Bubica (antenarija; lat. Antennaria), rod puzećih trajnica iz porodice glavočika raširen po Euroaziji, Sjevernoj Americi, te u Južnoj Americi

Od 45 vrsta na popisu u Hrvatskoj rastu dvije vrste, karpatska i dvodomna bubica

Vrste

 Antennaria alpina (L.) Gaertn.
 Antennaria anaphaloides Rydb.
 Antennaria arcuata Cronquist
 Antennaria argentea (A. Gray) Benth.
 Antennaria aromatica Evert
 Antennaria boecherana A. E. Porsild
 Antennaria canescens (Lange) Malte
 Antennaria carpatica (Wahlenb.) Bluff & Fingerh.
 Antennaria caucasica Boriss.
 Antennaria chilensis J. Rémy
 Antennaria corymbosa E. E. Nelson
 Antennaria densifolia A. E. Porsild
 Antennaria dimorpha (Nutt.) Torr. & A. Gray
 Antennaria dioica (L.) Gaertn.
 Antennaria dioiciformis Kom.
 Antennaria flagellaris A. Gray
 Antennaria friesiana (Trautv.) Ekman
 Antennaria geyeri A. Gray
 Antennaria howellii Greene
 Antennaria lanata (Hook.) Greene
 Antennaria luzuloides Torr. & A. Gray
 Antennaria marginata Greene
 Antennaria media Greene
 Antennaria microphylla Rydb.
 Antennaria monocephala DC.
 Antennaria neglecta Greene
 Antennaria nordhageniana Rune & Rønning
 Antennaria parlinii Fernald
 Antennaria parvifolia Nutt.
 Antennaria plantaginifolia (L.) Hook.
 Antennaria porsildii E. Ekman
 Antennaria pseudoarenicola V. V. Petrovsky
 Antennaria pulchella Greene
 Antennaria pulcherrima (Hook.) Greene
 Antennaria racemosa Hook.
 Antennaria rosea Greene
 Antennaria rosulata Rydb.
 Antennaria sawyeri R. J. Bayer & Figura
 Antennaria sleumeri Cabrera
 Antennaria soliceps S. F. Blake
 Antennaria solitaria Rydb.
 Antennaria stenophylla (A. Gray) A. Gray
 Antennaria suffrutescens Greene
 Antennaria umbrinella Rydb.
 Antennaria virginica Stebbins
 Antennaria × oblancifolia E. E. Nelson

Izvori

Loricariinae

Bubica


Gazoldo degli Ippoliti ist eine norditalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Mantua in der Lombardei. Die Gemeinde liegt etwa 21 Kilometer westnordwestlich von Mantua.

Geschichte
Die Gemeinde lag an der früheren Römerstraße Via Postumia. Die Gemeinde, die ihren Ursprung im Mittelalter hat, war zunächst wohl durch die Langobarden gegründet worden.

Kunst und Kultur
Seit Februar 2016 befindet sich hier das der Opernsängerin Rosina Storchio gewidmete Museum Museo Lirico Rosina Storchio. Es befand sich zuvor in Dello und wurde hierher dauerhaft umgesiedelt.

Gemeindepartnerschaft
Gazoldo degli Ippoliti unterhält eine inneritalienische Partnerschaft mit der Gemeinde Pinzolo in der Provinz Trient.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in der Lombardei

Gazoldo degli Ippoliti


Rev. Otto Faller SJ (18 de fevereiro de 1889 - 16 de maio de 1971) foi Superior Provincial da Ordem dos Jesuítas na Alemanha, educador, professor e Reitor na Stella Matutina em Feldkirch, Áustria e Kolleg St. Blasien na Alemanha, professor de estudos patrísticos na Universidade Gregoriana. Ele foi editor ao longo da vida das obras de Santo Ambrósio. A pedido do Papa Pio XII, ele contribuiu para a preparação do dogma da Assunção de Maria e organizou uma nova instituição papal de caridade e refugiados papais durante a Segunda Guerra Mundial.

Vida

Primeiros anos

Otto nasceu em 18 de fevereiro de 1889 em Saig, uma pequena vila na Floresta Negra. Ele entrou na Ordem Jesuíta em 1910. Como os jesuítas eram proibidos na Alemanha desde a época dos Kulturkampf, ele estudou teologia em Tisis, Áustria, e Valkenburg, Holanda. Após seus estudos filosóficos e teológicos, estudou línguas clássicas em Viena e Münster, Alemanha. Otto Faller obteve dois doutorados, em teologia e filosofia. Em 1918 foi ordenado padre e em 1924 começou a lecionar no prestigiado Kolleg Stella Matutina em Feldkirch, Áustria.

Educador
Primeiro educador, depois professor, foi nomeado diretor (reitor) do Stella Matutina Kolleg em Feldkirch, Áustria. Depois que os nazistas aprovaram a "lei 1000 Mark" em 1933, que de fato proibia qualquer alemão de entrar na Áustria sem o pagamento prévio do imposto e, portanto, excluía estudantes alemães de frequentar escolas austríacas, ele ajudou na fundação do Kolleg St. Blasien na Floresta Negra e tornou-se seu reitor. Cinco anos depois, o Nazismo forçou o fechamento da escola, que se tornaria uma escola de Adolf Hitler. Como vários outros jesuítas, ele foi convidado a deixar a Alemanha, apesar de um ardente protesto do bispo local.

Assistente do Papa Pio XII
Otto Faller foi para Roma, onde o Superior Geral da Ordem dos Jesuítas Wlodimir Ledochowski o nomeou Professor na Universidade Gregoriana e Padre Superior no Scriptorium, então residência dos estudiosos Jesuítas em Roma. Junto com Dom Ferdinando Baldelli, ele foi convidado em 1943 pelo Papa Pio XII para desenvolver uma instituição de caridade papal Pontificia Commissione di Assistenza a partir do zero. Isso foi desenvolvido rapidamente em cooperação com os esforços de caridade da Irmã Pascalina Lehnert e Monsenhor Giovanni Battista Montini. Em 1944, o Papa pediu-lhe para formar um novo escritório papal de refugiados para ajudar as dezenas de milhares de pessoas deslocadas na Itália.

Nesta qualidade, esteve envolvido na organização de instituições de caridade, especialmente artigos alimentares, vestuário e abrigo para italianos e deslocados, na negociação da transferência de todas as artes sacras portáteis de Monte Cassino, antes da sua destruição. Muitos esforços foram dedicados nos bastidores a um plano do Papa, para criar uma frota papal a fim de permitir que os refugiados deixassem a Europa para as Américas e para trazer carregamentos de alimentos extremamente necessários de lá; salvo-conduto não poderia ser obtido pelas partes na guerra.

Carreira após 1946
Após a guerra em 1946, ele retornou à Floresta Negra e reabriu o Kolleg St. Blasien contra o conselho inicial de seus superiores, mas com ajuda material significativa do Papa Pio XII via Madre Pascalina Lehnert. Em 1949, ele iniciou a formação de uma associação de ex-alunos jesuítas em todo o país.

Como um importante educador e decano, Faller experimentou o Estado para determinar o conteúdo e a orientação da educação em nível local e nacional às custas de instituições educacionais privadas. Em 1949, ele formou uma aliança de escolas não governamentais católicas, protestantes e seculares para garantir alguma liberdade para instituições de ensino privadas, especialmente no estado de Baden-Württemberg. Eles tiveram sucesso em influenciar a legislação pertinente em vários parlamentos estaduais e em nível nacional. Em 24 de setembro de 1967, o Presidente da República Federal da Alemanha concedeu-lhe a primeira classe pour le merite por seu esforço.

Em 1950, o Superior Geral jesuíta Jean-Baptiste Janssens nomeou o padre Otto Faller como chefe da província jesuíta alemã, que incluía naquela época a província de Kerala na Índia e partes da Indonésia. Como Provincial, ele continuou defendendo os interesses das escolas particulares na Alemanha. Em 1951, ele encaminhou toda a documentação necessária para a beatificação de Rupert Mayer a Roma, e apoiou-a com sucesso: Apenas cinco anos depois, em 1956, o Papa Pio XII declarou Rupert Mayer um Servo de Deus. Otto Faller era considerado inteligente, compassivo, atencioso, mas também rigoroso como superior. Em 1970, ele se desculpou por isso: Não me lembre da época das minhas transgressões juvenis. Depois de um ataque cardíaco em 1956, ele deixou o cargo e continuou suas publicações de Ambrósio para a Corpus Scriptorum Ecclesiasticorum Latinorum ( CSEL ) em Viena, Áustria. Ele morreu em Kolleg St. Blasien em 16 de maio de 1971.

Escritos
Muitos dos escritos de Faller estão em vários jornais. Em Stimmen der Zeit, Otto Faller publicou vários artigos sobre tópicos patrísticos. Além de seu livro sobre a suposição, seu foco principal era Santo Ambrósio.

Dogma da Assunção de Maria
Enquanto em Roma, os preparativos para o dogma da Assunção de Maria estavam em andamento. Como os primeiros séculos do Cristianismo foram silenciosos sobre isso, a Igreja teve um problema de explicação. O Papa Pio XII pediu a Otto Faller, então um estudioso patrístico da Universidade Gregoriana, para pesquisar este assunto. Faller publicou seu livro em 1946, On the Silence of the Early Centuries in Latin. A publicação, embora tenha recebido os elogios do Papa Pio XII e do Papa Paulo VI, não acalmou todas as questões e ele não deu continuidade a esta linha de pensamento depois de 1946.

