Sodyum, periyodik cetvelde Na (Latince natrium sözcüğünden) simgesi ile gösterilen ve atom numarası 11 olan element. Sodyum yumuşak ve kaygan bir metal olup alkali metaller grubuna aittir. Doğal bileşiklerin içinde (özellikle NaCl) bol miktarda bulunur. Yüksek oranda reaktiftir, sarı bir alevle yanar, su ile şiddetli reaksiyon verir ve havada hızla oksitlenir. Dolayısıyla, vazelin, gazyağı gibi hava ve su ile temasını kesecek  bir ortamda saklanması gerekir.

Genel özellikleri
Diğer alkali metaller gibi sodyum da hafif, yumuşak, gümüşümsü beyaz renkte ve reaktif bir metaldir. Yüksek reaktif özelliğinden dolayı, doğada hiçbir zaman saf ve elementel halde bulunmaz. Sodyum metali suda yüzer; şiddetli bir şekilde reaksiyona girerek ısı çıkışına, yanıcı hidrojen gazı çıkışına ve kostik (NaOH) çözeltisi oluşumuna yol açar.

Kan ve vücut sıvılarının sinir uyarılarının nakli, kalp faaliyetleri ve bazı metabolizma fonksiyonlarının düzenlenmesi için sodyum  iyonları gereklidir. Pek çok insanın sodyumu, (sodyum klorür: NaCl) mutfak tuzu formunda gereğinden fazla tükettiği ve bunun da sağlık üzerinde olumsuz etkileri olduğu düşüncesi oldukça yaygındır. Çok kolay yükseltgendiği için  ametallerin birçoğuyla, özellikle hidrojenle, halojenlerle, kükürtle birleşir. Bileşiklerinde +1 değerlik alır. İçinde belirli birçok bileşiğin bulunabildiği bir malgama vererek cıva içinde çözünür.

Ayrıca ECF'da bol miktarda bulunur ve Impuls iletiminde en etkin elementlerden biridir.

Sodyum ve Sodyumun Özellikleri

Kaya tuzunda sodyum klorür halinde, bazen nitrat halinde (NaNO3) veya deniz bitkilerinde organik asitlerle birleşmiş halde çok yaygın olarak bulunur.

Meterol. Sodyum bulutu, çok yükseklerdeki rüzgarları, belli bir yükseltide bir füze tarafından yayılan sodyum kütlesinden yararlanılarak ölçme metodu; yayılan sodyum kütlesi flüorışıl hale gelir; bunların yer tarafından izlenen evrimi, atmosferi yer tarafından izlenen evrimi, atmosferin en yüksek bölgelerindeki rüzgarların veya iyonosfer rüzgarlarının evrimini incelenmesini sağlar. (Bu usulle ancak alaca karanlıkta ölçüler yapılabilir. İyonosfer rüzgarlarının ölçülmesi için 1964'te ortaya çıkartılan yeni bir usul, ölçümleri "Centaure" füzeleri tarafından püskürtülen trimetil alüminyum yardımıyla, gece yapılmasını sağlamıştır.)

Sodyumun Atom numarası 11,atom dizilişi 2-8-1dir ve kararlı hale geçerken 1 elektron verir, atom ağırlığı Na = 22,99 olan kimyasal elementtir. Alkali madenler grubunda, lityum ile potasyum arasında yer alır. 1807'de, sodyum hidroksidin elektrolizi sayesinde Davy tarafından keşfedildi. Dövülgen ve yumuşak bir madendir; kırık yüzeyleri yeni olduğu zaman parlak beyaz renktedir, fakat havada hızla oksitlenerek donuklaşır. 0.97 g/mL, yoğunluğundadır, 98 °C'ta erir. 880 °C'ta kaynar hava etkisinden korumak için vazelin yağı veya gaz yağı içinde saklanır.
Çok kolay yükseldiğinden ametallerin birçoğuyla, özellikle hidrojenle, halojenlerle, kükürtle birleşir. Güçlü bir indirgendir: soğukta, hidrojen ve sodyum hidroksit vererek suyu ve birçok oksijenli ve halojenli bileşiği ayrıştırır. İçinde belirli birçok bileşiğin bulunabildiği bir amalgam vererek cıva içinde çözünür.

Ergemiş sodyum klorürün veya sodyum hidroksitin elektrolizinden veya sodyum karbonatın kömürle indirgenmesinden elde edilir. Sodyum, indirgen olarak kullanılır, mesela silisyum ve borun hazırlanmasını sağlar ve organik kimyada birçok uygulaması vardır. Ayrıca sodyum peroksitin (oksilit) üretiminde de kullanılır. Malgaması hidrojenleyici olarak işe yarar.

Sodyum bileşikleri. Sodyum, oksijenle birleşerek Na2O oksitini ve Na2O2 peroksitini verir. Sodyum oksit suyla tepkimeye girdiğinde NaOH (kostik soda veya sud kostik) veren bazik bir oksittir.  Sodyum peroksit oksijen vererek su etkisi ile ayrışır (Bk. Oksilit) ve asitlerle oksijenli su (Hidrojen peroksit) verir.
Sodyum hidroksit veya kostik soda (sud kostik) NaOH 320 °C'te a eriyen beyaz bir katıdır; akkor derecede uçucudur, suda ısı yayarak çözünür ve nem kaparak bozunur. Potasyum hidroksitle aynı özellikleri gösteren fakat ondan daha az yakıcı olan güçlü bir bazdır. Sodyum klorür çözeltisinin elektrolizi ile elde edilen, maddelerin birbirine etki etmesinden sakınarak, klor ile birlikte hazırlanır. Kirecin sodyum karbonata etkilemesiyle de elde edilebilir.

Günümüzde kullanılan solvey usulünde, derişik sodyum klorür çözeltisi amonyum hidrojen karbonatla (veya bileşenleri olan karbon dioksit veya amonyakla) birleşerek erimiş amonyum klorür ve çözünürlüğü az olan sodyum bikarbonat verir; dibe çökelen sodyum bikarbonat kavrularak nötr karbonat halinde dönüşür. Bu tepkimeler formülle şöyle gösterilebilir.

NaCl + CO2 + H2O + NH3 → NaHCO3 + NH4Cl

2NaHCO3 → Na2CO3 +H2O + CO2

Amonyum klorürü kireçle işleyerek amonyağı toplamak mümkündür. Kireç, işlem için karbon dioksit gerektiği zaman, kireç taşının kavrulması ile elde edilebilir.

Sodyum karbonat 10 mol su alarak, havada çiçeklenen klinorombik prizmalar halinde billurlaşır. Ayrışmadan erir. Sudaki çözeltisi güçlü bir alkali tepkime verir. Ayrıca sodyum karbonat, sanayide daha pahalı olan sodyum hidroksidin  yerini almıştır. Camcılıkta ve birçok sodyum bileşiğinin üretiminde, çamaşırcılıkta, boyacılıkta, suların hazırlanmasında kullanılır. Sodyum hidrojen karbonat veya bikarbonat'a NaHCO3  "Vichy tuzu" da denir. Ve karbon dioksidin nötr sodyum karbonata etkimesi ile hazırlanır. Isıtılınca nötr sodyum karbonat ile karbon dioksidin ayrışır. Tıpta ve seltz hazırlanmasında kullanılır.

Nötür sodyum sülfür NaS ve  asit sodyum sülfür Na HS, kükürtlü hidrojenin sodyum hidrokside etkimesi ile meydana gelir. Kükürt ile ısıtılınca, suni kükürt banyolarının hazırlanmasında kullanılan polisülfürleri verir.

Sodyum sülfata NaSO bazı inorganik kaynaklarda rastlanır. 10 mol su alarak renksiz ve hacimli klinorombik prizmalar halinde (Glauber tuzu) billurlaşır ve havada  çiçeklenir ayrışmadan erir. Pencere camlarının hazırlanmasında kullanılır; tıpta mushil olarak da kullanılır. Sülfüroz asit gibi, bu bileşiklerde indirgen ve renk gidericidir. Sodyum hidrit NaNO sodyum nitrattan hazırlanır ve 217 derece C'te eriyen renksiz bir katıdır. Diazon boyar maddelerinin hazırlanmasında kullanılır. Boratlar arasında, en önemlisi borakstır. NaBO.

Sodyum tuzlarının özellikleri. Hemen hemen hepsi suda çözünür; az çözümlenenler arasında, ancak periyodat ile proantimonyat sayılabilir. Hepsi Bunsen bekinin alevini sarıya boyar.

Biyokim. Sodyum, hücrelerde ve dokulardaki su metobolizmasında ve organik sıvıların asit-bas dengesini sağlamakta önemli bir rol oynar. Dokulardakine yakın bir derişilikte, böbrekler tarafından organizmadan atılır. Potasyum iyonları ile sodyum iyonları arasında bir denge vardır ve bu denge sayesinde potasyum sodyumu etkisiz hale getirir ve sodyumun dışarı atılmasını yol açar: bu sidik söktürünce etkiden, birçok hastalığın tedavisinde veya bazı ilaç tedavileri sırasında yararlanılır.

Ecz.. Tedavide birçok sodyum tuzu kullanılır.

Zayıf asitlerin sodyum tuzları (bikarbonat, karbonat, borat) alkalidir ve alkali oldukları oranda kullanılır. Öbür sodyum tuzlarının tıpta kullanılma özellikleri asit köklerine bağlıdır boptik. (L)(Y)

Tarihçe
Sodyum, 1807'de Sir Humphry Davy'nin kostik sodayı elektroliz ederek elementel formda ayrıştırmasına kadar uzun süre bileşikleri halinde kullanılmıştı. Orta Çağ Avrupa'sında bir sodyum bileşiği (Latince adıyla sodanum) baş ağrısı ilacı olarak kullanılmaktaydı. Sodyumun simgesi, Na, yeni Latince natrium adı verilen bir sodyum bileşiğinden gelmektedir. O da Yunanca doğal bir tuza verilen nítron adından gelmiştir.

Bulunuşu
Sodyum yerkabuğunun ağırlıkça %2,6'sını oluşturur ve bu oranıyla en çok bulunan dördüncü element ve en çok bulunan birinci alkali metaldir.

19. yüzyılın sonlarında, sodyum; sodyum karbonat ile karbonun birlikte 1100 °C ye ısıtılması ile kimyasal olarak elde edilmiştir.

Na2CO3 (sıvı) + 2 C (katı, kok) → 2 Na (buhar) + 3 CO (gaz).

Günümüzde sodyum ticari olarak, sıvı sodyum klorürün elektrolizi yoluyla üretilmektedir. İşlem Down hücresi içinde gerçekleşir ve NaCl, erime sıcaklığının 700 °C nin altına düşürülmesi için kalsiyum klorürle (CaCl2) karıştırılır. Kalsiyum, sodyumdan daha elektro-pozitif olduğu için, katotta kalsiyum toplanmaz. Bu metot, yukarıda bahsedilen sodyum hidroksitin elektrolizi metoduna göre daha ekonomiktir.

Bileşikleri
Sodyum, oksijenle birleşerek Na2O protoksit ve Na2O2 peroksit verir. Sodyum protoksit, su ile birleşerek sodyum hidroksit (veya sud kostik, NaOH) veren bazik bir oksittir. Sodyum peroksit su etkisiyle oksijen vererek  ayrışır ve asitlerle oksijenli su (hidrojen peroksit) verir.

Sodyum sülfat'a (Na2SO4) bazı inorganik kaynaklarda rastlanır. Tuzlu bataklıkların kristalleşmiş kısımlarından çıkarılır. Yapay olarak sülfürik asitin sodyum klorüre etkimesiyle de hazırlanır, tepkimede hidroklorik asit de oluşur. 10 mol su alarak renksiz ve hacimli klinorombik prizmalar halinde (Glauber tuzu) kristalleşir.

