo que la influencia de los socialrevolucionarios en las decisiones del consejo no fuese pareja a su gran número de delegados, y estas fuesen mayoritariamente tomadas por los mencheviques.

En junio fue nombrado presidente del comité ejecutivo del consejo, para entonces centro de la organización nacional de consejos, puesto que mantuvo hasta el II Congreso Nacional de los Sóviets (consejos), contemporáneo de la Revolución de Octubre. Fue el miembro electo del comité central con más votos en el III Congreso del partido en mayo. Gracias a su fuerte personalidad logró controlar el comité central durante el congreso y hasta el siguiente IV Congreso en diciembre. Durante el mismo logró aprobar su moción defensista, a pesar de las protestas de una minoría sustancial de los delegados. La unión en el partido se mantuvo mientras la corriente de centro-derecha, representada principalmente por Gots, logró conservar la unidad con el centro-izquierda de Chernov. Una vez que las disensiones internas estallaron tras el golpe de Kornílov la unidad del partido se quebró.

Mantuvo una postura a favor de la paz, pero muy condicionada y débil, respaldando con tibieza los intentos de pacificación de los socialistas en la conferencia de Estocolmo durante el verano, que fracasó, negándose a presionar a los Aliados a firmar la paz, limitándose a esperar que las propuestas de paz universal, sin indemnizaciones ni anexiones, defendida por el consejo de Petrogrado y publicada por el Gobierno Provisional, obtuviesen el respaldo mayoritario de la población en los demás países europeos, abogando mientras tanto por la continuación de la participación rusa en la contienda.

En julio, durante la crisis de gobierno por la renuncia del primer ministro liberal Georgi Lvov y la salida del gabinete de los ministros kadetes, exigió el nombramiento de su correligionario Chernov, representante paradigmático de la corriente de centro-izquierda en el partido, como ministro de Agricultura como condición necesaria para apoyar el segundo gabinete de coalición, ya bajo la presidencia de Kérenski. Mantuvo su respaldo a Chernov durante la campaña de difamación de la derecha en agosto, que trató en vano de forzar su renuncia al ministerio.

Durante las Jornadas de Julio ofreció un respaldo decidido a Kérenski y a las medidas de represalia de los rebeldes.

El golpe de Kornílov, la Conferencia Democrática y la Revolución de Octubre

Su respaldo a Kérenski, junto con el de Zenzínov, fue crucial para evitar que el partido retirase su apoyo a Kérenski tras el golpe de Kornílov, a pesar de las extendidas sospechas de colusión del primer ministro con el general golpista. Tras el intento de golpe de Estado Gots se escoró a la derecha, rompiendo su anterior entendimiento con Chernov y forjando una alianza de toda el ala derecha del partido, que tomó desde entonces claramente el control del mismo. Se opuso, infructuosamente, a la aprobación por el partido de una moción prohibiendo a Kérenski incluir kadetes en su futuro Gobierno (el tercero de coalición). Gots decidió aliarse con Avkséntiev y los más derechistas para mantener el apoyo del partido a la coalición social-burguesa, en peligro por la radicalización entre las filas socialrevolucionarias debida al intento de contrarrevolución de Lavr Kornílov y sus partidarios. Ante la imposibilidad de lograr la mayoría en el partido para continuar apoyando la coalición, dio libertad de voto para poder seguir apoyándola evitando la imposición de la mayoría, ahora contraria a la misma.

Participó también en la Conferencia Democrática (-). Había defendido su formación como órgano de control del directorio formado durante el golpe de Kornílov para calmar el ánimo de los más radicales, que podía degenerar en una guerra civil. En la Conferencia defendió el mantenimiento de los Gobiernos de coalición con participación de los kadetes, la postura más conservadora de entre las presentadas en la asamblea. Tras votar contra la resolución final, que aprobaba el mantenimiento del gobierno de pacto burgués-socialista pero excluía a los kadetes, participó en las maniobras de la presidencia junto con Tsereteli, Avkséntiev y Chjeidze para dar carta blanca a Kérenski en la formación de su nuevo gabinete, una vez más de coalición y que incluyó a los kadetes.

A pesar de las crecientes indicaciones de una inminente sublevación preparada por los bolcheviques, Gots se mantuvo inactivo. Incapaz de entender la gravedad de la situación y el desbordante deseo de paz de gran parte de los soldados del frente, diez días antes de la Revolución de Octubre se limitó a responder de esta manera a un delegado que exigía la paz inmediata:

En vísperas del alzamiento bolchevique fue uno de los delegados del Preparlamento que, junto con Fiódor Dan y Avkséntiev, acudió a ver a Kérenski para tratar de convencerlo para proclamar ciertas reformas urgentes que creían suficientes para restar apoyos a los bolcheviques ().

Ordenó la retirada de los delegados socialrevolucionarios del II Congreso de los Consejos de Delegados de Trabajadores y Soldados, causando la ruptura definitiva del partido en dos, formándose pocos días más tarde el Partido Socialrevolucionario de Izquierda con parte de los miembros más radicales del partido, que se habían negado a abandonar la asamblea.

Guerra civil
Se opuso a la Revolución de Octubre. Tras esta su influencia en el partido decayó, a pesar de ser aún elegido en el IV Congreso del partido en diciembre de 1917 para permanecer en el comité central, aunque con un apoyo notablemente menor. Poco días después del golpe bolchevique pergeñó el fallido alzamiento en la capital en contra de éstos, por encargo del comité central y en nombre del «Comité de Salvación de la Patria y la Revolución», poco más que una fachada del partido. Tras el fracaso del contragolpe abandonó Petrogrado () junto con otros destacados dirigentes del partido, para unirse a Kérenski, que marchaba sobre la capital con algunas tropas cosacas.

Al poco, tras el fracaso de la ofensiva de Kérenski contra la ciudad, acudió junto con Avkséntiev a Moguiliov, donde ambos convencieron a Chernov para abandonar el intento de crear un Gobierno rival con este al frente.

Estuvo presente durante la única sesión de la Asamblea Constituyente Rusa, a pesar de estar buscado por la policía por su participación en el alzamiento de los cadetes de noviembre, gracias a la decisión de Lenin de otorgar inmunidad a los diputados de la asamblea. Aun así, vigilado, no pudo desempeñar un papel destacado en las deliberaciones. La noche anterior a la única sesión de la Asamblea () anuló la orden de insurrección contra el Gobierno que debía coincidir con la primera sesión de la asamblea, ante la debilidad de las fuerzas que los socialrevolucionarios habían logrado reunir para la tarea.

Periodo soviético
En 1922, fue condenado a muerte por su participación en la resistencia a los bolcheviques en el juicio a los dirigentes socialrevolucionarios celebrado ese año. Se le conmutó la pena a cinco años de prisión, aunque no fue liberado hasta 1927, trabajando desde entonces en varios organismos económicos soviéticos.

Arrestado nuevamente en 1936, se cree que fue ejecutado en 1937, aunque fuentes soviéticas afirman que falleció en 1940 en Berlín.

Notas y referencias

Bibliografía

Socialrevolucionarios
Judíos de Rusia
Nacidos en Moscú

Abram Gots