Santo Ambrósio de Milão
Anteriormente, Otto Faller começou a pesquisar os escritos de Ambrósio de Milão, um dos quatro Padres da Igreja e Doutor da Igreja. Suas publicações se concentraram na autenticidade de vários escritos atribuídos a Ambrósio. Atendendo ao desejo expresso do Papa Pio XI, um estudioso devotado de Ambrósio e ex-chefe da Biblioteca Ambrosiana, ele começou a pesquisa com uma edição crítica do texto das obras de Ambrósio em andamento para a Academia de Ciências de Viena desde 1860. Ele publicou obras de Ambrósio sobre os sacramentos, explicação dos símbolos, os mistérios, confissão, Espírito Santo e a morte dos imperadores Teodósio e Valentiniano. As cartas de Ambrósio ele completou pouco antes de sua morte, mas sem, todos os importantes prolegômenos, que teriam explicado seu aparelho e métodos. Portanto, sua última publicação de Ambrósio, Epistulae et acta, levantou algumas questões metodológicas.

Publicações selecionadas

 Otto Faller, De Priorum Saeculorum Silentio circa Assumptionem BMV, Rome, 1946
 Otto Faller, Ambrosius, Explanatio symboli, De sacramentis, De mysteriis, De paenitentia, De excessu fratris Satyri, De obitu Valentiniani, De obitu Theodosii, Vienna 1955, CSEL Corpus Scriptorum Ecclesiasticorum Latinorum Vol. 73
 Otto Faller, Ambrosius, De fide ad Gratianum Augustum, Vienna 1962,  CSEL Corpus Scriptorum Ecclesiasticorum Latinorum, Vol. 78
 Otto Faller, Ambrosius,  De spiritu sancto,  De incarnationnis dominicae, Vienna 1964, CSEL Corpus Scriptorum Ecclesiasticorum Latinorum Vol. 79
 Otto Faller, Ambrosius,  Epistulae et acta –  Vienna, 1968,  CSEL Corpus Scriptorum Ecclesiasticorum Latinorum ; Vol 82/1

Mortos em 1971
Nascidos em 1889
Jesuítas da Alemanha
Jesuítas do século XX
Provinciais da Companhia de Jesus

Otto Faller


Chlamydoselachidae, Hexanchiformes takımına bağlı bir hayvan familyasıdır.

Dış bağlantılar
 ABC News video
 Chlamydoselachus anguineus, Frilled shark  at FishBase
 Deep Sea: Frilled Shark
 Frilled Shark - Video

Kaynakça

Hexanchiformes

Chlamydoselachidae


Lucia Roberta Tough Bronze (28 de outubro de 1991), conhecida como Lucy Bronze, é uma futebolista profissional inglesa que atua como zagueiro e joga pelo clube espanhol Barcelona. Bronze também joga pela seleção da Inglaterra.

Honras
Universidade da Carolina do Norte

 Campeonato de Futebol Feminino da NCAA: 2009

Sunderland

 FA Women's Premier League Northern Division: 2008–09

Liverpool

 FA WSL: 2013, 2014

Manchester City

 FA WSL: 2016
 FA WSL Cup: 2016, 2021–22
 Copa da Inglaterra Feminina: 2016–17, 2019–20

Olympique Lyonnais

 Liga dos Campeões Feminina da UEFA: 2017–18, 2018–19, 2019–20
 Divisão 1 Feminina: 2017–18, 2018–19, 2019–20
 Coupe de France feminino: 2019, 2020
 Troféu dos Campeões: 2019

Inglaterra U19

 Campeonato Feminino de Sub-19 da UEFA: 2009; vice-campeão 2010

Inglaterra

 Copa do Mundo Feminina da FIFA terceiro lugar: 2015
 Campeonato Feminino da UEFA: 2022
 Copa SheBelieves: 2019
 Copa Arnold Clark: 2022

Individual

 Jogadora do Ano da PFA Feminina: 2013–14, 2016–17
 Seleção de estrelas da Copa do Mundo Feminina da FIFA: 2015
 Jogador do Ano da Inglaterra: 2015, 2019
 Jogador do Ano da FA WSL 1: 2016
 Jogador da Temporada da MCWFC Etihad Airways: 2016
 Troféus FFF D1 Feminine Team of the Year: 2017–2018
 FIFA FIFPro Women's World11: 2017, 2019, 2020, 2021
 Futebolista do Ano da BBC: 2018, 2020
 Bola de Prata da Copa do Mundo Feminina da FIFA: 2019
 Prêmio de Jogadora do Ano da UEFA: 2018–19
 Equipe Mundial Feminina da IFFHS: 2017, 2018, 2019, 2020
 Globe Soccer Awards Melhor Jogadora do Ano: 2019
 A Melhor Jogadora Feminina da FIFA: 2020
 Equipe feminina da década de 2011–2020 do IFFHS do mundo
 Seleção Feminina da Década da IFFHS da UEFA 2011–2020

Ligações externas
 Lucy Bronze no site do FC Barcelona
 Lucy Bronze no site do Olympique Lyonnais
 Lucy Bronze no site da Associação de Futebol

Futebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Jogadoras da Seleção Inglesa de Futebol Feminino
Pessoas vivas
Nascidos em 1991
Inglesas
Jogadoras da Copa do Mundo de Futebol Feminino de 2023

Lucy Bronze


Otto Schönherr (* 7. März 1922 in Wien; † 23. Jänner 2015) war ein österreichischer Journalist.

Leben
Otto Schönherr besuchte das Schottengymnasium in Wien und  war von 1947 bis 1954 Redakteur der Tageszeitung Die Presse in Wien, von 1954 bis 1959 Chefredakteur der Kleinen Zeitung in Graz und von 1959 bis 1987 Chefredakteur der Austria Presse Agentur. Er starb am 23. Jänner 2015 im Alter von 92 Jahren.

Auszeichnungen
 Concordia-Preis für sein Lebenswerk

Weblinks

Einzelnachweise

Zeitungsjournalist
Journalist (Österreich)
Chefredakteur
Person (Die Presse)
Person (Kleine Zeitung)
Concordia-Preisträger
Österreicher
Geboren 1922
Gestorben 2015
Mann

Otto Schönherr (Journalist)


Agaricus albolutescens (Sanford Myron Zeller, 1938) din încrengătura Basidiomycota, în familia Agaricaceae și de genul Agaricus este o specie saprofită de ciuperci comestibile care, după ce poartă numele popular șampinion alb-gălbui, s-a împrăștiat poate până în România. Se dezvoltă în păduri de conifere luminoase precum în cele de foioase și mixte prin iarbă, solitară sau în grupuri mici. Apare, de la deal la munte, dar mai rar în câmpie, din aprilie până în octombrie.

Istoric
Specia a fost descrisă pentru prima dată de micologul american Sanford Myron Zeller în anul 1938. Acest nume binomial este valabil până în prezent (2019). Alte încercări de redenumire nu sunt cunoscute.

Descriere
 Pălăria: are un diametru de 4-10 cm  și este amenajată central peste picior, fiind  inițial semisferică, cu marginea răsfrântă către picior, dar se aplatizează destul de repede, devenind convexă la maturitate și la bătrânețe aproape plană, fiind atunci adesea ușor adâncită în centru. Cuticula este uscată netedă, cu aspect mătăsos, prezentând niciodată solzi sau scuame. Coloritul este originar alb, dar capătă odată cu vârsta nuanțe maronii. Se colorează la atingere sau leziune gălbui, chiar și galben-maroniu.
 Lamelele: stau aglomerate, sunt lungi, subțiri, relativ înalte cu marginea crestată și libere de picior. Coloritul este inițial alb, schimbând apoi în roz și la bătrânețe în brun de ciocolată.
 Piciorul: are o înălțime de 3-7cm, o lățime de până la 3 cm, la bătrânețe mai alungit și subțire, este neted, aproape cilindric, plin, terminând într-un bulb fără volvă. Coloritul la început alb capătă în vârstă și el nuanțe brune. Inelul foarte bătător la ochi, rest al vălului parțial, este pe partea superioară striat, pe cea inferioară presărat cu negi mici. Se colorează și el galben la atingere.
 Carnea: este albă, destul de cărnoasă, și pe măsura avansării în vârstă moale, îngălbenind mereu după tăiere. Exemplare mai bătrâne capătă un accent maroniu. Buretele este de gust dulceag, având un miros destul de pronunțat de anason.
 Caracteristici microscopice: Sporii sunt netezi și slab elipsoidali, cu pereți destul de groși, având o dimensiune cuprinsă între 6.0-7.5 x 4.0-5.0 microni. Culoarea lor este brun-purpurie. Nu prezintă un por de germen.
 Reacții chimice: nu sunt descrise.

Confuzii
Buretele poate fi confundat între altele cu Agaricus abruptibulbus, Agaricus arvensis, Agaricus campestris, mai micul Agaricus comtulus, Agaricus silvicola, sau Leucoagaricus leucothites sin. Lepiota naucina, dar și cu specii otrăvitoare ca de exemplu  Agaricus placomyces, Agaricus pseudopratensis sau Agaricus xanthodermus. Carnea se îngălbenește tare la leziune.

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Cu toate că această specie nu-și pierde mirosul de anason în timpul preparării complet, șampinionul alb-gălbui este un burete gustos și de calitate bună. El  poate fi pregătit ca Agaricus silvicola.

Specia este greu de  deosebit cu otrăvitorul Agaricus xanthodermus, dacă nu ținem seama de locurile preferate de creștere precum mirosul diferit, un element distinctiv între cele doua soiuri.

Note

Bibliografie
 Bruno Cetto, "I funghi dal vero ", volumele 1-7
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8

Legături externe

Agaricus
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1938 în știință

Agaricus albolutescens


Rugby er en by i Rugby-distriktet, Warwickshire, England, med et indbyggertal (pr. 2011) på 87.453. Distriktet har et befolkningstal på 100.075 (pr. 2011). Byen ligger 125 km fra London. Den nævnes i Domesday Book fra 1086, hvor den kaldes Rocheberie.