Sodyum nitrat (NaNO3) şili güherçilesini meydana getirir. Susuz romboedr'ler halinde kristalleşir, fakat nemli havada su alarak bozulur. Isıtılınca, önce oksijen ve nitrit, sonra azot, oksijen ve sodyum oksit halinde ayrışır. Gübre olarak kullanılır; ayrıca nitrik asit ve diğer nitratlar ile nitritlerin hazırlanmasında da kullanılır.

Sodyum nitrit (NaNO2), sodyum nitrattan hazırlanır ve 217 °C'ta ergiyen renksiz bir katıdır. Diazo boyar maddelerinin hazırlanmasında kullanılır.

Sodyum bileşikleri; kimya, cam, metal, kâğıt, petrol, sabun ve tekstil ensüstrisinin vazgeçilmez ögeleridir.

Kullanım alanları

Sodyum, esterlerin ve organik bileşiklerin yapımında kullanılır. Bu alkali metal, yaşam için gerekli olan tuzun (sodyum klorür, NaCl) bileşenidir. Diğer kullanım alanları:

 Yapılarını geliştirmek için bazı alaşımlarda,
 Yağlı asitlerle birlikte sabunlarda,
 Metallerin yüzeyini temizleyip düzgünleştirme amacıyla,
 Erimiş tuzları saflaştırmada,
 Sodyum buharlı lambalarda aydınlatma amacıyla ve
 Bazı nükleer reaktörlerde ısı transfer akışkanı olarak ve yüksek performanslı, içten yanmalı motorlarda içi boşluklu valflerde kullanılır.

İzotopları
Sodyumun bilinen 13 izotopu vardır. En kararlı olanı 23Na dur. İki adet radyo-izotopu vardır: 22Na (yarılanma ömrü = 2 bin 605 yıl) ve 24Na (yarılanma ömrü yaklaşık 15 saat).

Sodyum ve insan vücudu
β-galaktozidaz, α-amilaz enzimlerinin aktivatörüdür. 3,2 mg plazmada, 0,2 mg Eritrositlerde normal halde bulunur. Günlük ihtiyaç 4-6 g kadardır. Hücre dışı sıvılarında bulunur.

Sodyum metabolizması, böbrek üstü bezinin korteks hormonları tarafından düzenlenir. İdrar yolu ile uzaklaştırılır.

 Kronik böbrek hastalıkları
 Yanık olayları, terleme
 İshal, kusma, bağırsak tıkanmasında sodyum düzeyi azalır.

Dehidratasyon, böbrek üstü bezinin aşırı çalışmasında ise artış gösterir.

Önlemler
Sodyum toz hâlinde iken, su içinde çok patlayıcı olup zehirlidir. Bu metal her zaman dikkatli bir şekilde muamele edilmelidir. Daima inert bir atmosferde veya, sıvı hidrokarbon (mineral yağı veya gazyağı) içinde saklanmalıdır.

Kaynakça

Sodyum mineralleri
Kurutucu maddeler
Besinsel mineraller
İndirgeyici maddeler
Alkali metaller

Sodyum


Sachsenhausen ("Casele Saxoniei", ) sau Sachsenhausen-Oranienburg a fost un lagăr de concentrare nazist din Oranienburg, Germania, utilizat în principal pentru deținuții politici din 1936 și până la sfârșitul celui de-al Treilea Reich, în mai 1945. După al Doilea Război Mondial, când Oranienburg s-a aflat în Zona de ocupație sovietică, structura a fost folosită ca NKVD tabără specială până în 1950 (Vezi NKVD tabără specială Nr. 7). Terenul lagărului cu clădirile păstrate este acum deschis pentru public ca muzeu.

Sachsenhausen în timpul naziștilor
Lagărul a fost înființat în 1936. El era situat la o distanță de 35 km nord de Berlin, ceea ce-i oferea o poziție importantă printre lagărele de concentrare germane: centrul administrativ al tuturor lagărelelor de concentrare se afla în Oranienburg, iar Sachsenhausen a devenit un centru de formare pentru ofițeri Schutzstaffel (SS) (care erau trimiși adesea pentru a supraveghea alte lagăre ulterior). Aici aveau loc puține execuții, comparativ cu alte lagăre, în special ale prizonierilor de război sovietici. În primele etape ale funcționării lagărului, execuțiile aveau loc într-un șanț, fie prin împușcare, fie prin spânzurare. Un grup mare de prizonieri era folosit pentru a lucra la construcția clădirilor din apropiere pentru a satisface viziunea lui Albert Speer de reconstrucție a Berlinului. Sachsenhausen nu a fost inițial conceput ca un lagăr de exterminare — în schimb, uciderea sistematică a fost realizată în lagărele din teritoriile estice. În 1942 un număr mare de deținuți evrei au fost transferați la Auschwitz. Cu toate acestea, construcția unei camere de gazare și a unor cuptoare de către comandantul lagărului Anton Kaindl în martie 1943 a oferit mijloacele de ucidere a unui număr mai mare de prizonieri.

Comandanții lagărului
 Michael Lippert, iulie 1936 – octombrie 1936
 Karl-Otto Koch, octombrie 1936 – iulie 1937
 Hans Helwig, iulie 1937 – ianuarie 1938
 Hermann Baranowski, februarie 1938 – septembrie 1939
 Walter Eisfeld, 1939-1940
 Hans Loritz, 1940-1942
 Albert Sauer, 1942-1943
 Anton Kaindl, 1943-1945

Deținuți notabili și victime

 Tadeusz Banachiewicz, profesor polonez, astronom, matematician și geodezist. El a fost unul dintre cei 184 de intelectuali polonezi arestați pe 6 noiembrie 1939, în timpul Sonderaktion Krakau, profesori la Universitatea Jagiellonă (UJ), Academia de Știință și Tehnologie AGH, Universitatea de Economie din Cracovia (AE) și altele.
 Căpitanul Sigismund Payne Best și maiorul Richard Henry Stevens, agenți ai serviciilor secrete britanice răpiți în timpul Incidentului de la Venlo, deținuți la Sachsenhausen înainte de a fi transferați în lagărul de concentrare Dachau.
 Trygve Bratteli din Partidul Muncitoresc Norvegian, mai târziu prim-ministru al Norvegiei
 Taras Bulba-Boroveț, Andrii Melnik și Oleh Stuhl (scurte perioade), Stepan Bandera și Iaroslav Stețko, lideri naționaliști ucraineni închiși aici până în septembrie–octombrie 1944
 Francisco Largo Caballero, sindicalist și prim-ministrul spaniol (1937), arestat în Franța, el a petrecut cea mai mare a războiului închis la Sachsenhausen.
 Jack Churchill, deținut la Sachsenhausen, mai târziu transferat în Tirol.
 Peter Churchill, agent britanic al SOE, transferat ulterior în Tirol.
 Leo Clasen, un homosexual supraviețuitor al Holocaustului, care a publicat o relatare a calvarului său în 1954 sub pseudonimul L. D. Classen von Neudegg.
 Locotenent-comandor de aviație Harry Day, locotenenții de aviație James Bertram și Sydney Dowse, piloți RAF, care au evadat în timpul Marii Evadări din Stalag Luft III; au fost trimiși la Sachsenhausen ca pedeapsă, unde, împreună cu Jack Churchill și maiorul Johnnie Dodge, au evadat printr-un tunel construit de James și Dowse în septembrie 1944. Recapturați și ținuți în izolare, au revenit mai târziu în Sonderlager (lagărul special); au fost transferați apoi în Tirol.
 maiorul Johnnie Dodge, ofițer al Armatei Britanice și rudă cu Winston Churchill, care a evadat în timpul Marii Evadări din Stalag Luft III. În februarie 1945, a fost scos din izolare și trimis înapoi în Marea Britanie, prin Elveția, pentru a acționa ca trimis diplomatic pentru negocierea păcii către Guvernul Britanic, care a sosit înainte de Ziua Victoriei.
 Heinrich Düker, susținător politic al rezistenței germane, a supraviețuit
 Iakov Djugașvili, fiul cel mai mare al lui Iosif Stalin, a fost pentru scurt timp întemnițat și a murit acolo în 1943, în circumstanțe neclare.
 Georg Elser, adversar al nazismului, care a încercat să-l omoare pe Adolf Hitler în septembrie 1939; a fost transferat mai târziu în lagărul de concentrare Dachau.
 Heinrich Feisthauer, adversar politic al regimului nazist și supraviețuitor al lagărului de la Sachsenhausen.
 Einar Gerhardsen din Partidul Muncitoresc Norvegian, mai târziu prim-ministru al Norvegiei
 Einar Haarr, din Stavanger, Norvegia, închis în Heinkel, lagărul de concentrare Sachsenhausen
 Hans Grundig, artist german.

 Herschel Grynszpan, cel care l-a asasinat în 7 noiembrie 1938 pe diplomatul german Ernst vom Rath, acțiune ce a servit ca pretext pentru declanșarea Nopții de cristal, din 1940 până când a fost transferat la Magdeburg.
 Bayume Mohamed Husen, un negru din Tanganyika (azi Tanzania), a murit în lagărul din Sachsenhausen
 Dmitri Karbîșev, general al Armatei Roșii și Erou al Uniunii Sovietice post-mortem, deținut aici o scurtă perioadă înainte de a fi transferat în lagărul de concentrare Mauthausen.
 Józef Klukowski, sculptor polonez medaliat în competițiile de artă de la Jocurile Olimpice din 1932.
 Olaf Kullmann, pacifist norvegian închis aici în aprilie 1942  și care a murit aici în luna iulie a aceluiași an.
 Aksel Larsen, lider comunist danez, închis din 1943 până în 1945.
 Julius Leber, politician german SPD, deținut din 1933 până în 1937, a fost declarat un "oponent periculos al regimului".
 Arthur Löwenstamm, rabinul Sinagogii din Spandau
 Georges Mandel, ministrul teritoriilor de peste mări al Franței, 1942–1943.
 Henry Moskowitz, investitor imobiliar din New York și fondator al companiei imobiliare The Argo Corporation
 Reverendul Martin Niemöller, un critic al nazismului și autor al declarației "First they came ...".
 Oleh Oljîci, poet ucrainean torturat până la moarte în iunie 1944.
 Arnulf Øverland, poet antifascist norvegian.
 Paul Reynaud, penultimul prim-ministru al Franței de dinaintea înfrângerii Franței de către Germania, 1942–1943.
 Stefan Rowecki, comandant-șef al Armia Krajowa, închis în 1943 și probabil executat aici în 1944.
 Kurt Schuschnigg, penultimul cancelar federal al Austriei înainte de Anschluss
 Fritz Thyssen, om de afaceri german care a emigrat din Germania, închis la Sachsenhausen și apoi transferat la Dachau.
 Madeleine Truel, scriitoare peruviană. Autoare a cărții "The Boy of the Subway". Membră a Rezistenței Franceze.
 Gottfried Graf von Bismarck-Schönhausen, nepot al lui Otto von Bismarck, un ofițer SS ce a cunoscut pregătirea atentatului din 20 iulie 1944 pentru asasinarea lui Hitler, a fost închis la Sachsenhausen până la eliberarea lagărului de către trupele sovietice.
 Hasso von Boehmer, locotenent-colonel german din Marele Cartier General și participant la atentatul din 20 iulie 1944, deținut temporar în clinica lagărului în 1944. El a fost transferat apoi la Berlin.
 Hans von Dohnányi, jurist german, salvator de evrei și luptător în rezistența împotriva regimului nazist din Germania, 1944 până la executarea sa în aprilie 1945.
 Prežihov Voranc, scriitor și militant comunist sloven închis aici din ianuarie 1943 până la sfârșitul războiului.
 soția și copiii lui Rupprecht, Prinț moștenitor al Bavariei, membri ai familiei Wittelsbach, deținuți din octombrie 1944 până în aprilie 1945, înainte a fi transferați în lagărul de concentrare Dachau.
 Reinhold Wulle, monarhist și fost conducător al Partidului Popular al Națiunii Germane.
 Antonín Zápotocký, secretar general al Partidului Comunist Cehoslovac (ulterior prim-ministru și președinte al Cehoslovaciei), din 1940. El a devenit Kapo, ceea ce l-a ajutat să supraviețuiască războiului.
 Leifur H. Muller, un comerciant islandez care a devenit celebru prin cartea sa de memorii Býr íslendingur hér? de Garðar Sverrisson.
 Intelectuali polonezi arestați în urma Sonderaktion Krakau
 Printre cei executați în "Stația Z" au fost
 Comandourile Operațiunii Musketoon.
 August Dickmann, un Martor al lui Iehova german împușcat în public pe 15 septembrie 1939 pentru obiecția de conștiință de a se alătura forțelor armate.
 John Godwin (ofițer Royal Navy), sublocotenent de marină britanic, care a reușit să-l împuște mortal pe comandantul plutonului său de execuție, pentru care a fost decorat post-mortem și menționat în ordinul de zi.
 William Grover-Williams, campion în competițiile internaționale de automobilism.
 Franz Kaufmann, jurist german, fost secretar-șef al Biroului de Evidență Publică al Reich-ului și conducător al unui grup clandestin ce furniza documente falsificate evreilor ce se ascundeau, inclusiv certificatele de rasă ariană, permise de conducere și cartele de alimente. Arestat în 1943 și executat în 1944.
 Heinrich Koenen, spion NKVD capturat la Berlin, executat în 1945.
 Willi Lehmann, spion NKVD, probabil incinerat în decembrie 1942.
 Józef Wojciech, preot franciscan polonez născut în Ucraina, ucis în 1940, la vârsta de 50 de ani.
 Friedrich Weißler, avocat german activ în mișcarea de rezistență împotriva Național-Socialismului.
 Albert Willimsky, preot romano-catolic german activ în mișcarea de rezistență împotriva Național-Socialismului.
 Stanisław Kubista, preot SVD polonez.
 maiorul Philipp Frank Chamier, ofițer al British Intelligence Corps și agent SOE, a fost torturat și ucis, probabil, la Sachsenhausen sau în lagărul de concentrare Ravensbruck, pentru că nu a divulgat codurile radio care să le permită germanilor să transmită mesaje false Aliaților.