Referencer

Byer i England
Warwickshire

Rugby (England)


Audi RS7 er en femdørs hatchback udgave af Audis populære RS6 Avant og blev introduceret ved Detroit Motor Show i 2013. Audi annoncerede den 22 oktober, 2015 deres RS7 performance model, som er en kraftigere version af deres RS7 Sportback.

Motoren er i Sportback-modellen en 4,0-liters TFSI V8, som producerer 560 hk (412 kW) og 700 Nm, hvor performance modellen producerer 605 hk (445 kW) og 750 Nm.

Fodnoter

Audi-modeller

Audi RS7


Cayo Cruz del Padre es el nombre de un isla deshabitada de la República de Cuba que geográficamente pertenece al Archipiélago de Sabana-Camagüey, en la sección Sabana, al norte de la isla principal de Cuba. Administrativamente hace parte de la Provincia de Matanzas.
No debe confundirse con Cayo Cruz en la provincia de Camagüey. Al suroeste del Cayo se localiza la Bahía de Cárdenas, mientras que por el sureste se encuentra la Bahía de Santa Clara.

Referencias

Véase también
 Geografía de Cuba
 Geografía de América

Enlaces externos
 Mapa de Localización

Archipiélagos e islas de Cuba

Cayo Cruz del Padre


Gao Zhan (Chinese: 高瞻) is a researcher who worked at the American University in Washington, DC.  In 2001, the government of the People's Republic of China detained her for 166 days on the grounds that she was spying for Taiwan.  At that time, she was widely regarded as a political dissident.

Upon her release through medical parole, she was scheduled to become a naturalized citizen of the United States, but the ceremony was quickly cancelled.  The reason for this became apparent in late 2003, when Gao was convicted on charges of violating export regulations in selling microprocessors to the Chinese government.  It was revealed that Gao had been under investigation since 2000, before she was detained in China.

After her conviction for export of controlled technology, Gao faced the possibility of deportation
following her jail sentence.  Upon release from prison, her deportation was effectively cancelled.

References

External links
  Freedom betrayed by spying, U.S. says, CNN, January 24, 2006

Living people
Year of birth missing (living people)
Chinese computer scientists

Gao Zhan (alleged spy)


Neisseria gonorrhoeae, denumit adesea și gonococ, este o specie de bacterie Gram-negativă izolată de către Albert Neisser în 1879. Este agentul etiologic al infecției cu transmitere sexuală denumită gonoree, dar și al altor boli infecțioase mai rare, precum artrita infecțioasă.

Note

Bacterii Gram-negative

Neisseria gonorrhoeae


Spălarea picioarelor (ritual cunoscut în Biserica Catolică sub numele mandatum, adică "împuternicire", după Biblia vulgata Ioan 13:34) este un ritual religios respectat de diferite confesiuni creștine. Numele latin este luat de la primele cuvinte latine cântate la ceremonia spălării picioarelor: "Mandatum novum face vobis ut diligatis invicem sicut dilexi vos" ("Poruncă nouă vă dau: Să vă iubiți unii pe alții! Așa cum v-am iubit Eu pe voi, așa și voi să vă iubiți unii pe alții.") (), și de la forma latină a poruncii lui Cristos, că oamenii ar trebui să imite umilința Lui prin spălarea picioarelor (). Termenul mandatum a fost aplicat, prin urmare, ritualului spălării picioarelor în acea zi din Săptămâna Mare numită Joia Mare.

Ioan 13:1-17 povestește spălarea picioarelor apostolilor de către Isus. În versetele 13:14-17 Isus își instruiește ucenicii astfel:

Mai multe culte (inclusiv anglicani, luterani, metodiști, presbiterieni, protestanți și catolici) practică ritualul spălării picioarelor în Joia Mare din Săptămâna Patimilor. Mai mult, pentru unele confesiuni, spălarea picioarelor a devenit un exemplu, un model. Mai multe grupuri religioase din istoria Bisericii și multe culte moderne au practicat spălarea picioarelor ca un ritual bisericesc de confirmare, inclusiv adventiștii de ziua a șaptea, anabaptiștii, baptiștii și penticostalii.

Istoric
Ritualul spălării picioarelor își găsește rădăcinile în scripturi. Această practică a fost continuată chiar și după moartea apostolilor sau la sfârșitul perioadei apostolice.

Se pare că a fost practicat în primele secole ale creștinismului postapostolic, deși există dovezi insuficiente. De exemplu, Tertulian (145-220) menționează acest ritual în lucrarea De Corona, dar nu dă detalii cu privire la cine l-a practicat sau cum a fost practicat. El a fost practicat de Biserica din Mediolanum (cca. A.D. 380), este menționat de Conciliul de la Elvira (A. D. 300) și chiar de Fericitul Augustin (cca. A.D. 400).

Ritualul spălării picioarelor în momentul botezului a fost menținut în Africa, Galia, Germania, Milano, nordul Italiei, și Irlanda.

Regula Sfântului Benedict (A.D. 529) recomanda pentru ordinul benedictin spălarea picioarelor în semn de ospitalitate, pe lângă spălarea picioarelor în semn de umilință"; mențiune preluată și în Enciclopedia Catolică. Se pare că a devenit un ritual oficial în Biserică Romană prin secolul al VIII-lea, deși nu în legătură cu botezul.

Albigenzii au practicat spălarea picioarelor în legătură cu comuniunea de credință, iar obiceiul valdenzilor era să spele picioarele preoților vizitatori.

Există unele dovezi că acest ritual ar fi fost practicat de primii husiți, iar această practică a fost o parte semnificativă a reformei radicale din secolul al XVI-lea. Ritualul spălării picioarelor a fost adesea "redescoperit" sau "restaurat" de către protestanți în fazele de revitalizare religioasă, în care participanții au încercat să preia credința și practicile din epoca apostolică pe care le abandonaseră.

Practica catolică
În Biserica Catolică ritualul spălării picioarelor este asociat acum cu liturghia din Joia Sfântă, care celebrează într-un mod special Cina cea de taină a lui Isus, care a spălat picioarele celor doisprezece apostoli.

Există dovezi privind practicarea acestui ritual cel puțin din cea de-a doua jumătate a secolului al XII-lea, când "papa a spălat picioarele a doisprezece subdiaconi după liturghie și a treisprezece oameni săraci după cină". Din 1570 până în 1955 Liturghierul Roman a conținut, după textul liturghiei din Joia Mare, un ritual al spălării picioarelor care putea fi practicat în afara lăcașului de cult. Timp de mai mulți ani papa Pius al IX-lea a realizat spălarea picioarelor în sala aflată deasupra porticului Bazilicii Sfântul Petru din Roma.

În 1955 papa Pius al XII-lea a revizuit ritualul și l-a introdus în cadrul liturghiei. De atunci, ritualul este efectuat după terminarea predicii ținute după citirea relatării evanghelice a spălării de către Isus a picioarelor celor doisprezece apostoli (). Persoanele care au fost selectate – de obicei douăsprezece, dar Liturghierul Roman nu precizează numărul – sunt conduse către scaune pregătite într-un loc potrivit. Preotul merge la fiecare și, cu ajutorul ministranților, toarnă apă peste picioarele fiecăruia și le șterge. Existau persoane care au susținut că acest ritual trebuie restricționat doar la membrii clerului sau cel puțin la bărbați.

În pofida acestor opinii, papa Francisc a spălat picioarele a două femei și a unor musulmani la un centru de detenție pentru minori din Roma în anul 2013. Printr-un decret din 6 ianuarie 2016 s-a reglementat în mod special posibilitatea ca grupul persoanelor cărora li se spală picioarele în Joia Mare să fie alcătuit "din bărbați și femei, tineri și bătrâni, bolnavi și sănătoși, clerici și laici" etc. În 2016 preoții catolici din întreaga lume au spălat picioarele atât a bărbaților, cât și a femeilor în Joia Mare într-un "gest de umilință care a reprezentat pentru mulți un progres în cadrul Bisericii Catolice".

La un moment dat, majoritatea monarhilor europeni efectuau, de asemenea, spălarea picioarelor la curțile regale în Joia Mare, o practică continuată de împăratul Austro-Ungariei și de regele Spaniei până la începutul secolului al XX-lea. În 1181 Roger de Moulins, Marele Maestru al Cavalerilor Ospitalieri, a emis un decret care preciza: "În fiecare sâmbătă din Postul Mare se obișnuiește să spele picioarele a treisprezece persoane sărace și să se dea fiecăreia o cămașă, un pantalon și încălțări".

Practica creștină orientală

Bisericile ortodoxe și catolice de rit bizantin
Bisericile ortodoxe și catolice de rit oriental practică ritualul spălării picioarelor în Joia Mare, potrivit vechilor ritualuri. Această practică poate fi efectuată fie de către un episcop, care spală picioarele a doisprezece preoți, fie de un egumen (stareț), care spală picioarele a doisprezece membri ai mănăstirii. Ceremonia are loc la sfârșitul Sfintei Liturghii.

După Sfânta Împărtășanie și înainte de otpust, toți membrii clerului merg în procesiune către spațiul unde va avea loc spălarea picioarelor (poate fi în centrul naosului, în pronaos sau în exteriorul bisericii). După recitarea unui psalm și a câtorva tropare (imnuri) și ectenii (litanii) este recitat, episcopul sau egumenul citește o rugăciune. Apoi diaconul citește pasajul din Evanghelia lui Ioan, în timp ce preoții îndeplinesc rolul lui Hristos și al apostolilor pe măsură ce fiecare acțiune este cântată de diacon. Diaconul se oprește atunci când începe dialogul dintre Isus și Petru. Preotul cu rangul cel mai înalt ale cărui picioare sunt spălate rostește cuvintele lui Petru, iar episcopul sau egumenul rostește cuvintele lui Isus. Apoi episcopul sau egumenul însuși încheie citirea Evangheliei, după care el spune o altă rugăciune și îi stropește pe toți cei prezenți cu apa care a fost folosită pentru spălarea picioarelor. Procesiunea se îndreaptă apoi către biserică, iar slujba se încheie ca de obicei.