Lagărul în timpul sovieticilor
În august 1945 Tabăra Specială Sovietică nr. 7 a fost mutată în zona fostului lagăr de concentrare. Funcționari naziști au fost deținuți în lagăr, precum și deținuți politici și deținuți condamnați de Tribunalele Militare Sovietice. În 1948, Sachsenhausen, acum redenumită "Tabără Specială nr. 1", a fost cea mai mare dintre cele trei tabere speciale din Zona de Ocupație Sovietică. Aici au fost internați 60.000 de oameni în decurs de peste cinci ani, printre care 6.000 de ofițeri germani transferați din taberele Aliaților din vestul Europei. Printre cei deținuți erau funcționari naziști, anticomuniști și colaboratori naziști.

Unul din comandanții lagărului a fost Roman Rudenko, procurorul-șef sovietic în Procesele de la Nürnberg.

Până când tabăra a fost închisă în primăvara anului 1950, cel puțin 12.000 de prizonieri au murit de malnutriție și diferite  boli.

Odată cu căderea comunismului în Germania de Est a fost posibil să se facă săpături în fostele lagăre. La Sachsenhausen au fost descoperite corpurile a 12.500 de victime, majoritatea copii, adolescenți și persoane în vârstă.

Note

Bibliografie
  Foto
  site-ul web al

Lectură suplimentară

 Andrea Riedle: Die Angehörigen des Kommandanturstabs im KZ Sachsenhausen. Sozialstruktur, Dienstwege und biografische Studien, Metropol Verlag, Berlin 2011, .

Legături externe
 History of the Sachsenhausen-Oranienburg camp on the Jewish Virtual Library part of the American-Israeli Cooperative Enterprise
 Sachsenhausen among the Nazi camps (Germany), with list of its subcamps on a site is hosted by JewishGen, Inc
 Gedenkstätte und Museum Sachsenhausen
 Guide to the Concentration Camps Collection at the Leo Baeck Institute, New York, NY. Contains lists of prisoners and correspondence from Sachsenhausen.

Sachsenhausen

Lagărul de concentrare Sachsenhausen


Mumya (Arapça مومياء), çeşitli işlemler uygulamak suretiyle çürümesi önlenerek bozulmadan kalması sağlanan cesettir.

Mumyalama geleneği çok tanrılı dinlerden kalmadır. İlk örnekler Antik Mısır'da MÖ 15. yüzyılda bulundu. Mısırlılar, ölülerinin ruhlarının öteki dünyada dirilip yeniden bedenlerine döneceklerine inandıklarından bedenlerinin sağlam kalması amacıyla mumyalama işine büyük önem verirlerdi. Tahnit denen bu mumyalama yönteminde bugün ayrıntılı olarak bilinmeyen ilaçlar kullanıldı. Ölülerin kalp ve böbrekleri dışında kalan iç organları ve beyin (özel bir aletle burundan) alınırdı. Mumyalar ya taş lahitlere ya da çürümemesi için yağlanmış tahta tabutlara konulurdu. Mısırlılar, ilaçtan başka, mumyalama işinde reçine, talaş, zift ve bez, sodyum karbonat ve yağ kullandılar. Mısırlılar, insandan başka, kedi, köpek gibi hayvanları da mumyaladılar. Şaman geleneklerini sürdüren birçok toplulukta görülen mumyalama geleneği, Afrika'nın kimi yörelerinde bugün de sürdürülmektedir.

Resimler

Mumya


Hidromel (din , cf.  <  – apă, meli – miere)), în română în perioada veche cunoscută și ca mied (din sanscrită madhu), este o băutură alcoolică cu un conținut ridicat de alcool (cca. 12,5), dulce și parfumată, care se prepară prin fermentația alcoolică a unui amestec de apă cu miere și polen cules de albine, cunoscută și ca "vin de miere".

Licoarea rezultată, cu un gust plăcut, acrișor și acidulat, este identificată uneori cu ambrozia cu care se hrăneau zeii din mitologia greacă, dar și cea germanică.

Note

Hidromel


Das Prinzip des hydraulischen Kurzschlusses wird bei Pumpspeicherkraftwerken angewendet, um neben dem Turbinenbetrieb auch den Pumpbetrieb regelbar zu machen. Weiterhin erlaubt der hydraulische Kurzschluss, Wasser im Kreis zu fahren, um so mit dem Synchrongenerator nur Systemdienstleistungen zu liefern, ohne Wirkleistung zu produzieren.

Im Gegensatz zu den Turbinen sind Pumpen nicht regelbar, d. h., sie kennen nur den Betriebszustand Ein oder Aus. Wenn nun eine Pumpe eine Leistungsaufnahme von beispielsweise 150 MW hat und Überschüsse im Stromnetz von 100 MW vorhanden sind, kann die Pumpe nur betrieben werden, indem die fehlende elektrische Leistung gleichzeitig vom Speicherkraftwerk erzeugt wird. Dafür wird ein Teil des Wassers nur gefördert, um es direkt wieder für den Turbinenbetrieb zu benutzen und damit praktisch im Kreis geführt, wobei entsprechende Verluste durch Rohrreibung und den Generator auftreten.

Eine Vermeidung der Generatorverluste ist möglich, indem die restliche, zum Pumpenbetrieb nötige Leistung, unter Umgehung von Generator und Pumpenmotor direkt mechanisch über eine gemeinsame Antriebswelle von der Turbine geliefert wird. Angewendet wird dieses Prinzip beim Kopswerk II, beim Obervermuntwerk II – beide im österreichischen Bundesland Vorarlberg, dem Pumpspeicherwerk Glems bei Metzingen (Baden-Württemberg) sowie in der Kraftwerksgruppe Pfreimd (Bayern). Auch im leistungsstärksten Wasserkraftwerk Österreichs, der  Malta Hauptstufe, wird der hydraulische Kurzschluss eingesetzt.

Weblinks
Grafische Darstellung

Einzelnachweise

Wasserkrafttechnik

Hydraulischer Kurzschluss (Wasserkraft)


La Medalla por la Liberación de Varsovia (, tr.: Medal "Za osvobozhdenie Warshavy") es una medalla de la Guerra Ofensiva de la Gran Guerra Patriótica, creada el 9 de junio de 1945 por Stalin y otorgada a todos los soldados del Ejército Rojo, Marina, Tropas del Ministerio del Interior (MVD) y Tropas del Comité de Seguridad del Estado (NKVD) que participaron en la liberación de Varsovia entre el 14 y el 17 de enero de 1945, así como a los organizadores y comandantes de las operaciones de combate.

Historia
Fue instituida por decreto del Presídium del Soviet Supremo de la Unión Soviética del 9 de junio de 1945, tras la petición del Comisariado del Pueblo. Su reglamento, diseño y descripción fueron publicados en la Gaceta del Soviet Supremo de la URSS n.º 34 de 1945. Se cuelga en el lado izquierdo del pecho, situándose después de la Medalla por la Liberación de Belgrado.

Se concedió en nombre de la Presidíum del Sóviet Supremo de la URSS, una vez verificados los documentos que certificaban la participación real en la liberación de Varsovia. Se concedió 707 700 veces y 200 de sus receptores fueron asimismo condecorados con el título de Héroes de la Unión Soviética.

El 19 de abril de 1945, el Comandante en Jefe de la Retaguardia del Ejército Rojo, el general de ejército Andréi Jruliov, ordenó al Comité Técnico de la Dirección Principal de Intendencia la elaboración de proyectos para crear condecoraciones por la conquista y liberación de ciudades fuera de los límites de la Unión Soviética, proyecto que atrajo a numerosos pintores. La presentación de los primeros esbozos tuvo lugar el 24 de abril, y 6 días después ya se presentaron una serie de proyectos. Finalmente se examinaron más de diez diseños, muchos de los cuales estaban inspirados en la idea de la cooperación militar y la amistad entre los soldados soviéticos y los polacos, luchando juntos por conseguir liberar su país de la ocupación nazi. Finalmente se escogió el diseño de la pintora Kuritsina.

Por decreto de la Presidencia del Soviet Supremo de la URSS del 5 de febrero de 1951 se estableció que la medalla y su certificado quedarían en manos de la familia tras la muerte del receptor, como homenaje y recuerdo (antes del decreto había que devolverlas al Estado en ese caso).

Pese a que sólo se podía conceder una vez por persona, existen algunos casos en que la distinción se otorgó dos veces.

Juntamente con la medalla se concedía un certificado acreditativo.

Diseño

La medalla es de latón y mide 32 mm de diámetro. En el anverso aparece la inscripción "ЗА ОСВОБОЖДЕНИЕ " ("Por la Liberación") y en el centro, sobre una cinta "ВАРШАВЫ" ("Varsovia"). Por debajo hay una estrella de cinco puntas de la cual salen rayos. En el reverso aparece la fecha de la liberación de la ciudad "17 января 1945" (17 de enero de 1945), y en la parte superior, aparece otra estrella de cinco puntas. Todas las inscripciones e imágenes son convexas.

La medalla se cuelga de un galón pentagonal de 24 mm de anchura, cubierto con una cinta de seda de moaré azul. En el centro hay una franja roja de 8 mm, y en los extremos una franja amarilla.

Véase también

 Órdenes, condecoraciones y medallas de la Unión Soviética
 Medalla por la Liberación de Praga
 Medalla por la Liberación de Belgrado
 Medalla por la Conquista de Berlín
 Medalla por la Conquista de Königsberg
 Medalla por la Conquista de Viena
 Medalla por la Conquista de Budapest

Enlaces externos y referencias

 A. VOLODIN & H. MERLAI Медаль CCCP - Medals of the URSS - Riga 1997 - ISBN 5-7062-0111-0
 Medallas y órdenes de la Unión Soviética .

Medalla por la Liberación de Varsovia
Premios establecidos en 1945

Medalla por la Liberación de Varsovia


Solène Avoulète, née le , est une taekwondoïste française.

Carrière
Solène Avoulète est sacrée championne d'Europe espoirs des plus de 73 kg à deux reprises, en 2018 et en 2019.

Elle remporte la médaille de bronze des moins de 73 kg aux Championnats d'Europe 2022 à Manchester.

Elle est médaillée de bronze dans la catégorie des plus de 73 kg aux Jeux européens de 2023 à Krynica-Zdrój.

Notes et références

Liens externes

Taekwondoïste française
Naissance en février 1999

Solène Avoulète


Jon Michael William Ecker (n. 16 martie 1983), de asemenea, cunoscut sub numele de Jon Ecker, este un actor american. El a devenit cunoscut datorită următoarelor roluri: Aaron "Ari" Morales în Popland!, Pablo Peralta în telenovela Corazon valiente, Nicolás "Nico" de la Vega în Gossip Girl: Acapulco, și Marlon Brando în filmul Cantinflas.

Viața timpurie
Născut în San Marcos, Texas, John-Michael Ecker este fiul actorului Guy Ecker.

Filmografia

Film

Televiziune

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1983
Oameni în viață

Jon Ecker


Astorga (spansk udtale: [astoɾɣa]) er en kommune og en by beliggende i det centralt i provinsen León, i den autonome region Castilla y León i Spanien 43 km sydvest for provinshovedstaden León. Det ligger i forbindelsen mellem Páramo Leonés og bjergene i León og hovedbyen i området Maragatería, La Cepeda og Ribera del Órbigo. Byen var bispesæde i et af Spaniens mest omfattende gamle bispedømmer, hvis jurisdiktion dækker halvdelen af provinsen León og en del af Ourense og Zamora. Byen er samtidig sæde for domstolen i provinsen León.

Astorga ligger i området Maragatería, et lille etnisk og kulturelt samfund med egne skikke og arkitektur. Byen ligger ved krydset af den franske rute, den mest poulære sti og Vía de la Plata-ruten, en alternativ vej til Jakobsvejen (). Sankt Turibius af Astorga var biskop af byen i 400-tallet.

Astorga har  indbyggere.

Se også
 Katedralen i Astorga

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Castilla y León

Astorga


|- bgcolor="#eeeeee" align=center
! colspan="4" | Natjecatelj za  Hrvatsku

Marko Tomasović (Split, 10. studenoga 1981.), hrvatski boksač.

Svjetski je doprvak u full contactu iz 2005. i 2007. godine. Bio je europski profesionalni prvak 2006., 2007. i 2010. godine u full contactu.

Natjecao se u osmini finala Olimpijskih igara 2008. u superteškoj kategoriji - preko 91 kilograma. U istoj je kategoriji na Mediteranskim igrama 2009. osvojio srebro.

Bio je član splitskog Pit bulla.

Izvori

Hrvatski boksači

Marko Tomasović (boksač)


A escrita klingon é uma escrita fictícia usados nos filmes e programas de televisão de Star Trek para escrever a língua klingon.

No Dicionário Klingon de Marc Okrand, o script Klingon é chamado , mas nenhuma informação é dada sobre isso. Quando as letras Klingon são usadas nas produções de Star Trek, elas são meramente elementos gráficos decorativos, projetados para simular a escrita real e criar uma atmosfera apropriada.

A Astra Image Corporation projetou as letras atualmente usadas para "escrever" Klingon para Star Trek: The Motion Picture, embora muitas vezes sejam incorretamente atribuídas a Michael Okuda.  Eles basearam as letras nas marcas do casco do cruzador de batalha Klingon (três letras) criadas por Matt Jeffries e na escrita tibetana porque a escrita tinha letras nítidas - usadas como uma alusão ao amor dos Klingons por armas brancas.

KLI pIqaD

A versão do Klingon Language Institute (KLI) do script pIqaD foi criada por uma fonte anônima da Paramount,

que baseou os personagens em cartas vistas no programa. Essa fonte enviou o script para o Klingon Language Institute, que o carregou em seu site.  A grande maioria dos klingonistas, no entanto, prefere a romanização baseada no latim.

A escrita em si é bastante simples: contém vinte e seis letras com uma correspondência grafema-fonema de um para um: ou seja, uma letra representa um som e um som é escrito com uma letra. O conjunto de caracteres também inclui dez dígitos. É escrito da esquerda para a direita, de cima para baixo, como em inglês. Não há pontuação real, no entanto, aqueles que usam pontuação com o script usam símbolos de pontuação Skybox.

O script KLI pIqaD é registrado no registro ConScript na Área de Uso Privado do Unicode.

O Bing tradutor entre muitos idiomas e Klingon, incluindo o script KLI pIqaD. O Bing atualmente usa um código de script de uso privado de "Qaak" para pIqaD em vez do código de script oficial ISO 15924 "Piqd".

Registro Unicode ConScript
Em setembro de 1997, Michael Everson fez uma proposta para codificar KLI pIqaD em Unicode, baseado no código fonte do kernel Linux (especificamente "Documentation/unicode.txt" por H. Peter Anvin).  O Comitê Técnico Unicode rejeitou a proposta Klingon em maio de 2001, alegando que a pesquisa mostrou quase nenhum uso do script para comunicação, e a grande maioria das pessoas que usavam Klingon preferiam usar o alfabeto latino.  Uma versão modificada da alocação do kernel Linux para pIqaD na Área de Uso Privado de Unicode foi adicionada ao ConScript Unicode Registry (U+F8D0 a U+F8FF) por Michael Everson.  Desde então, várias fontes usando essa codificação apareceram, e o software para digitar em pIqaD tornou-se disponível. O texto existente no alfabeto latino também pode ser facilmente convertido para pIqaD. O tradutor do Bing pode transliterar entre pIqaD e formas latinas,  mas não converte letras corretamente se houver palavras em inglês.

Variações anteriores
Até o Klingon Language Institute promover uma forma padronizada de pIqaD para Klingon, havia variações usadas principalmente para efeitos decorativos. Como as letras não mapeavam a fonologia okraniana da língua klingon, essas variantes nunca foram adotadas pela comunidade falante de klingon e não são usadas no klingon moderno.

Skybox pIqaD

A versão adaptada para KLI do pIqaD utiliza o conjunto de caracteres originalmente montado pelo autor Thomas E. Scheuer em sua publicação "Mortas-te-Kaase - the Death's Hand Battle Fleet" manual de operações do grupo de fãs da organização (compilado, escrito, ilustrado e publicado pelo autor Thomas E. Scheuer de 1989–1994) do qual o autor e fundador do KLI mais tarde se tornou membro, e aprendeu sobre o conjunto de caracteres MTK e designações de livreto de associação, não é o único mapeamento de letras Klingon. As letras da Astra Image conforme lançadas no "Mortas-te-Kaase" foram tiradas e usadas no pacote de fontes Bitstream endossado pela Paramount. Eles foram usados para fazer uma fonte com dez letras do alfabeto inglês: "e" a "n" sendo representado pelas dez letras klingon diferentes. Essa fonte em si foi usada pela equipe de produção de Star Trek ao criar gráficos Klingon; no entanto, ainda é usado apenas como rabiscos aleatórios nos shows. Dr. Schoen muitas vezes encaminhava perguntas para Thomas Scheuer, pois ele ainda era um estudante da língua Klingon na época. A organização Mortas-te-Kaase também estava em contato muito próximo com o linguista Marc Okrand, que também era um membro ativo do MTK e muitas vezes lançava palavras e frases adicionais exclusivas através das publicações regulares da organização por meio de seu boletim informativo "veS QonoS". Scheuer nunca foi creditado no entanto, em nenhuma das obras ou publicações do Dr. Schoen e, portanto, seguindo o uso comercial, também não foi creditado adequadamente. Uma cópia da versão original como fotocopiada do manual do membro MTK é exibida à direita.

A empresa de cartões comerciais Skybox usou essa fonte quando criou os cartões de idioma Klingon em sua coleção de cartões comerciais Star Trek: The Next Generation . Os próprios cartões Klingon detalham aspectos da cultura Klingon e apresentam texto pIqaD e uma transliteração e tradução fornecidas por Marc Okrand. Alguns desses cartões, notadamente S7, S8 e S9, apresentam pIqaD, que corresponde à transcrição latina. Outras cartas conhecidas incluem S19 e S20 (que contêm referências depreciativas ao Blockbuster, provavelmente uma alusão ao Blockbuster Video) a seleção de cartas da sétima temporada s37, s38 e s39 (que não apresentava tlhIngan Hol, mas apenas inglês e no cartão S39 Latin, escrito no alfabeto Skybox) e, finalmente, as cartas da Lista de Verificação para o conjunto de cartas de cada temporada tinham as cartas de palavras escritas em Klingon ao listar as cartas acima mencionadas.

O script é escrito em linhas horizontais que vão da esquerda para a direita, de cima para baixo, assim como em inglês. Klingon pode ser escrito com espaços entre as palavras (uma palavra sendo definida como qualquer substantivo, verbo ou sobra, mais quaisquer prefixos e sufixos anexados a ela) e pontuação. Quando este for o caso, dois sinais de pontuação são usados:

 Um "triângulo virado para cima" com uma função semelhante a uma vírgula, ponto e vírgula ou dois pontos.
 Um triângulo "virado para baixo" com uma função semelhante a um ponto final, ponto de interrogação ou ponto de exclamação .

Os sinais de pontuação triangulares foram aceitos no uso comum do KLI pIqaD.

Klingon também pode ser escrito sem espaços ou pontuação; esta forma é mais comum nos programas de TV. Como em inglês, o texto klingon pode ser justificado à esquerda, ao centro ou à direita e escrito em colunas verticais em banners.

Devido à sua natureza, o alfabeto "Skybox" não é adequado para escrever Klingon, pois a ambiguidade no alfabeto é aparente, então palavras diferentes são escritas da mesma maneira; estes são homógrafos. Os elogios mais sinceros e os insultos mais graves poderiam ser escritos de forma idêntica; no entanto, o contexto ajudaria muito a desambiguar os homógrafos.

Escrita Mandel
Um terceiro roteiro, conhecido como roteiro de Klinzhai ou Mandel, foi incluído no Manual do USS Enterprise Officer (1980). Ele se aproxima mais das marcações do casco do cruzador de batalha D7 e também é vagamente baseado na arte conceitual de Matt Jeffries, cenógrafo da TOS.

Suas letras mapeiam várias letras e dígrafos do inglês, mas não têm relação com a língua klingon de Marc Okrand. Como os outros dois alfabetos, provavelmente está escrito na mesma direção do inglês.

Alguns fãs sugeriram que este alfabeto poderia ser usado para escrever klingon em sua forma nativa.

Em 1989, um fã chamado David Christensen de Seattle, Washington, desenvolveu a primeira fonte de texto de computador baseada no script Mandel, antes de haver software de fonte, o que significa que a fonte foi construída inteiramente em ResEdit.

Logo da Wikipédia

A pIqaD r (  ) usando a fonte Code2000 foi usada no canto superior direito do logotipo do globo da Wikipédia de 2003 a 2010. Foi substituído pela sílaba etíope wə (ው) no redesenho do logotipo em maio de 2010.

Veja também

 Linguagem extraterrestre
 Língua klingon

Referências

Ligações externas

 Instituto de Língua Klingon (KLI)
 Omniglot: Alfabeto Klingon
 Informações sobre as cartas Skybox Trading, com escrita Klingon
 Instalador para uma localidade Klingon personalizada, mapeamento de teclado e fonte pIqaD para Windows Vista/Windows 7
 Fonte usada no tradutor do Bing
 Mapeamento de teclado personalizado para Windows XP
 Localidade personalizada para usar Klingon pIqaD no Windows Vista, fonte, teclado e localidade personalizada
 Transliterar entre  e transcrição do alfabeto latino
 Fonte  usada para o Eurotalk Talk Now! Aprenda o curso de Klingon de Jonathan Brown e Marc Okrand. Altere maiúsculas e minúsculas para converter entre um latim e  carácteres

!Artigos novos
Línguas artísticas
Língua klingon
Línguas alienígenas

Escrita Klingon


John Franklin Street (born October 15, 1943) is an American politician and lawyer who served as the 97th Mayor of the City of Philadelphia. He was first elected to a term beginning on January 3, 2000, and was re-elected to a second term beginning in 2004. He is a Democrat and became mayor after having served 19 years in the Philadelphia City Council, including seven years as its president, before resigning as required under the Philadelphia City Charter in order to run for mayor. He followed Ed Rendell as mayor, assuming the post on January 3, 2000. Street was Philadelphia's second black mayor.