Bisericile ortodoxe orientale

Ritualul spălării picioarelor este practicat, de asemenea, în bisericile ortodoxe orientale în Joia Mare.

În Biserica Ortodoxă Coptă ritualul este efectuat de către preotul paroh. El binecuvântează apa pentru spălarea picioarelor cu crucea, așa cum ar binecuvânta agheasma, și spală picioarele tuturor membrilor parohiei.

În Biserica Ortodoxă Siriană, acest ritual este efectuată de către un episcop sau preot. Sunt aleși 12 bărbați, atât preoți, cât și laici, iar episcopul sau preotul spală și sărută picioarele celor 12 bărbați. Mai departe, este rostită o rugăciune prin care toți membrii parohiei se roagă să se spele și să se curețe păcatele lor.

Note

Bibliografie

 Carlo Maria Martini, Du, Herr, willst uns die Füße waschen?, München, 1988.
 Historical and Informational
 Appalachian Mountain Religion: a History, by Deborah Vansau McCauley (0-252-06414-3)
 Catholic Encyclopedia, Charles G. Herbermann, Edward A. Pace, Condé B. Pallen, Thomas J. Shahan, and John J. Wynne, editors
 Eerdman's Handbook to the History of Christianity, Tim Dowley, et al., editors
 Encyclopedia of Religion in the South, Samuel S. Hill, editor
 Foxfire 7, Paul F. Gillespie, editor
 Manners and Customs of Bible Lands, by Fred H. Wight
 Mennonite Encyclopedia (Vol. 2), Cornelius J. Dyck, Dennis D. Martin, et al., editors
 Historical and Theological (con)
 Footwashing by the Master and by the Saints, by Elam J. Daniels
 Manual of Church Order (ch. 6), by J. L. Dagg
 Historical and Theological (pro)
 The Washing of the Saints' Feet, by J. Matthew Pinson (Randall House, 2006, 0-89265-522-4)
 A Free Will Baptist Handbook: Heritage, Beliefs, and Ministries, by J. Matthew Pinson
 Baptist Doctrine: the Doctrine of Foot Washing, by R. L. Vaughn
 Footwashing in John 13 and the Johannine Community, by John Christopher Thomas
 Washing the Saints' Feet shown to be an Ordinance of Christ, by Joseph Sorsby

Legături externe
 http://www.separatebaptist.org: In the Articles of Faith, Article Eight is about the Communion and Feetwashing Service.
 Anabaptists and Footwashing  – a series of articles on history and current practice among Mennonites, Grace Brethren and Church of the Brethren.
 Footwashing as an act of building community – a Brethren viewpoint
 How to conduct a foot-washing service  – a liturgical viewpoint
 Footwashing as a Means of Grace  (a United Methodist approach) by Gregory S. Neal

 Washing of the Feet : Hidden Significance of the Gnostic story in the Fourth Gospel
 Primitive Baptist FAQ:  Feet Washing
 The Ordinance of Feet Washing – a Churches of God General Conference (Winebrenner) viewpoint
 The Footwashing Ritual and the Sacrament of Holy Orders: A New Look at John 13 – a Catholic viewpoint of the import of footwashing as relates to the sacrament of Holy Orders.
 Washing of Feet on Maundy Thursday Armenian Apostolic Church
 Gaining a Dose Of Humility, One Washed Foot at a Time article from The Washington Post, 2 April 2006

Evanghelia după Ioan
Igienă
Obiceiuri sacre
Săptămâna Mare

Spălarea picioarelor


Thiou je mala rijeka u francuskoj prefekturi Gornjoj Savoji i jedna od najkraćih francuskih i europskih rijeka. Zahvaljujući izvorištu u alpskom jezeru Annecyu, na 447 metara nadmorske visine, smatra se jednom od najčišćih francuskih rijeka. U većinskom dijelu svoga kratkoga toka, dugoga 3,5 kilometara, prolazi gradom Annecyem, u kojem vijaganjem i meandriranjem stvara brojne kanale.

Brojni kanali i meandri u Annecyu premošćeni su mostovima i prolazima, zbog čega se taj grad naziva "Alpskom Venecijom", a pojavljuju se i kao česti motiv na gradskim razglednicama i kao pozadina prilikom snimanja oglasa. Thiou je početkom 19. stoljeća odigrao važnu ulogu u gospodarskom razvitku svoga kraja, jer je rijeka korištena kao izvor energije i pogonsko sredstvo u vodenicama i hidroelektranama.

Ulijeva se u rijeku Fier, pritoku Rhone, i dio je razgranate mreže sredozemnog slijeva u francuskom alpskom području. Ušće rijeke nalazi se kod grada Cran-Gevriera, na 425 metara nadmorske visine. Za svoju dljuinu toka, Thiou ima razmjerno veliko porječje, površine 299 četvornih kilometara, kao i vrijednosti prosječnog površinskog istjeka, koje se kreću oko 8-8,5 kubnih metara u sekundi. Najviši vodostaj rijeka ima u kasno proljeće, kada dolazi do kopnjenja snijega u Alpama. Izravna posljedica toga je i svrstavanje u rijeke sa snježnim (alpskim) riječnim režimom, prema kojem rijeka više vode dobiva od otopljenog snijega i leda, nego od padalina. U srednjem i gornjem toku rijeka je pretežito mirnijeg toka, nego u svom donjem dijelu.

Izvori

Rijeke u Francuskoj
Porječje Rhône

Thiou


ABBA: You Can Dance es un videojuego para la videoconsola Wii, desarrollado por Ubisoft. Se anunció el 1 de septiembre de 2011, y fue lanzado el 25 de noviembre de 2011 en Europa y el 15 de noviembre del mismo año en América del Norte. El juego forma parte de la serie Just Dance.

Lista de cancionesCanción

 "*" Indica que la canción tiene dos coreografías.

Véase también
 Just Dance (serie)
 SingStar ABBA
 Michael Jackson: The Experience
 The Black Eyed Peas Experience
 Ubisoft

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial de ABBA: You Can Dance (en español)

Videojuegos de música
Videojuegos de 2011
Videojuegos de Ubisoft
Videojuegos para Wii
ABBA

ABBA: You Can Dance


Periskop, deniz ve kara savaşlarında, harekâtı kolaylaştırmak maksadıyla kullanılan, emniyetli mesafelerden hedefe görünmeden incelemeye yarayan optik bir alettir. Teknisyenler, nükleer araştırmaları da tehlikeli bölgeye yaklaşmadan periskopla gözler. Periskopun en çok kullanıldığı saha denizaltılardır.

Periskopta iki yansıtıcı ayna veya prizma bulunur. Birinci ayna hedeften gelen ışıkları doksan derece kırarak aşağı doğru yansıtır. İkincisiyse bu gelen ışıkları tekrar doksan derece kırarak yatay yönde göze iletir. Periskobun bu özelliği teleskobik yapı ile güçlendirilir. Periskop, mercekler yardımı ile hedefi yaklaştırma, büyütme özelliği kazanır.

Periskop, prensip olarak ters ve doğru yerleştirilmiş iki dürbünün bir tüp içine yerleştirilmesinden ibarettir. Ters dürbünde cisimler olduğundan daha küçük görülmesine rağmen görüş açısı çok büyüktür. Ters dürbünle genişletilmiş görüş sahası doğru dürbünle tekrar büyütülüp yaklaştırılarak gözlenir. Bu duruma göre görüntüyü büyütmek için üst (ters) dürbün görüntüsünün küçültülmesi; alt (doğru) dürbün görüntüsünün ise büyütülmesi gerekir. Bu işlemler periskop kafasına monte edilmiş kolların elle döndürülmesiyle yapılır.

Periskopta görüntüye ve kullanıma tesir eden birçok husus vardır. Fiziki olarak periskopun ince ve uzun olması istenir. Periskobun boyunu uzatmak için ara mercek düzenleri ilave edilir. Boy uzayıp çap daraldıkça ışık kaybı artar. Görüntü büyütme ve görüş açısı mercek çaplarına bağlıdır.
Periskopla yalnız cisimlerin şekli incelenmekle kalmaz, ayrıca hedef, mesafe ve açı göstergeleri ilavesiyle hedefle ilgili daha geniş bilgi de toplanır. Gelişmiş periskoplarda fotoğraf makinaları, ekran görüntüleme, hafıza sistemleri de mevcuttur. Bütün bu parçalar basit bir silindirik tüp boru içerisine monte edilmiştir. Boru çapı küçüldükçe görüş açısı küçülür.

Periskop I. Dünya Savaşında kullanılmaya başlanmıştır. Önceleri siperlerden gözükmeden hedefin incelenmesi maksadı ile yapılan periskoplar, daha sonraları tanklara, büyük kara ve gemi toplarına, denizaltılara da monte edilmiştir. Fiber optiğin gelişmesiyle çok ince çaplı ve uzun periskoplar yapılmıştır. Fiber optik periskoplar insan vücudunun çeşitli yerlerine sondaj yapılarak incelenmesini mümkün kılmaktadır.