Street floated the possibility of being a candidate for statewide office in Pennsylvania. In light of corruption scandals, those prospects never materialized. Time Magazine listed him as one of the three worst big-city mayors in the United States in 2005.

Biography and early career
Street was born in Norristown, Pennsylvania, and grew up as a member of a farming household. He graduated from Conshohocken High School, received a B.A. degree in English from Oakwood College in Huntsville, Alabama, and his J.D. degree from Temple University, which he had to apply to several times before he was accepted. Following his graduation from law school, Street served clerkships with Common Pleas Court Judge Mathew W. Bullock, Jr. and with the United States Department of Justice from which he was quickly terminated for poor performance. In his first professional job Street taught English at an elementary school and, later, at the Philadelphia Opportunities Industrialization Center (OIC). He then practiced law briefly prior to entering into public service.  Street is married and has four children, including Sharif Street, and is a practicing Seventh-day Adventist. His deceased brother, Milton, was a former member of the state legislature, and a two-time mayoral candidate.

Inspired by his brother's successful election in 1978, Street made his initial foray into elected politics in 1979, when he challenged incumbent Fifth District Councilman Cecil B. Moore. Moore was a popular and respected civil rights leader in the city who was active within the NAACP, and Street's decision to challenge him drew the ire of some. Moore, who was in failing health, initially sought to see-off the challenge from Street but died before the May primary. Street won the election, and quelled some of the tensions over his original challenge to Moore by sponsoring a bill to rename the former Columbia Avenue in Moore's honor.

Street was chosen unanimously by members of the Council to serve as President in 1992, after incumbent Joe Coleman retired, and was re-elected in 1996. Street, working closely with former Mayor Ed Rendell, was instrumental in crafting and implementing a financial plan that passed Council unanimously, and turned a $250 million deficit into the largest surplus in city history. Despite decreasing the business and wage tax four years in a row, Philadelphia still has the 10th largest tax burden in the United States. This is due to the financial burden to run the city's prisons, pay debt service, and employee pensions and health benefits.

Mayor of Philadelphia

Elections

1999
Street was elected in one of the closest elections in Philadelphia history, defeating Republican Sam Katz by a margin of fewer than 7,500.

In an unusual circumstance, the City Council President at the time, Anna Verna, was briefly in the position of running the city before Mayor Street was sworn in, as Rendell resigned the post in December 1999 to become the head of the DNC (per Article III, Chapter 5, Section 3-500 of the Philadelphia Home Rule Charter).
In 2001, he was named runner up "Politician of the Year" by PoliticsPA.

2003
Street was once again challenged by Sam Katz in the 2003 mayoral election. Despite an ongoing FBI investigation, Street was aided by Pennsylvania Governor and former Mayor of Philadelphia, Ed Rendell endorsing and campaigning for him. He was named the 2003 Politician of the Year by the political website PoliticsPA, because "It takes an extremely shrewd and effective politician to turn an FBI bugging of the mayor's office into a positive but that's exactly what Mayor John Street did." Street won with 58% of the vote for reelection.

The race was covered in the documentary film The Shame of a City.

Policy
His relationship with the City Council was tenuous at best. He and former councilman Michael Nutter, who became the 98th Mayor of Philadelphia, often engaged in public political sparring. Regardless, Street ultimately agreed to a 2005 revision of Nutter's New York-style smoking ban (after much public criticism over his failure to support a smoking ban in Philadelphia).

During Street's first term, much emphasis was placed on the "Neighborhood Transformation Initiative." The Neighborhood Transformation Initiative (NTI), which was unveiled in April 2001 was an unprecedented effort to counter the history of decline in the City of Philadelphia and revitalize its neighborhoods. The program was designed to revitalize and restore communities, to develop or restore quality housing, to clean and secure streets, and to create opportunities for vibrant cultural and recreational facilities.

Initially, opponents raised objections to the program's emphasis on demolishing abandoned buildings rather than seeking re-use or restoration of the sometimes historic properties. Others hailed the program for bringing much-needed investment to the city's many poor neighborhoods. However, initial results have been positive. Since 2000, the average home in Philadelphia has appreciated by approximately 30 percent. The housing market continues to thrive, and developers have created more than 4,880 market-rate apartments and condominiums in the past several years.

Street also made children and their welfare a focus of his first term in office. In his first inaugural address in January 2000, Street officially proclaimed the year 2000 "The Year of the Child" in Philadelphia. He sought to increase funding for after-school programs, and formed the Philadelphia Children's Commission, a diverse group of government, civic, business, and faith-based leadership, whose job it was to advise Street on policies and programs that would have a positive impact in the lives of Philadelphia's children. He also sought to fight truancy among school aged children.

The city's public schools were among the worst in the country when Street took office, and much of his attention early on went into difficult decisions about the schools. In November 2001, a compromise between Street and the Republican-controlled General Assembly allowed for the privatization of the Philadelphia Public Schools. Edison Schools took over day-to-day operations of some of the worst-performing city schools, while a small number were taken over by other institutions, primarily area universities.

In August 2001, the lucrative Philadelphia Parking Authority was taken over by the Pennsylvania government in a compromise designed to help the Philadelphia School District out of its fiscal crisis. Many believed that the Parking Authority's revenues were politically insubstantial in comparison with the high-profile patronage positions on the Parking Authority's board that were transferred from Democratic to Republican hands in the move.

Drawing ire from skateboarders, he banned skateboarding from the internationally famous Love Park after the city had hosted the X-Games in 2001 and 2002 at the Wachovia Center. In 2004, he turned down a $1-million offer from DC Shoes to maintain and renovate the park to allow skating. Instead the city spent $800,000 on adding obstacles to prevent skaters from skating in the park.

Street created the Office of Health and Fitness after the city was named the fattest city in the nation by Men's Fitness magazine in 1999. The magazine cited the low number of athletic facilities and high number of fast-food restaurants. Street also signed into law a smoking ban on September 12, 2006.

Street also advocated the construction of a citywide Wi-Fi network. The network is to be run by the non-profit organization Wireless Philadelphia in partnership with the city and commercial internet service providers. Opponents of the plan suggest that government involvement will quash innovation. Supporters hope that the plan will help bring information access to poor Philadelphians and make the city more attractive to young and educated people.

In a 2002 address at a convention of the NAACP, Street said that "the brothers and sisters are running the city. Oh, yes. The brothers and sisters are running this city. Running it! Don't you let nobody fool you, we are in charge of the City of Brotherly Love. We are in charge! We are in charge!" This observation attracted some criticism and charges of racial divisiveness.

The murder rate in Philadelphia hit a seven-year high during Street's tenure, but the overall trend was significantly lower than in the 1970s under Frank Rizzo. In 2005 there were 380 murders, up from 330 in 2004. Forty-five percent of those murdered were 25 or younger. 2006 saw 406 murders in the city, including a Philadelphia police officer. This murder trend continued to escalate into 2007, with 127 murders occurring by the end of April, 2007, a rate far in excess of the larger cities of New York City, Los Angeles and Chicago. At least one commentator referred to Street as being "strangely silent" in his efforts to reduce the city's murder rate.

On July 27, 2006, Street launched the Adolescent Violence Reduction Partnership (AVRP) as a way to prevent high risk youth (target age 10-15) from being victims of combat violence. He also expanded the Youth Violence Reduction Partnership (YVRP) into the 19th Police District in West Philadelphia.

On September 12, 2007, Philadelphia Police Commissioner Sylvester Johnson, an African-American, supported by Street, called on "10,000 black men" to patrol the streets to lessen crime. On Halloween Day, with the 2007 murder total above 335, a Philadelphia police officer was shot and killed for the second time in as many years (he was the third officer to be shot in a four-day period).

Controversies

City Hall corruption scandal
During the re-election campaign against Sam Katz, the FBI acknowledged that it had placed listening devices in the Mayor's office as part of a sweeping investigation of municipal corruption.  The FBI's investigation uncovered a corruption scheme led by Street's friend and fund raiser Ron White, who died before going to trial.  Former city treasurer Corey Kemp, a member of Street's administration, was sentenced to 10 years in jail after being found guilty on 27 corruption-related charges in May 2005. Eventually at least 15 individuals connected to Street were convicted of crimes related to City Hall corruption.  One additional prosecution of members of Street's administration took place in the wake of the Kemp conviction and resulted in an acquittal of Mayoral Aide John D. Christmas.

In September 2005, a prominent Muslim clergyman, Shamsud-din Ali, in Philadelphia was sentenced to more than seven years in prison on racketeering and other charges. Prosecutors said the cleric, who was once a member of Mayor John F. Street's transition team, used his political connections to obtain dubious loans, donations and city contracts. Ali was sentenced to 87 months in prison.   His conviction was affirmed on July 18, 2007, by the U.S. Court of Appeals for the Third Circuit (493 F.3d 387).

Leonard Ross, a lawyer and close advisor of Mayor Street, who led a committee trying to develop a crucial piece of city-owned property, was charged with fraud and conspiracy in December 2005, and later pleaded guilty to the charges.

The 2003 Philadelphia mayoral election was captured in the documentary film The Shame of a City by Tigre Hill, which gave viewers an inside look at the campaign and portrayed Street in a negative light.

In November 2006, federal authorities charged that Milton Street, Street's older brother, traded on his last name to obtain lucrative city contracts and failed to pay taxes on more than $2 million in income.  It was alleged that soon after Mayor Street took office in 2000, Milton Street began hiring himself out as consultant to companies that thought he could help them get city contracts.  One company paid Milton Street $30,000 a month consulting fee.  Milton Street was found guilty on tax charges.

Boy Scout controversy

On July 31, 2006, Mayor Street ordered the local Boy Scouts council, Cradle of Liberty Council, to admit gay scout leaders, vacate the city-owned building that it has occupied since 1928, or pay market rent.   Although the city subsidizes rental space for more than 75 community and activist organizations, including 14 other youth organizations and several religious groups that have restrictive membership policies, the Mayor took the position that the Boy Scouts were not in compliance with the city's anti-discrimination ordinance. The Scouts argued that the city's action violated their right to freedom of assembly guaranteed under the First Amendment to the United States Constitution. The case ended with the court ruling in favor of the Boy Scouts of America.  The Cradle of Liberty Council was also awarded $877,000 for legal costs arising from the city's unlawful action.

Post-mayoral career
John Street's mayoral tenure ended on January 7, 2008. Upon leaving office, Street accepted an adjunct faculty position in the Temple University Department of Political Science. That spring, he taught two sections of a class on urban politics. Asked about his transition from public life to academia, the former mayor was quoted as saying, "You know what?  I think I'm really going to like it here!"

Street was Chairman of the Philadelphia Housing Authority (PHA) board when it came under criticism for poor oversight and mismanagement. The board was accused of improprieties in its legal spending, of failing to oversee president Carl R. Greene before he was fired from the agency, and of other ethical violations.  Control of the PHA was taken from the city of Philadelphia and given to Housing and Urban Development in 2011 to address these issues and was then returned to the city in 2013 under the direction of a new board.

In 2011, he changed his voter registration from Democrat to Independent. Though Street maintained the switch was only, "..a means of keeping a variety of options available as a matter of good politics...", some had speculated that he intended to challenge incumbent Democratic Mayor Michael Nutter in the 2011 mayoral election. He ultimately did not participate in the primary, and instead his brother, Milton Street challenged and lost to Mayor Nutter.

Mayoral electoral history

See also
 Timeline of Philadelphia, 2000s-present

References

External links

CityMayors profile

1943 births
Living people
People from Norristown, Pennsylvania
Mayors of Philadelphia
Presidents of the Philadelphia City Council
2004 United States presidential electors
Wikipedia pages referenced by the press
Temple University Beasley School of Law alumni
Oakwood University alumni
American Seventh-day Adventists
Pennsylvania Democrats
Pennsylvania Independents
Street family of Pennsylvania
2000 United States presidential electors
African-American mayors in Pennsylvania

John F. Street


Aconitum columbianum er fjölært jurt af sóleyjaætt sem er upprunnin frá mið og vesturhluta N-Ameríku.

Hann er eitraður og skal gæta varúðar við meðhöndlun hans, sérstaklega rætur.

Tilvísanir

Eiturplöntur
Sóleyjaætt

Aconitum columbianum


ابن عذاري المراكشي هو أبو العباس أحمد بن محمد بن عذاري.هو مؤرخ من أهل مراكش ، لا يعرف تاريخ مولده كما اختُلِف في اسمه وتاريخ وفاته وأحياناً في نسبته، إذ يشير إليه إسماعيل البغدادي بقوله: «محمد بن عذاري الأندلسي ثم المراكشي توفي حوالي 695». وعند عباس بن إبراهيم هو: «محمد بن عذاري المراكشي»، وعند محمد الفاسي: «أحمد بن محمد بن عذاري المراكشي»، وعند الزركلي: «محمد أو أحمد بن محمد عذاري المراكشي توفي حوالي 695». ولا يوجد ما يثبت اسمه على التحقيق، والذي ينسبه إلى الأندلس يخلط بينه وبين ابن عذاري البلنسي محمد بن علي.

ولكن يعرف إنه عاش بين النصف الثاني من القرن السابع الهجري وأوائل القرن الثامن الهجري وتوفي بعد سنة 712 هـ استناداً إلى ما ذكره في كتابه في الجزء الخاص بالموحدين عن مصير أبناء المرتضى حيث قال «… وأخوه محمد بغرناطة في وقتنا هذا، وهو عام اثني عشر وسبعمئة».

حياته
نشأ ابن عذاري المراكشي في مراكش، وعاصر نهاية الدولة الموحدية وشطراً مهماً من العهد المريني، بدءاً بيعقوب ونجله يوسف، وانتهاء بأبي ربيع وأبي سعيد عثمان، وهذه فترة قوة واستقرار ونمو حضاري شامل، وهناك مثقفون وعلماء بارزون لهم نشاط كبير في هذه الفترة، من أمثال مالك بن المرحل، وابن آجروم النحوي، وابن رشيد المحدث الأديب، وابن بناء الرياضي، أي من كانوا في درجة شيوخه أو أقرانه. ومن ثم فلم يكن ابن عذاري المراكشي بحاجة إلى رحلة خارج المغرب للدراسة في هذه الفترة بالذات، لأنها كانت مرحلة مزدهرة في عموم الشمال الإفريقي من حيث النشاط الثقافي والعلمي.

من مؤلفاته
اشتهر بكتاب البيان المغرب في اختصار أخبار ملوك الأندلس والمغرب هو من أفضل المصادر وأوثقها في موضوعه. واهتم ابن عذاري المراكشي في هذا الكتاب بأخبار الأندلس والمغرب منذ الفتح العربي الإسلامي حتى سنة 478هـ فيما يتعلق بأخبار الأندلس، وفيما يتعلق بأخبار المغرب حتى سنة 667هـ. قال في مقدمة كتابه، إنه وصل في الجزء الثالث منه إلى أخبار سنة 667هـ إلا أن المطبوع منه يقف عند سنة 460هـ. وأشار في الجزء الأول منه إلى كتاب له في تاريخ المشرق لم يعرف مصيره بعد.

قسم ابن عذاري المراكشي كتابه تبعاً لما جاء في المقدمة إلى ثلاثة أقسام أو أجزاء:
ـ الأول: يشتمل على أنظمة المغرب الكبير، منذ الفتح الإسلامي سنة 27هـ إلى نهاية الصنهاجيين بإفريقيا وبداية المرابطين بالنصف الغربي. إذ يقول عنه: «فاختصرت فيه أخبار إفريقيا من حين الفتح الأول …، إلى حين ابتداء الدولة اللمتونية المرابطية».

ـ الثاني: ويشتمل على تاريخ الأندلس منذ الفتح الإسلامي إلى عصر الطوائف. يقول عنه: « فاختصرت فيه أخبار جزيرة الأندلس …، وقيام الفتنة البربرية، وذكرت فيه أخبار ملوك الطوائف …، وكل ذلك إلى حين دخول لمتونة إلى الأندلس سنة 478».

ـ الثالث: تحدث فيه عن المرابطين باختصار، والموحدين بشيء من التفصيل، مخللاً ذلك نبذة عن الحفصيين في إفريقيا، وبني هود وبني الأحمر في الأندلس، وتركيزه على الموحدين في هذا الجزء مع كونه حرر هذا الكتاب (البيان) بعد أكثر من أربعة عقود على سقوط مراكش نهائياً في يد المرينين، وهذا الجزء بالذات هو أهم مصدر شامل للعصر الموحدي من حيث استيفاؤه أهم أحداثه، يقول عنه: «فاختصرت فيه أخبار الدولة المرابطية …، وابتداء الدولة الموحدية …، إلى عام 667».

وتنقسم المصادر المكتوبة التي اعتمد عليها ابن عذاري المراكشي في كتابه إلى:
ـ الكتب المشرقية: مثل، تاريخ الطبري والواقدي والمسعودي.
ـ الكتب الأندلسية: مثل، ابن حيان في المقتبس والبكري و ابن الأبار وابن بسام وابن حزم.
ـ الكتب الإفريقية: مثل، ابن يوسف الوراق وابن شرف والرقيق وابن سعدون.
ـ الكتب المغربية: مثل، الإدريسي وعبد الملك الوراق ابن مروان في المِقباس وابن القطان.
وقسم كبير من مصادر ابن عذاري فُقد بعده كلاً أو جزءاً، ونقل كذلك بعض الروايات عن شيوخ أدركوا أحداثاً لم يعايشها هو.

وهناك قِطع كثيرة ضاعت من هذا المصدر الجاد، ولكنه يظل أول مصدر مغربيّ وصل حول تاريخ المغرب الكبير الإسلامي بمختلف أنظمته حتى القرن السابع الهجري، وبذلك فهو يعرض كثيراً مما ضاع من المصادر التي أنجزت قبله، على أن الجزء الخاص بالموحدين أنجزه ابن عذاري سنة 712هـ.

نشر المستشرق دوزي R. Dozy الجزأين الأول والثاني محققين بين عامي 1848 و1851م، ثم نشر المستشرق ليفي بروفنسال L. Provencal الجزء الثالث عام 1929م، ثم أعاد نشر الجزأين الأول والثاني المستشرق دي كولن Colin، ومراجعة ليفي بروفنسال عام 1948م.

ثم نشر الكتاب في أربعة أجزاء في دار الثقافة ببيروت عام 1967م، وكان الجزءان الأول والثاني مصورين عن طبعة دوزي، والثالث كان مصوراً عن طبعة بروفنسال، والرابع كان بتحقيق إحسان عباس. وأخيراً ظهر «البيان المغرب» (قسم الموحدين) بتحقيق جماعة من الباحثين في بيروت عام 1406هـ/1985م.

موقف ابن عذاري من قضية غزو المرابطين لغانة
يذكر ابن عذاري إن ابوبكر بن عمر اللمتوني عند عودته الأولى للصحراء أثناء ثورة جدالة قام بمحاربة قبيلة جدالة حتى أخذ ثأره منهم ثم توقف عند هذه النقطة حتى ذكر عودته الثانية سنة 465هـ حيث سجل إن ابوبكر بن عمر اللمتوني أقام بصحرائه ثلاثة أعوام إلى أن قتله السودان المجاورون للمتونة في الصحراء لأنه يحاربهم وذلك بسهم أصابه سنة 468هـ
وبتفنيد تلك الرواية نجد إن ابن عذاري لم يتحدث عن غزو للمرابطين لغانة بل تحدث عن حرب وثأر من قبل الأمير المرابطي نتيجة لمقتل أخيه أثناء محاولته القضاء على ثورة قبيلة جدالة.
ولم يتبين لنا من تلك الرواية هل انتصر الأمير المرابطي أم هزم نتيجة لتلك الحروب بل يتبين امتداد الحرب الأهلية لمدة ثلاث سنوات مما تطلب إقامته بصحرائه أي صحراء لمتونة لمجابهة ثورة جدالة واضطراب الأحوال بتلك المنطقة.

ومن هنا يبدو من رواية ابن أبي زرع إن قضية غزو المرابطين لم تكن إلا خيال في ذهن بعض الرواة والمؤرخين أمثال ابن أبي زرع

مصادر

بيان المغرب في أخبار الأندلس والمغرب لإبن عذاري المراكشي ج1 دار الثقافة-لبنان 1983 ص2-5

أندلسيون في القرن 14
أشخاص من الدولة المرينية
أشخاص من مراكش
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
علماء عرب
كتاب القرن 13
كتاب عرب في القرن 14
كتاب وكاتبات مغاربة
مغاربة في القرن 13
مغاربة في القرن 14
مواليد في مراكش
مؤرخو الأندلس
مؤرخون مسلمون في الأندلس
مؤرخون مغاربة
وفيات 1295
وفيات 695 هـ
مؤرخون مغاربة في القرن 13
مؤرخون مغاربة في القرن 14

ابن عذاري


Redman est un voilier monocoque de 40 pieds conçu pour la course au large, il fait partie de la classe Class40. Son nom de baptême est Maat et son numéro de classe le 161.

Mis à l'eau en septembre 2020, il est le Class40 le plus récent au moment du départ de la Normandy Channel Race 2020. Antoine Carpentier avec seulement quelques jours de réglages et préparation termine à la 3ème place de l'épreuve.

Un an plus tard, le voilier toujours skippé par Antoine Carpentier (en duo avec Pablo Santurde del Arco) remporte la Transat Jacques Vabre catégorie Class40 à Fort-de-France en restant en tête la majorité de la course.

Historique du bateau

Construction et mise à l'eau

En 2020, Antoine Carpentier annonce la conclusion d'un partenariat BCorp Redman comprenant la construction d'un Mach 40.4 de type scow qui sera dessiné par l'architecte Sam Manuard et réalisé par les chantiers de JPS Production à La-Trinité-sur-Mer. Malgré des retards dus à la pandémie de COVID et au premier confinement, les travaux de construction sont réalisés lors 1er semestre 2020 et c'est le  à La-Trinité-sur-Mer que le bateau est mis à l'eau, en présence d'Yves Normand, le maire de la ville, juste huit jours avant sa première course : la Normandy Channel Race.

Parrainage
Le bateau est rebaptisé plus d'un an après sa mise à l'eau, le 5 novembre 2021 au Havre lors du départ de la Transat Jacques Vabre, la marraine choisie par Antoine Carpentier étant Sandra Forgues, personnalité militante du monde transidentitaire. Sandra et Antoine s'étaient associés en 2011 à l'occasion du Trophée Mer-Montagne à Saint-Gervais, une compétition organisée par Eric Loizeau, qui associe marins et montagnards de renom.

Palmarès

2022 - Destination Route du Rhum
Redman termine 5e de sa classe sur la Route du Rhum 2022 qui s'est élancée de Saint-Malo en novembre.

 9e de la Normandy Channel Race
 3e du Championnat du Monde à La Rochelle

2021 - Première année faste
Antoine Carpentier remporte la Transat Jacques-Vabre 2021 en 21 jours 22 heures 33 minutes et 30 secondes pour parcourir les 4 600 milles théoriques depuis Le Havre à la vitesse moyenne de 8,70 nœuds, mais il a réellement parcouru 5 502,96 milles à 10,45 nœuds.