Denizaltı periskopları

Periskopun en yaygın olarak kullanıldığı alan denizaltı gemileridir. Periskop, denizaltının gözüdür. Denizaltılar su altında satha yakınken gözükmeden su üstü gemisi gibi seyir yapabilmek için periskop kullanırlar. Denizaltı periskopları hem ince hem de uzun olmalıdır. İnce ve uzun periskoplarda görüş açısı ve ışık şiddeti azdır. Bu eksiklikleri gidermek üzere denizaltı periskoplarına boru boyunca kuvvetlendirici mercekler ilave edilmiştir. Denizaltı periskobunun bir özelliği de dikey ve eksenel yönde hareketli olmasıdır. Dikey hareketle su derinliğine göre periskop boyu ayarlanır. Eksenel döndürme hareketiyle de her açıdaki hedefi görmek mümkün olur. Bu hareketler hidrolik ve mekanik kuvvetlerle sağlanır.

Denizaltı periskoplarında genellikle iki tip büyütme oranı vardır. Değerdeki büyütmede görüş açısı 40° civarındadır. Daha büyük büyütme oranı 6 değerinde olup, görüş açısı 8° civarındadır.

Denizaltı harekâtı sürat istediği için, periskop hareketlerini sağlayan mekanizmalar kolay kullanılabilir özelliktedir. Mesela periskopun alt gözetleme kafasında bulunan eksenel döndürme kolları, aynı zamanda mesafe, ayar ve görüş açısı ayar görevlerini de yapar. Bu kollardan birine bağlı makaralı tel düzeniyle yukardaki prizma ve mercek donanımına dikey eksen yönünde hareket verdirilerek yatay ile 45° açı yüksekliğindeki hedefler de görülebilir.

Modern denizaltı periskoplarında mesafe ölçümü ayrı bir cihazla kendiliğinden hesaplanarak kayıt ve gösterge olarak tespit edilir. Bu cihaza stadimetre denir.

1980'lerde geliştirilen denizaltı periskoplarında ise periskop gözetleme kafasının su üzerinde uzun müddet kalmasına gerek kalmamaktadır. Böylece düşman gemilerinin radarlarına yakalanma ihtimali azaltılmıştır. Periskop bir an satha süzülerek, ekseni etrafında 360°döndürülüp tekrar aşağı çekilir. Periskop merceğinden giren ışık hafızalı ekranda görüntülenerek ekrandan hedef analizi yapılır.

Periskoplardaki diğer özellikler; Periskop optik düzeninde ışık kırılma kayıplarını azaltmak için hedef merceğinin havaya bakan yüzeyi kimyevi olarak ince bir film tabakası ile kaplanır. Bu şekilde yüzeyi kaplanmış mercekli periskopta ışık geçirgenliği % 30-50 arası artar. Görüntü genliği ise % 60 oranında büyür. Bu görüntüde puslanma ve leke olmaz.

Periskop imalatında dikkat edilecek hususlardan biri de, periskop borusunun su ve hava sızdırmamasıdır. Periskop borusu içindeki nemli hava boşaltılarak yerine kuru hava, yani azot gazı doldurulur. Bu şekilde suyun yoğunlaşması önlenerek merceklerde ve prizmalarda buğulanmanın önüne geçilmiş olur.

Denizaltılar
Britanyalı icatları
Optik aletler

Periskop


Winifred Fraser Jacqueline Bisset (født. 13. september 1944 i Weybridge, Surrey, England) er en engelsk filmskuespiller.

Filmografi
 Casino Royale (1967)
 Bullitt (1968)
 Den amerikanske nat (1973)
 Murder on the Orient Express (1974)
 The Deep (1977)
 Backstabbing for beginners (2017)

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra England
Modeller fra England
Briter i 1900-tallet
Briter i 2000-tallet

Jacqueline Bisset


L'année 2022 est marquée, dans le domaine de la fantasy, par les événements suivants.

Événements

Décès

Prix de fantasy

Prix World Fantasy

 Roman : Le Trône de Jasmin () par
 Roman court :  par
 Nouvelle :  par Lauren Ring
 Recueil :  par
 Anthologie :  par , éd.
 Grand maître : Samuel R. Delany et Terri Windling

Grand prix de l'imaginaire

 Roman francophone : Vivonne de Jérôme Leroy
 Roman étranger : Notre part de nuit de Mariana Enríquez
 Nouvelle francophone : Plasmas de Céline Minard
 Nouvelle étrangère : Tous les noms qu'ils donnaient à Dieu d'Anjali Sachdeva Roman jeunesse francophone : Prospérine Virgule-Point et la Phrase sans fin de Laure Dargelos
 Roman jeunesse étranger : Les Guerriers orphelins de Lian Hearn
 Prix Jacques Chambon de la traduction : Mathilde Montier pour Les Tambours du Dieu noir et Ring Shout de P. Djèlí Clark
 Prix Wojtek Siudmak du graphisme : Elena Vieillard pour Citadins de demain de Claire Duvivier et Le Sang de la Cité de Guillaume Chamanadjian
 Essai : La Pulpe et la Moëlle de Serge Lehman (préface des Maîtres du vertige)
 Prix spécial : Alain Sprauel

 Romans - Recueils de nouvelles ou anthologies - Nouvelles
 10 novembre : parution de  de , édité par Brian Sibley et illustré par Alan Lee.

 Films ou téléfilms
 2 septembre – 14 octobre : diffusion de la première saison de la série Le Seigneur des Anneaux : Les Anneaux de Pouvoir''.

Bandes dessinées, dessins animés, mangas

Sorties vidéoludiques

Revues ou magazines

Références

Articles connexes
 2022 en science-fiction

2022 en fantasy


Die kroatische Davis-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft Kroatiens. Der Davis Cup ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Herren-Tennis, analog zum Fed Cup bei den Damen.

Geschichte
1993 nahm Kroatien erstmals als eigenständige Mannschaft am Davis Cup teil. Manche Spieler hatten zuvor schon für das Team Jugoslawiens gespielt. Im Jahr 2005 gelang es Kroatien als erstes ungesetztes Team den Davis Cup zu gewinnen. Im Endspiel in Bratislava setzte sich die Mannschaft knapp mit 3:2 gegen Gastgeber Slowakei durch. 2018 folgte der zweite Titelgewinn. Mit 3:1 besiegte Kroatien Frankreich.

Aktuelles Team
Folgende Spieler standen 2018 im Kader:
 Marin Čilić
 Ivan Dodig
 Franko Škugor
 Borna Ćorić
 Mate Pavić
 Viktor Galović
 Nikola Mektić

Bisherige Kapitäne
 Bruno Orešar (1993–1994)
 Željko Franulović (1994–1997)
 Goran Prpić (1997–2001)
 Nikola Pilić (2001–2005)
 Ivan Ljubičić (2006)
 Goran Prpić (2007–2011)
 Željko Krajan (2011–)

Finalteilnahmen
Die Ergebnisse der Finalteilnahmen werden aus kroatischer Sicht angegeben.

Siehe auch
Kroatische Fed-Cup-Mannschaft

Weblinks

Davis-Cup-Mannschaft
Daviscupmannschaft
Daviscup

Kroatische Davis-Cup-Mannschaft


Gibson SG je električna gitara, punog tijela, američke tvrtke Gibson Guitar Corporation, predstavljen 1961. te u proizvodnji i prodaji do danas (s manjim varijacijama u dizajnu).
Najprodavaniji je model gitare ove tvrtke.

Povijest
Godine 1960. učinjena je revizija starijeg, vodećeg modela tvrtke, gitare Gibson Les Paul (zbog slabije prodaje), te je tvrtka učinila promjene u dizajnu modela. Većina ostalih električnih dijelova (dva pickup-a), materijal (mahagonij) ostali su identični. U početku je na promjenama radio Les Paul (tada pod ugovorom s tvrtkom Gibson), međutim novi model je redizajniran i pušten u prodaju bez njegovog znanja.  Rezultat je model Gibson Les Paul SG. Iako se gitara dobro prodavala, te bila vrlo popularna, Les Paul nije bio zadovoljan izgledom gitare te je tražio micanje svoga imena iz modela. To je i učinjeno 1963., pa je nastao Gibson SG (SG je kratica za engl. "solid guitar", prevedno kao gitara punog tijela).

Tijekom prve tri godine model Gibson SG Standard prodao se u oko 6000 gitara za razliku oko 1700 gitara modela Gibson Les Paul Standard.

Varijante
Godine 1961. na početku prodaje, Gibson je nudio u prodaji četiri varijante modela SG:
 SG Junior
 SG Special
 SG Standard
 SG Custom.

Tijekom godina proizvodnje i prodaje gitare, tvrtka je proizvodila i brojne varijante poput "Special", "Faded Special", "Supreme", "Menace", "Gothic", te varijante autorizirane i potpisane od različitih izvođača. Od 2010. su u prodaji SG Standard i SG Special.

Poznati gitaristi
Neki od poznatih izvođača na SG modelu su: Angus Young, Tony Iommi.

Izvori
 Službene stranice Gibson, pristupljeno 09.08.2017.

Gibson gitare

Gibson SG


Starsys as a term could refer to the following:

Convergent Technologies Operating System
Starsys Company - Merging with SpaceDev

STARSYS


Sátão Portekiz'de aynı adı taşıyan Sátão belediyesine bağlı olan, 18,10 km2 yüzölçümüne sahip, 3.721 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları

Sátão (bucak)


Die Sparkassenstraße () ist eine parallel zur Talfer verlaufende, etwa 400 Meter lange Straße im Westen der Altstadt von Bozen mit bis heute weitgehend erhaltener historistischer Bebauung.