Terminant sur le podium de chacune des courses auxquelles il a participé au cours de l'année, à l'exception de la Rolex Fastnet Race, Antoine Carpentier remporte le Trophée Européen Class40 pour la première fois à bord de Redman. Le duo suisse Valentin Gautier et Simon Koster (Banque du Léman) termine deuxième. Luke Berry (Lamotte – Module Création) complète le podium.

 Vainqueur de la Transat Jacques Vabre en class40 en duo avec Pablo Santurde del Arco.
 Vainqueur Trophée Européen Class40.
 Vainqueur Les Sables-d'Olonne - Horta - Les Sables-d'Olonne avec Mikaël Mergui.
 Vainqueur La 40' Malouine Lamotte avec Pablo Santurde del Arco.
2e de la Transat du RORC.

  de la Normandy Channel Race après avoir été en tête au passage du Fastnet.
  de la Rolex Fasnet Race

2020 - Année de lancement

  de la Normandy Channel Race.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Class 40
 Transat Jacques-Vabre
 Route du Rhum

Liens externes
 Site officiel Redman

Bateau français
Voilier
Class40
Bateau lancé en 2020

Redman (Class40)


Thommanon () is one of a pair of Hindu temples built during the reign of Suryavarman II (1113–1150) at Angkor, Cambodia. The name of the temple is derived from the Pali words "Dhamma", which means 'Buddhist Teachings' and "Nanda", which means 'supreme wisdom'. This small and elegant temple is east of the Gate of Victory of Angkor Thom and north of Chau Say Tevoda. It is part of the UNESCO World Heritage Site, inscribed by UNESCO in 1992 titled Angkor. The temple is dedicated to Shiva and Vishnu.

History

Scholars studying the carvings of the devatas in Thommanon have concluded that it was built around the time when work on Angkor Wat was begun. However, there is some disagreement as to the precise date it was built. Some believe that the distinctive carvings of females, known as devatas, indicate that they were built during the reign of Jayavarman VI (1080–1113 AD), some time at the end of the 11th century. However, there is greater agreement, especially given the scholarly studies, that it was built by Suryavarman II around the time of Angkor Wat and Beng Mealea from 1113 to 1150 AD.

The Vaishnavite cult was adopted in Cambodia by Suryavarman II and the shaivite cult of Linga worship was subsumed with the Vaishnavite cult in the temples such as the Thommannon, Beng Mealea, Chau Say Tevoda, Banteay Samre, and Angkor Wat.

Thommanon is directly opposite the Chau Say Tevoda and just 500 metres east of the Victory Gate on the way to Ta Keo. In the 1960s, the temple underwent a full restoration, funded by the École française d'Extrême-Orient (EFEO). French archaeologists restored it and added concrete ceilings.

Structure

Thommanon is a single-towered temple with an east-facing central sanctuary, crowned by a prasat, or tower. Access from the east is via a gopura, followed by a mandapa, or antechamber, before arriving at the central sanctuary.

The temple's carvings are very well preserved and the aged sandstone provides a distinct contrast to the surrounding jungle. The architectural style of its tower is akin to the Angkor Wat temple and the Chau Say Tevoda in its vicinity.

Thommanon is better preserved than Chau Say Tevoda, though they are similar in design. The reason for better preservation of Thommanon is attributed to the fact that its superstructure does not have stone-enclosed wood beams. Thus, adoption of sandstone as the medium for carvings in this temple has made it more advanced in its architectural design vis-à-vis other temples in its vicinity, which were mostly wood-based. All doorways include carved pediments.

The compound walls around the temple have all disappeared, leaving only the entry gates on the east and the west. The central tower is all that remains of the main temple. It is inferred that Thommanon and Chau Say Thavoda were interlinked to the central tower under one large compound with large gates. The independent building separated from the main temple was the library.

Devatas
Images of devatas, the female divine carved figurines, are seen in profusion here, as in other Khmer temples. They are the centre of attraction in Thommanon. The devatas depict flower crowns, sampots  (Cambodian skirts), necklaces, armbands, belts and ankle bands.

The mudras displayed are complex. The devatas grip the flower very distinctively, holding the ring and middle fingers against the thumb, while the index and small finger are extended. One Angkor researcher calls this position the "devata mudra" and notes it is also prominent at Angkor Wat.

The sampots of the devatas are divided into two types: one is the ancient pleated style, seen in the Bakheng period at Lolei and Phnom Bok (900 AD), and the other is a patterned fabric style with folds and "tail" seen at Angkor Wat.

Gallery

References

External links
Overview and photographs
Photographic Documentation and Gallery

Hindu temples in Siem Reap Province
Angkorian sites in Siem Reap Province
Shiva temples
Vishnu temples
12th-century Hindu temples

Thommanon


محلة مرحوم إحدى قرى مركز طنطا التابع لمحافظة الغربية بجمهورية مصر العربية، ويجاورها قرى برما وخرسيت ومنيل الهويشات، ومن أعلامها الفنانة سعاد مكاوي، كما نشأ بها الوزير السابق عمرو موسى الأمين العام السابق لجامعة الدول العربية.

التاريخ
قرية محلة مرحوم من القرى القديمة، حيث وردت باسم «محلة المرحوم» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت باسم «محلة المرحوم» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني وردت باسم «محلة المرحوم» في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية الغربية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «محلة مرحوم» ضمن قرى مديرية الغربية.

التعليم
تصل نسبة الأمية في القرية إلى 31.3% بين من تجاوزوا العاشرة من عمرهم، بينما تصل نسبة من حصلوا على تعليم جامعي إلى 4.45% من جملة السكان.

السكان
بلغ عدد سكان محلة مرحوم وحصتها 36,843 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
 قائمة قرى محافظة الغربية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية محلة مرحوم (طنطا)

محلة مرحوم


A Oferta bem intencionada do Evangelho ou Oferta gratuita do Evangelho, na teologia cristã, é a oferta de salvação em Jesus Cristo para todas as pessoas. É uma doutrina geralmente aceita pela maioria das denominações cristãs, bem com pela maioria dos calvinistas. Todavia, algumas denominações reformadas, geralmente descritas pelos seus oponentes como hipercalvinistas, surgiram pela negação desta doutrina, tais como as Igrejas Protestantes Reformadas na América, Congregações Reformadas na Holanda, Congregações Reformadas Neerlandesas e Igreja Presbiteriana Evangélica (Austrália). Outros que rejeitam a doutrina são os batistas estritos (como John Gill).

Doutrinas reformadas

Oferta bem intencionada do Evangelho


Lucien Jacob, né le  à Bisping et guillotiné le  à la prison Roter Ochse de Halle-an-der-Saale, est le chef d'un groupe de résistants français bateliers du Rhin.

Biographie
Lucien Jacob est le fil d'un batelier d'Offendorf.

Il commence sa scolarité à l'école communale d'Offedorf jusqu'à la mort de sa mère en 1909. Puis il est scolarisé à Strasbourg. À partir de 1915, il apprend la batellerie avec son père.

Le , il commence son service militaire au 10e régiment du génie à Toul. Le , lors d'une mission avec les troupes d'occupation de la Sarre, il déserte.

Il travaille en Allemagne de 1923 à 1928. Puis il rentre en France où il se présente aux autorités militaires. Le tribunal militaire de Nancy le condamne à  de prison avec sursis. Il est libéré de ses obligations militaires le .

À sa libération, il travaille, jusqu'en 1938, pour la compagnie de navigation suisse, le Comptoir rhénan qui lui confie la responsabilité d'un remorqueur.

Après l'armistice du 22 juin 1940 et l'annexion de fait de l'Alsace, sa compagnie lui confie la responsabilité de la péniche Mont Blanc III. À partir de , il est autorisé, par les autorités allemandes, à effectuer des trajets sur le Rhin.

Résistance
Au cours de ses voyages, régulièrement, il pénètre de quelques centaines de mètres en territoire suisse pour décharger sa cargaison pendant que son épouse fait des courses à Bâle au grand magasin . En , par l'intermédiaire de son épouse, la propriétaire de ce commerce, madame Schneider, lui demande de passer au magasin pour récupérer une lettre de son cousin batelier, Otto Fortran, évadé d'Alsace et réfugié en zone non occupée où il travaille pour des services de renseignement. Le soir même, Lucien Jacob contacte madame Schneider qui lui demande de lui communiquer ce qui se passe en Allemagne et en Alsace. Elle le met en contact avec un agent anglais qu'il rencontre à plusieurs reprises.

Lucien Jacob surveille les installations allemandes le long du Rhin et transmet les informations à madame Schneider. Il porte une attention particulière aux installations du port du Rhin à Strasbourg et aux effets des bombardements sur Sarrebruck.

En , il recrute Emile Wendling, lui-même batelier, pour l'aider dans cette activité clandestine. Ce dernier se rend régulièrement à Volklingen près de Sarrebruck pour effectuer des livraisons. Il peut donc réunir tous les renseignements sur les effets des bombardements alliés sur la région (nombre de maisons détruites, impact psychologique, moyens de défense antiaérienne…). À la mi-septembre, il remet un rapport détaillé à Lucien Jacob.

Lucien Jacob entre aussi en contact avec le chauffagiste Joseph-Louis Metzger à qui il demande des renseignements sur les flux ferroviaires de la région de Saint-Louis.

Il recrute aussi Charles Lieby, lui aussi batelier. Durant la deuxième quinzaine du mois d', ce dernier est chargé de transmettre les renseignements à madame Schneider en Suisse. Parmi les documents se trouvent des listes d'espions allemands envoyés en zone libre. Elles sont fournis par Georgette Schenck la nièce de Lucien Jacob. Elle travaille comme sténo-dactylo au service des laissez-passer. À son retour en Alsace, Charles Lieby rapporte une dizaine de revues intitulées Neptune, La France libre et Le Courrier de l'air.

Arrestation, jugement
Le , à la suite d'une dénonciation, Lucien Jacob est arrêté au Port du Rhin à Strasbourg en même temps que Charles Lieby, Joseph-Louis Metzger, Emile Wendling, Berthe Schenck, sa sœur, et Georgette Schenck. Il est incarcéré à la prison d'Offenburg puis transféré à la prison de Alt Moabit de Berlin.

Les 26 et , le groupe comparait, pour espionnage, devant le  Sénat du Reichskriegsgericht, présidé par le juge Biron. Lucien Jacob, comme les trois autres bateliers, est condamné à la peine de mort pour « intelligence avec l'ennemi et haute trahison », ainsi qu'au paiement de  et  devant servir à récompenser le ou les dénonciateurs. Le , le recours en grâce est rejeté.

Le , il est guillotiné par le bourreau Ernst Reindel, à la prison  de Halle-an-der-Saale en même temps que ses trois camarades.

Il est incinéré le . Le , l'urne est déposée au cimetière Sainte-Gertrude. Elle est détruite lors d'un bombardement.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes

 Bateliers du Rhin
 Charles Lieby
 Emile Wendling
 Joseph-Louis Metzger
 Liste de résistants alsaciens
 Chronologie de l'Alsace annexée entre 1939 et 1945

Liens externes

Résistant en Alsace
Résistant alsacien
Alsace pendant la Seconde Guerre mondiale
Condamné à mort exécuté en Allemagne au XXe siècle
Naissance dans le district de Lorraine
Naissance en novembre 1902
Décès en septembre 1943
Décès à 40 ans

Lucien Jacob (résistant)


An Alisma nanum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Da Fang Cui. An Alisma nanum in nahilalakip ha genus nga Alisma, ngan familia nga Alismataceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Alisma

Alisma nanum


Sylvie Cachin est une cinéaste franco-suisse, née à Payerne.

Elle est l'autrice notamment de deux longs-métrages documentaires et d'un moyen-métrage de fiction qui lui ont permis de prendre part à de nombreux festivals à travers le monde. . En 2018, elle devient directrice du festival Everybody's Perfect – Geneva International Queer Film Festival.

L'ensemble de son travail s'attache à l'exploration des niveaux de réalité, des multiples perceptions de la réalité et aux matérialisations de l'inconscient, du rêve et de l'imaginaire avec les outils du cinéma. Elle est ainsi influencée par les travaux de David Lynch, Federico Fellini, Agnès Varda, Luis Buñuel, Chantal Akerman ou encore F.W. Murnau.