Geschichte
Durch die Bevölkerungszunahme gegen Ende des 19. Jahrhunderts machte sich in Bozen Wohnraummangel bemerkbar. Um dem Abhilfe zu schaffen und das Baugewerbe zu beleben, kaufte die Bozner Sparkasse den Ansitz Hurlach im Westen der Stadt an und baute in den Jahren 1891 bis 1897 eine 400 Meter lange und 15 Meter breite Verbindungsstraße zwischen der Spitalgasse und der Wangergasse. Anlässlich des 50-Jahr-Jubiläums der Regierung von Kaiser Franz Joseph am 2. Dezember 1898 wurde der neue Straßenzug der Stadt Bozen geschenkt. Der Abschnitt nördlich der Museumstraße wurde nach der Sparkasse benannt, jener südlich davon erhielt den Namen der wenige Monate zuvor ermordeten Kaiserin Elisabeth. Nach der Annexion Südtirols an Italien wurde der Name Kaiserin-Elisabeth-Straße am 25. Oktober 1921 beseitigt. Seither heißt auch der südliche Teil Sparkassenstraße.

Verkehr
Bis 1948 fuhr die Straßenbahn, vom Waltherplatz kommend, auf dem Abschnitt von der Aufschnaiterschule bis zum Stadtmuseum, wo sie nach links zur Talferbrücke zur Weiterfahrt nach Gries einbog.
Auf derselben Strecke fahren seither die Stadtbusse.
Von Süden nach Norden ist die Sparkassenstraße als Einbahnstraße befahrbar.

Bebauung

Die Sparkassenstraße ist auf beiden Seiten von mehrheitlich sanierten historistischen Wohnhäusern mit vier oder fünf Geschossen gesäumt. Entlang der Straße entwickelten die Bozner Bürger, die den Baugrund von der Sparkasse um den Preis von 8 Gulden pro Quadratmeter erwarben, eine rege Bautätigkeit. Die Häuser Nr. 6 und Nr. 8 an der Westseite wurden 1905 im Stil der Nürnberger Spätgotik erbaut. Mittel- und Seitenrisalite, Viereck- und Dreieckerker, Ecktürmchen und Fensterumrahmungen prägen die Fassaden. Die Häuser Nr. 3, Nr. 5 und Nr. 7 an der Ostseite sind in neubarockem Stil gehalten und erinnern an die Wiener Ringstraßenarchitektur. Die Häuser Nr. 13 und Nr. 15 erbaute der Unternehmer Albert Canal, Haus Nr. 18 entwarf Julius Mayreder aus Wien im Jahre 1900. Das Gebäude Sparkassenstraße 9 wurde kürzlich abgerissen.

Michaelsburg
Johann Bittner entwarf die neuromanische Herz-Jesu-Kirche in der Rauschertorgasse (1897–1899) und 1900/01 die Michaelsburg, das Kloster der Eucharistiner in der Sparkassenstraße Nr. 1. Dieses Gebäude wies den Weg, den die weitere bauliche Entwicklung der Stadt nehmen sollte, und führte in Bozen den sogenannten Überetscher Stil ein. Bei der Michaelsburg sind gekuppelte Rundbogenfenster, ein großer Torbogen und an der Fassade unregelmäßig verteilte Fenster, teilweise mit Vergitterung, kombiniert.
Die Michaelsburg wird heute als Sitz der Caritas der Diözese Bozen-Brixen genutzt.

Sparkasse
Die Sparkasse hatte sich eine große Parzelle der Straße für sich zurückbehalten. Darauf wurde in den Jahren 1904–1907 in bayerisch-neubarockem Stil nach Plänen von Wilhelm Kürschner der neue Sitz der Bank errichtet.
Da das Gebäude für die Faschisten einen allzu deutschen Charakter hatte, wurde es 1938 in südländisch wirkendem Stil mit Flachdach und Backstein- und Marmorverkleidung umgebaut. Aus demselben Grund wurde auch die Innenausstattung des Baus verfälscht, sodass man heute nur mehr schwer die ursprünglichen Bauelemente erkennen kann.

Stadtmuseum

Direkt gegenüber dem Sparkassengebäude steht das 1901–1905 im Überetscher Stil errichtete Museumsgebäude. Die Pläne dafür stammen vom akademischen Maler Alois Delug, die Bauleitung hatte Stadtbaumeister Wilhelm Kürschner über. Die Gestaltung der Innenausstattung erfolgte nach Plänen des akademischen Malers und späteren Museumsdirektors Tony Grubhofer.
In den Jahren 1934–1938 ließ die faschistische Stadtregierung das Stadtmuseum umbauen und alle deutschen Stilelemente, insbesondere den Turm und die Zinnen entfernen.
1992/93 wurde der Museumsturm wieder aufgebaut. Er ist der einzige öffentlich zugängliche Turm im Zentrum von Bozen.

Österreichisch-Ungarische Bank

1912–1913 wurde an der Ecke zur Museumstraße eine Filiale der Österreichisch-Ungarischen Bank erbaut. 1919 ging sie in den Besitz der italienischen Zentralbank über, die dort bis 1988 eine Filiale betrieb. Seit 1998 beherbergt das Gebäude das Südtiroler Archäologiemuseum. Das Museum ist der Ausstellungsort des Ötzi.

Kaiserin-Elisabeth-Schule

Die neuromanische Elisabethschule (der volle Name lautete: Knaben-Volks und Bürgerschule Kaiserin Elisabeth) in der Sparkassenstraße 24 ist das Hauptwerk von Gustav Nolte und eine der wichtigsten Bauten der Ära Perathoner. Mit diesem "bürgerlichen Gesamtkunstwerk" wollte sich die nationalliberale Stadtführung ein Denkmal setzen. Im Inneren erfuhr die Schule eine äußerst reiche Ausstattung, was der Großzügigkeit der einzelnen Künstler zu verdanken war, die Arbeiten teilweise kostenlos ausführten. An den Holzdecken des Wandelflurs im dritten Stockes bildete Albert Stolz Porträts der Stände und Berufe ab.
Beim Marsch auf Bozen am 1./2. Oktober 1922 wurde die Schule von faschistischen Horden überfallen, die den deutschen Schülern und Lehrern den Zutritt verwehrten und die Umwandlung in eine italienische Grundschule erzwingen wollten. 1923 wurde der Schulunterricht in deutscher Sprache abgeschafft, 1927 der Schulname in Regina Elena (nach der italienischen Königin Elena von Montenegro) geändert. Seitdem beherbergt das Gebäude eine Grundschule mit italienischer Unterrichtssprache. Seit 1946 heißt sie Dante-Alighieri-Schule.

Freie Universität Bozen

Am Südostende der Sparkassenstraße, dem Franz-Innerhofer-Platz, befinden sich Gebäude der 1997 gegründeten Freien Universität Bozen.

Stolpersteine

Im Jahr 2015 wurden im mittleren Abschnitt der Sparkassenstraße (vor dem Haus Nr. 16) fünf Stolpersteine verlegt, die an das Schicksal der Holocaust-Opfer der fünfköpfigen Bozener Familie Carpi erinnern.

Literatur
 Norbert Mumelter: Bozner Geschichte am Straßenrand. Athesia, Bozen 1990
 Irene Raifer: Die Entstehung der Sparkassenstraße in Bozen. Diplomarbeit, Innsbruck 2005

 Renate Brenn-Rammlmair: Stadtbaumeister Gustav Nolte. Der Heimatstil in Bozen 1908–1924. Athesia, Bozen 2007, ISBN 978-88-8266-361-2
 Für die Bank und für die Stadt. 100 Jahre Südtiroler Sparkasse in der Bozner Sparkassenstraße (1907–2007). Südtiroler Sparkasse AG, Bozen 2007.
 Waltraud Kofler-Engl: Baudenkmal mit wechselnder Biographie. Das Sparkassengebäude in Bozen. In: Hannes Obermair et al. (Hrsg.): Regionale Zivilgesellschaft in Bewegung – Cittadini innanzi tutto. Folio: Wien-Bozen 2012. ISBN 978-3852566184, S. 541–563.

Weblinks

Einzelnachweise

Erbaut in den 1890er Jahren
Straße in Bozen
Geschichte Bozens
Straße in Europa

Sparkassenstraße (Bozen)


Nationalpark Cilento, Vallo di Diano og Alburni  (italiensk:Parco Nazionale del Cilento, Vallo di Diano e Alburni er en nationalpark der i provinsen Salerno i regionen Campania i det sydlige Italien. Den blev oprettet i 1991 med et areal på 181.048 hektar hovedsageligt i kuperet terræn på kysten af det Tyrrhenske Hav til Vallo di Diano ved foden af Appenninerne. I 1998 blev nationalpark udpeget til UNESCO-verdensarvsområde. Centrum i nationalparken er byerne Marina di Camerota og den mindre Palinuro.

 Et areal på 395,5 km² blev i 2020 udpeget til biosfærereservat under UNESCO's Menneske og biosfære-program.

Landskabet

Landskabet i Cilentoområdet er meget afvekslende. Ved kysken skifter det mellem sandstrande og stejle klipper. Inde i landet gennemskæres bakkede landskaber af delvist skovbevoksede floddale, men også af olivenplantager og udstrakte bjergområder. Dele af Calore-slugten er fredet ligesom det højeste bjerg, det 1.898 meter høje Monte Cervati. To steder er der også undervandsreservater: Foran Santa Maria di Castellabate "Parco Marino Subacqueo" og øst for Marina di Camerota  Baia degli Infreschi (Riserva Naturale Costa degli Infreschi). Både langs kysten og i floddalene er der mange grotter.

Flora

Nationalparkforvaltningen anslår, at der findes omkring 1.800 vilde plantearter i nationalparken. Omkring 10 % af dem er truede. Primula Palinuri, som er udpeget til nationalparklogo, er endemisk
for området, da den kun findes mellem Kap Palinuro og Maratea-kysten. Også Strandlilje (Pancratium maritimum) er en sjælden art, der forekommer ved kysten.

I kystregionen veksler fyrreskove og maki med olivenlunde. Inde i landet vokser bøg, elletræer, stenege og ægte kastanje.

Fauna
I den bjergrige del af nationalparken yngler kongeørn og dens byttedyr, alpestenhønen og korsikansk hare. Også enkelte ulve findes i området. I de lavereliggende skove findes duehøg og vildkat og en vigtig bestand af billen alpebock (Rosalia alpina). I vandløbene i Caloredalen lever den truede odder, brillesalamander og ildsalamander.

Kulturelle seværdigheder

I Cilento er der tre seværdigheder, der er indskrevet i UNESCO's verdensarvsliste:
 Det arkæologiske område Paestum med de tre velbevarede græske templer.
 Udgravningsområdet for filosofibyen Elea (Velia).
 Karteuserklosteret i Padula
Derudover har mange byer hyggelige historiske bykerner. Seværdige er også ruinerne af de mange middelaldervagttårne langs kysten.

Se også
 Nationalparker i Italien

Kilder og henvisninger

 Officielt websted for Nationalparken (italiensk)
 Parco Nazionale del Cilento, Vallo di Diano e Alburni på parks.it/parco.nazionale.cilento (engelsk)

!
Campania
Verdensarvsområder i Italien
Biosfærereservater under UNESCO


Alexandru Țigănașu ()

Note

Legături externe

Fotbaliști români
Români în viață
Fotbaliști
Sportivi români în viață
Fotbaliști ai CSM Politehnica Iași

Alexandru Țigănașu


Paropsia gabonica je biljka iz porodice Passifloraceae, roda Paropsia.Prihvaćeno je ime.

Raste u Gabonu (Ogooué - Lolo, kod Makandéa, Ngounie, Ogooue - Maritime, Ogouue - Ivindo), Ekvatorskoj Gvineji (Rio Muni). Primjerci su uglavnom pokupljeni na visinama od 19 do 650 metara nadmorske visine.

Nije svrstana u IUCN-ov popis ugroženih vrsta.

Izvori

Vanjske poveznice
Paropsia na Germplasm Resources Information Network (GRIN) , SAD-ov odjel za poljodjelstvo, služba za poljodjelska istraživanja.
The Plant List Paropsia gabonica Breteler

Paropsia

Paropsia gabonica


An Cyrtochilum vierlingii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Willibald Königer. An Cyrtochilum vierlingii in nahilalakip ha genus nga Cyrtochilum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyrtochilum

Cyrtochilum vierlingii


Joachim Nzotungicimpaye était un mathématicien burundais et professeur des universités. Il est né le 7 août 1952 à Bukeye, Burundi et est mort le 9 avril 2021 à Bujumbura, Burundi.

Formation
En 1986, Joachim Nzotungicimpaye a acquis un doctorat en sciences (option physique mathématique) de l'Université catholique de Louvain à Louvain-La-Neuve, sous la supervision de David Speiser. De la même université, il a obtenu une licence spéciale en physique en 1980 ainsi qu'une licence en sciences mathématiques en 1975. Il a complété ses deux premieres années d'études universitaires (candidatures) en sciences mathématiques à l'Université du Burundi en 1973.

Carrière
Après ses études doctorales en Europe, Prof. Nzotungicimpaye a occupé plusieurs fonctions académiques et administratives dans des universités en Afrique - plus particulièrement au Burundi et au Rwanda.

De juillet 1986 à décembre 1989, il a été professeur assistant à l'Université du Burundi. En janvier 1990, il fut promu au rang de professeur associé à la même université où il a continué à travailler jusqu'en mars 2000. Entre avril 2000 et juin 2018, il a été professeur associé à l'Université du Rwanda. A part ses contributions dans l'enseignement et la recherche à cette université, il a initié des projets pour la promotion de l'enseignement et l'apprentissage des sciences et des mathématiques au Rwanda. Aussi, il a été parmi les initiateurs et directeurs d'un centre d'excellence pour l'innovation dans l'enseignement et l'apprentissage des sciences et des mathématiques dans la région de l'Afrique de l'Est.

Après sa carrière au Rwanda, Prof. Nzotungicimpaye est retourné au Burundi où il a été Directeur Assurance Qualité à l'Université Lumière de Bujumbura jusqu'à sa mort.

Enseignement
Pendant plus de 30 ans, Prof. Nzotungicimpaye a conçu, développé, et enseigné plusieurs modules et cours de premier et deuxième cycles universitaires. Entre autres, il a enseigné l'algèbre, la théorie des groupes, la relativité générale, la relativité spéciale, et l'histoire des sciences à l'Université du Burundi; l'analyse mathématique, la géométrie analytique, la théorie des groupes pour les chimistes, la logique mathématique et théorie des ensembles, ainsi que l'histoire et la philosophie des mathématiques à l'Université du Rwanda; la géométrie infinitésimale à l'Institut supérieur pédagogique de Bukavu. De plus, il a dirigé des travaux de fin d'études de plusieurs étudiants originaires de l'Afrique de l'Est - notamment du Burundi, du Rwanda et de la Tanzanie. Certains de ses anciens étudiants sont, à leur tour, devenus des enseignants et professeurs des universités.

Recherches
Prof. Nzotungicimpaye a fait des contributions fondamentales à la théorie des groupes (Groupes de Lie, de Galilée, et de Poincaré) et ses applications en physique théorique et mathématique. Dans ses recherches, Il a collaboré avec des chercheurs de l'Université catholique de Louvain, Université du Burundi, École normale supérieure de Bujumbura, Université du Rwanda, Institut de mathématiques et de sciences physiques et Polytechnique Montréal. Il a effectué des visites de recherche au Centre international de physique théorique en Italie et à l'Institut de mathématiques et de sciences physiques au Bénin. Il a publié dans des revues scientifiques internationales telles que Letters in Mathematical Physics, Journal of Physics, Journal of Physics Communications, et Journal of Mathematical Physics.

Notes et références

Naissance en août 1952
Décès en avril 2021
Étudiant de l'université catholique de Louvain
Décès à 68 ans

Joachim Nzotungicimpaye


Daniel Kahneman (d. 5 Mart 1934 Tel-Aviv) Amerikalı Nobel Ekonomi Ödülü sahibi psikolog.

2011'de Foreign Policy dergisi tarafından en iyi küresel düşünürler listesinde yer aldı. Aynı yıl, araştırmalarının çoğunu özetleyen Hızlı ve Yavaş Düşünme adlı kitabı yayınlandı ve en çok satanlar listesine girdi.  2015 yılında The Economist tarafından dünyanın en etkili yedinci ekonomisti olarak listeledi.

Yaşamı

Kudüs İbrani Üniversitesi'nde psikoloji ve matematik eğitimi aldı. Kaliforniya Üniversitesi'nde psikoloji eğitimine devam etti. Anne Treisman ile evlendi.

Çalışmaları

"Beklenti Teorisi"ni Amos Tversky ile birlikte kuran iki deneysel psikologtan biridir. Bireylerin riskli ve belirsiz koşullardaki karar ve tercih süreçleri ile ilgili bahisler türetip cevaplarını da kendileri vererek binlerce karar örneği geliştirmişlerdir.

Bireylerin sonuçları kesin olan şeyleri abartarak bunlara, sonuçları kesin olmayan şeylerden daha fazla değer verdiklerini kabul etmektedirler. Yani insanlar karışık, riskli durumlarda, karar verirken, her zaman mantıklı ve akılcı davranmazlar.

Mâkul kararlar almayan insan modeli, ekonomi alanında genel kabul görmüş, rasyonel ve mantıklı davranan, kendi çıkarlarını gözeten insan modeliyle çelişmiştir.

Rasyonel ekonomi dünyasına, psikolojinin, zihinselliğin, bahislerin, belirsizlik ve rastgeleliğin girmesini sağlayan Kahneman 10 Aralık 2002'de Stokholm'de Nobel Ekonomi Ödülü'ne layık görülmüştür. Prospect dergisi tarafında 2015 yılının Nisan ayında açıklanan ve yaklaşık 3000 kişi ile yaptığı dünyanın önde gelen düşünürleri anketinde Kahneman sekizinci sırada yer almıştır.

Önemli yayımları

Kitaplar

 Kahneman, D., Slovic, P. ve Tversky, A. (1982). Judgment under uncertainty: Heuristics and biases. New York: Cambridge University Press.
 Kahneman, D., Diener, E. ve Schwarz, N. (ed). (1999). Well-being: The foundations of hedonic psychology. New York: Russell Sage Foundation.
 Kahneman, D., & Tversky, A. (e). (2000). Choices, values and frames. New York: Cambridge University Press.