Dès 2005, elle commence à côtoyer des personnes militantes en faveur des droits des femmes et des droits LGBTIQ+, et prend conscience de sa propre implication activiste.

En 2010, elle obtient une bourse Pro Helvetia pour conduire un projet culturel original et contribuer au dialogue entre différentes cultures. Elle part six mois en résidence en Afrique du Sud : une immersion dans une culture complexe et passionnante, un tournant dans sa vie. Sa rencontre avec des artistes et activistes noires sud-africaines, débarrassées de tout scrupule vis-à-vis du récit biaisé de leur histoire, la conforte dans son propre désir d'émancipation. Cette résidence est une profonde source d'inspiration, qui consolide son tempérament naturel à initier des choses inédites, à montrer des idées hors-normes, et libère sa relation à la création.

Formation
Au cours de ses études pour un diplôme de licence à l'Université de Lausanne (UNIL) en sections Histoire de l'art, Italien et Histoire et esthétique du cinéma, elle suit des programmes Erasmus. Neuf mois à Rome (La Sapienza) en 1993-1994 en Langue et Littérature auprès de Alberto Asor Rosa, puis six mois à Paris (Paris I - Panthéon-Sorbonne) en 1995 en Cinéma notamment auprès d'Éric Rohmer. À la suite de ces multiples expériences, elle entre à l'École Supérieure d'Art Visuel, section cinéma de Genève (actuelle Haute École d'Art et de Design - HEAD) pour un Master Arts Visuels – HES-SO, obtenu en 2003.
Elle parfait sa formation en suivant différents stages (direction d'acteurs avec Pico Berkowitch, Paris) et atelier (scripte avec Barbara Krieger, Zurich) et obtient des diplômes professionnels complémentaires (notamment assistante de réalisation au Cifap, Paris).

Durant ces années d'apprentissage, elle réalise plusieurs films, courts et moyens-métrages de fiction, certains en pellicule 16 mm. Hors-service (1999, fiction-documentaire, 25 minutes) est projeté en salles à Lausanne et Genève. L'Amalgame (2001, fiction, 16 minutes) est sélectionné aux Journées de Soleure (Suisse) et au Festival de films de femmes de Bruxelles Elles tournent (Belgique). Son film de diplôme Titina (fiction, 25 minutes) rencontre un grand succès et voyage dans de nombreux festivals à travers le monde (Palm Springs, Mostra Lambda à Barcelone, Queersicht à Berne, Mix Brazil à Sao Paulo, Turin International Gay and Lesbian Film Festival, Outfest à Los Angeles, Gay Festival à Budapest, Outsiders à Liverpool, Image+Nation à Montréal). Il est le premier film tourné à la HEAD montrant une relation lesbienne à l'écran.

Elle pratique également différents métiers auprès d'autres cinéastes. Scripte pour Larsen de Carlo de Rosa (court-métrage de fiction, 2008) récompensé du Meilleur court-métrage au Beverly Hills Film Festival et de la Médaille d'or au Brno Short Film Festival. Régie pour On dirait le Sud de Vincent Pluss (long-métrage de fiction, 2003) lauréat du Prix du cinéma suisse 2003. Lumière pour Quartierpark Nord de Luise Husler (court-métrage de fiction, 2002). Assistante caméra pour Chérie, je t'aime d'Anita Holdener (court-métrage de fiction, pellicule 16mm, 1998). Caméra pour Ein himmlisches Eis d'André Lehman (court-métrage de fiction, pellicule 16mm, 1998).

Carrière professionnelle

Collaborations cinématographiques
En 2001, elle est caméra pour le film La Parade de Lionel Baier, un long-métrage documentaire militant sur les questions LGBTIQ+ au coeur du canton conservateur du Valais, à l'approche de la 1ère « gay pride » organisée à Sion.

Caméra encore pour deux longs-métrages documentaires, La Voix des sirènes (Ioanna Solidaki, 2008) et Il traghetto (Sandra Ferrara, 2009)
Elle est également assistante de réalisation pour 4 aventures de Sophie D. (Johanne Pigelet, 2005), L'appartement (Johanne Pigelet, 2007) et Omena (Vera Ephraim, 2014).

Cinéaste et productrice
En 2004, elle fonde la société de production Lunafilm afin d'assurer de son indépendance artistique. La même année, elle produit et réalise un film documentaire sur son amie Claudette Plumey, née de sexe indifférencié (intersexe), activiste, membre puis co-présidente du comité d'Aspasie, Fondatrice et présidente de l'Association de Défense des Travailleuses du Sexe à Genève, cycliste, etc. Le film Claudette sort en 2008 et reçoit le Prix Ida Feldman au festival MixBrasil de Sao Paulo et le Prix du meilleur film au Porn Film Festival de Berlin. Il reçoit d'élogieuses critiques et voyage dans une vingtaine de festivals du monde.

En 2010, lors de sa résidence en Afrique du Sud, elle réalise son deuxième long-métrage documentaire, gODDESSES. Sorti en 2011, il est présenté au Festival international du film de Locarno, à Visions du Réel à Nyon, en Ethiopie, et dans plus de 20 festivals autour du monde.

Festivals
Outre les invitations reçues pour participer et présenter ses films au sein de festivals internationaux, elle a travaillé pour plusieurs festivals à Genève, son lieu de résidence. En 2004, puis de 2014 à 2016, elle participe à l'organisation du festival Filmar en América latina. En 2009-2010, elle est mandatée pour co-créer avec Antoine Bal une section queer – intitulée «Mauvais Genre» – pour la 20e édition du festival Black Movie. De 2011 à 2013, elle est responsable du jury des jeunes de ce même festival. De 2014 à 2016, elle est chargée de programmation du festival Everybody's Perfect.

En 2018, elle prend la direction artistique et générale du festival Everybody's Perfect – Geneva International Queer Film Festival. Elle assure cette direction, chaque année, depuis lors.

Autres travaux audiovisuels
Elle réalise et monte des films pour l'ONG Santé Sud en Mongolie en 2017. La même année, sur commande du Musée d'Art du Valais, à Sion et dans le cadre de l'exposition au Pénitencier En Marche : faire un pas c'est faire un choix, elle expose un montage d'extraits vidéos sur le thème de la marche, présenté au cœur du parcours muséal et artistique (juin 2017-janvier 2018). Entre 2002 et 2009, elle produit de nombreuses vidéos de reportage, institutionnelles ou à visée journalistique. En 2010-2011, elle effectue des captations de spectacles de danses et de performances de plusieurs artistes à Genève et en Afrique du Sud.

Filmographie

Courts-métrages et moyens-métrages
 1995 : À défaut des sens, co-réalisation avec Mireille Berton et Yann Amstutz
 1997 : Happy Birthday, co-réalisation avec Nayef Yassine
 1998 : Rouge de cinéma
 1999 : Hors-service
 2001 : L'Amalgame
 2003 : Palais Mascotte
 2004 : Titina
 2005 : Geneva.October.2005
 2005 : Conférence européenne sur les métiers du sexe, les droits humains et la migration
 2014 : The gogos of Kayelitsha
 2015 : Polyamourous

Longs-métrages
 2008 : Claudette
 2011 : gODDESSES

Références

Liens externes

Réalisateur suisse

Sylvie Cachin


Nenad Šestan (Zadar, 1970.), hrvatski psihijatar, neurobiolog, neuroznanstvenik, neurogenomičar, genetičar i komparativni medicinar i dopisni član HAZU

Životopis
Rođen je 1970. u Zadru. Godine 1995. diplomirao je na Medicinskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu, a 1999. je obranio disertaciju iz područja neurobiologije na Sveučilištu Yale (Ph. D.). Svoju znanstvenu karijeru nastavio je na Yaleu kao poslijedoktorand i kasnije kao nastavnik. Istraživački interes profesora Šestana kreće se unutar područjā razvojne neuroznanosti, neurogenomike i poremećaja razvoja ljudskog mozga. Trenutno je redovni profesor u trajnom zvanju na odjelima za neuroznanost, genetiku, psihijatriju i komparativnu medicinu te u Zavodu za razvoj djeteta (Yale Child Study Center) Sveučilišta Yale. Prof. Šestan član je Kavli instituta za neuroznanost i gostujući profesor na Medicinskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Objavio je više od 70 radova u vodećim svjetskim časopisima i poglavlja u knjigama s više od 6.000 citata u WoS-u (h-indeks = 32). Više od 20 godina član je međunarodnog Društva za neuroznanost (Society for Neuroscience). Trenutno je jedan od glavnih voditelja više institucijskih BrainSpan i psychENCODE konzorcija pod pokroviteljstvom Nacionalnih instituta za zdravstvo Sjedinjenih Američkih Država (National Institutes of Health – NIH). Voditelj je i nekoliko drugih projekata pod pokroviteljstvom NIH-a, Simons fondacije i Kavli instituta za neuroznanost. Prof. Šestan dobitnik je nekoliko važnih međunarodnih nagrada i priznanja u području neuroznanosti i psihijatrije, među kojima su Krieg Cortical Discoverer, McDonnell Scholar, NARSAD Distinguished Investigator, Krieg Cortical Kudosi NARSAD Young Investigator. Tijekom studija u Zagrebu dobio je sveučilišnu stipendiju i Rektorovu nagradu.Dugogodišnji doprinos profesora Šestana istraživanju normalnog i poremećenog razvoja mozga ostavio je trajan i dubok trag u svjetskoj znanosti, a posebno je zaslužan za razvoj i unaprjeđenje istraživanja i usavršavanja novih znanstvenika u području neuroznanosti u Hrvatskoj. Svečano je proglašen za dopisnog člana HAZU 9. lipnja 2016. godine.
2019. godine pojavio se na popisu "deset ljudi bitnih u znanosti za tekuću godinu" Nature's 10 američkoga znanstvenog časopisa Naturea.

Izvori

Vanjske poveznice
YouTube
ResearchGate
Nenad Šestan ORCID

Životopisi, Zadar
Hrvatski psihijatri
Genetičari
Akademici HAZU
Neuroznanstvenici
Hrvati u SAD-u

Nenad Šestan


Ivan Pliouchtch (en ) est un homme politique ukrainien.

Biographie
Il fut le président de la Rada (Ukraine), secrétaire du Conseil de défense et de sécurité nationale d'Ukraine.
Il fut élu député des 1er, 2e, 3e, 4e et 6e Rada.

Références

Héros d'Ukraine
Mort de la maladie à coronavirus 2019 en Ukraine
Décès en juin 2014
Naissance en septembre 1941
Naissance en RSS d'Ukraine
Décès à Kiev
Décès à 72 ans
Président de la Rada (Ukraine)
Député de la Ire convocation de la Rada d'Ukraine
Député de la IIe convocation de la Rada d'Ukraine
Député de la IIIe convocation de la Rada d'Ukraine
Député de la IVe convocation de la Rada d'Ukraine
Député de la VIe convocation de la Rada d'Ukraine

Ivan Pliouchtch


Martín de Béjar (falecido em 1530) foi um prelado católico romano que serviu como terceiro bispo do Panamá (1527–1530).

Biografia
Natural de Sevilha, Martín de Béjar foi ordenado sacerdote na Ordem dos Frades Menores. Em 1527, o Papa Clemente VII nomeou-o terceiro Bispo do Panamá. Enquanto bispo, a sede da diocese foi transferida para a Cidade do Panamá, na costa do Pacífico. Serviu como bispo até à sua morte em 1530.

Ligações externas e fontes adicionais
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)

Mortos em 1530
Bispos católicos
Bispos nomeados pelo Papa Clemente VII

Martín de Béjar


Néo Soúli, en , est un village du dème d'Emmanouíl Pappás, district régional de Serrès, en Macédoine-Centrale, Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village compte .

La localité fait partie de l'aire linguistique des Darnakochória.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Centrale

Néo Soúli (Serrès)