Makaleler

 Tversky, A. ve Kahneman, D. (1971). Belief in the law of small numbers. Psychological Bulletin, Cilt 76, 105-110.
 Kahneman, D. ve Tversky, A. (1972). Subjective probability: A judgment of representativeness. Cognitive Psychology, Cilt 3, 430-454.
 Kahneman, D. (1973). Attention and effort. Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall.
 Kahneman, D. ve Tversky, A. (1973). On the psychology of prediction. Psychological Review, Cilt 80, 237-251.
 Tversky, A., & Kahneman, D. (1973). Availability: A heuristic for judging frequency and probability. Cognitive Psychology, 5, 207-232.
 Tversky, A. ve Kahneman, D. (1974). Judgment under uncertainty: Heuristics and biases. Science, Cilt 185, 1124-1131. Science Mag Link
 Kahneman, D. ve Tversky, A. (1979). Prospect theory: An analysis of decisions under risk. Econometrica, Cilt 47, 313-327.
 Tversky, A. ve Kahneman, D. (1981). The framing of decisions and the psychology of choice. Science, 211, 453-458. Science Mag Link
 Kahneman, D. ve Tversky, A. (1984). Choices, values and frames. American Psychologist, Cilt 39, 341-350.
 Kahneman, D., ve Miller, D.T. (1986). Norm theory: Comparing reality to its alternatives. Psychological Review, Cilt 93, 136-153.
 Kahneman, D., Knetsch, J.L. ve Thaler, R. H. (1990). Experimental tests of the endowment effect and the Coase theorem. Journal of Political Economy, Cilt 98, 1325-1348.
 Kahneman, D., ve Lovallo, D. (1993). Timid choices and bold forecasts: A cognitive perspective on risk-taking. Management Science, Cilt 39, 17-31.
 Kahneman, D. ve Tversky, A. (1996). On the reality of cognitive illusions. Psychological Review, Cilt 103, 582-591.
 Kahneman, D. (2003). A perspective on judgment and choice: Mapping bounded rationality. American Psychologist,  Cilt 58,697-720.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1934 doğumlular
Yahudi asıllı Amerikalılar
Kaliforniya Üniversitesi öğretim üyeleri
Princeton Üniversitesi öğretim üyeleri
Nobel Ekonomi Ödülü sahipleri
Davranışsal finans
Yaşayan insanlar
İsrailli Nobel Ödülü sahipleri
Amerikalı Nobel Ödülü sahipleri
Kaliforniya Üniversitesinde öğrenim görenler

Daniel Kahneman


Marius Robescu () poet,eseist,critic de teatru, romancier, traducător.

Biografie
S-a născut în familia ofițerului Florian Robescu și a soției sale, Ioana (n. Chiriță). A urmat studii secundare la București (1954-1962), apoi a studiat la Facultatea de Limba și Literatura Română a Universității din București (1962-1967).

A lucrat, începând din 1975, ca redactor la revista Luceafărul." Inteligența ieșită din comun, seducătoarea causticitate, umorul lui special, disciplina lui intelectuală, rigoarea informației, puterea de muncă și, mai ales, perseverența cu care a slujit literatura, erau tot atâtea calități care făcuseră din el unul din scriitorii importanți ai generației 70." (Iolanda Malamen)

Activitatea literară
Marius Robescu a debutat cu poezii în 1965 în revista Luceafărul, fiind prezentat de poetul Ion Gheorghe. Debutul editorial a avut loc doi ani mai târziu cu volumul Ninge la izvoare (1967), urmat de alte volume de poezii: Viața și petrecerea (1969), Clar și singurătate (1972), Utopia ninsorii (1975), Spiritul însetat de real (1978), Pielea minotaurului (1982), Inimile de platină (1984) și Joc și înviere (1985), precum și de antologia de autor Spiritul însetat de real (1980). A mai publicat un volum de povestiri pentru copii (Mușuroiul, 1970) și o colecție de cronici dramatice intitulată Autori și spectacole (1980). A colaborat la revistele Viața românească, România literară, Luceafărul, Tribuna, Steaua etc. A fost distins cu Premiul pentru poezie al Uniunii Scriitorilor pe 1978.

" Marius Robescu este unul dintre cei mai valoroși poeți contemporani. Atrage atenția criticii abia cu volumul din 1978, Spiritul însetat de real titlu care intuiește și reprezintă o nouă sensibilitate a liricii române contemporane, cu toate că, încă de la Ninge la izvoare poetul explora realul în ipostazele lui demitizante. Poetul suferă de prea multă luciditate.: sub crusta aureolată a realului, se descoperă agresiunea acestuia și derizoriul.. Deși structural nu mi se pare că se schimbă, el este un poet care evoluează. Fiecare volum e altceva, dar întregind și nu schimbând o sensibilitate. Această natură puțin prolifică cristalizează greu, însă mai totdeauna în minerale nobile. Indiferent de temele propuse (o nostalgie după inocența copilăriei, civilizația tehnocației, timpul și deteriorarea fiziologicului ca presimțire a morții, somnul, iubirea) lirica lui Robescu se deschide spre un realism caracteristic pentru o arie mai întinsă a poeziei contemporane. "(Petru Poantă)

Criticul Valeriu Cristea îl considera pe Marius Robescu un poet discret, cu o expresie profundă, concentrată și viguroasă, pe care critica literară românească conformistă a întârziat mult timp să-i recunoască valoarea. Poetul era conștient de valoarea lui atunci când scria: "Sub privirile voastre chiar/înnod eu ițele poeziei/cu marile și mărunte fapte ale vieții./Iar voi secerați iarba/și nu-mi împletiți o cunună/treierați boabele/și nu-mi gătiți o pîine./În felul acesta/pier eu din pricina voastră/astfel/pieriți voi degeaba." Poezia lui Robescu purifică și abstractizează realul, susținea Radu G. Țeposu, dovedind sensibilitatea lucidă a autorului. Cu toate acestea, exprimarea poetică ar fi încifrată și prea rece, completa criticul Ion Rotaru. Mult mai reținut, profesorul Al. Piru scria că poetul Robescu ar fi "egal cu el însuși", "liniar" și "exanguu".

Opera
 Ninge la izvoare, versuri, Editura Tineretului, București, 1967;
 Viața și petrecerea, versuri, Editura pentru literatură, București, 1969;
 Mușuroiul, povestiri pentru copii, București, 1970;
 Clar și singurătate, versuri, Editura Cartea Românească, București, 1972;
 Utopia ninsorii, versuri, Editura Cartea Românească, București, 1975;
 Autori și spectacole (1970-1980), București, 1980;
 Spiritul însetat de real, versuri, cu o pref. de Petru Poantă, Editura Cartea Românească, București, 1980;
 Pielea minotaurului, versuri, Editura Cartea Românească, București, 1982;
 Inimile de platină, versuri, Editura Cartea Românească, București, 1984;
 Joc și înviere, versuri, București, 1985;
 Ideogramă: arta insomniei, cugetări, București, 1986;
 Poesii, București, 1996.
Trunchiul și așchia, Editura Muzeul Literaturii Române, 2006

Traduceri
 Jean-Paul Sartre, Greața, București, 1981;
 Jean-Paul Sartre, Cuvintele, în colab. cu T. Cristea, București, 2000.

Note

Bibliografie
 Dana Dumitriu, "Clar și singurătate",România Literară, nr.48, 23 noiembrie 1972
Lucian Raicu,"Clar și singurătate", Critica_foram de viață, Cartea Românească, 1976
Dan Cristea," Spiritul însetat de real", Luceafărul, nr.30, 29 iulie 78
MIrcea Iorgulescu, "Marius Robescu", Scriitori tineri contemporanit, editura Eminescu, 1978
Ion Mircea, "Lebăda neturlburată, Transilvania, nr. 10, 1978
Petru Poantă, "Spiritul însetat de real", Steaua, nr. 10, 1978
Lucian Raicu, "Utopia ninsorii,în " Practica scrisului și experiența lecturii, Cartea Românească, 1978
Lucian Raicu, Spiritul însetat de real, România Literară nr. 35, 31 august 1978
Eugen Simion, Starea de spirit a poeziei, Luceafărul, sâmbătă 23 septembrie 1978
Laurențiu Ulici, "Spiritul însetat de real, Contemporantul, 13 oct. 1978
Șt. Augustin Doinaș, "Când spiritul e într-adevăr însetat de real", România Literară, nr.14, 5 aprilie 1979
Ion Rotaru, "Marius Robescu", în vol. O istorie a literaturii române, vol. III: 1944-1984, Editura Minerva, București, 1987, pp. 472-473.
Iolanda Malamen, "Romanul ca gen literar la poeților", Prefață la romanul Așchia și Trunchiul, 2 vol., 2006

Nașteri în 1943
Decese în 1985
Poeți români

Marius Robescu


Crkva Gospe Anuncijate (Navještenja Blažene Djevice Marije), rimokatolička crkva u Hvaru, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva Gospe Anuncijate prvi se put u izvorima spominje u prvoj polovini 15. stoljeća kao nadarbina plemićke obitelji Zorzi, a izgrađena je na zapadnoj padini brda sv. Mikule i nalazi se u sjeverozapadnom dijelu hvarskoga predjela Burak. Izvorno je stajala na hridinama blizu mora, a u strukturi južnoga zida sakristije, koji se ističe debljinom i nepravilnom strukturom zidanja, neki autori uočavaju ostatke kasnoantičkih obzida. Danas je crkva ugrađena u stambeni blok tako da ima samo dva pročelja, sjeverno i zapadno, koje je okrenuto ka glavnoj ulici Burka. Crkva je jednobrodna građevina građena priklesanim kamenom slaganim u horizontalne redove, ima tlocrt izduljenoga pravokutnika, s glavnim portalom na zapadu i svetištem na istoku. Crkva nema naglašenu apsidu, na sjevernom zidu ima bočni ulaz s pretprostorom, a južno od crkve su sakristija i prostorije bratovštine nad njom. Na sjevernom i južnom pročelju po jedan je polukružni barokni prozor.

Zaštita
Pod oznakom Z-6397 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Gospa Anuncijata

Crkva Gospe Anuncijate u Hvaru


Atiba Hutchinson (Brampton, Ontario, 8 de febrero de 1983) es un futbolista canadiense que juega de centrocampista y se encuentra sin equipo tras abandonar el Beşiktaş J. K.

Trayectoria
Hutchinson comenzó su carrera profesional en la temporada de verano de 2002, jugando un poco con los Nueva York Shooters Región de la Liga Canadiense de Fútbol Profesional antes de firmar con Toronto Lynx de la entonces A-League.

Östers SI
En enero de 2003 firmó con el Östers SI, recién ascendido a la sueca Allsvenskan. Hutchinson anotó seis veces para el Öster durante la temporada de 2003. Con el club relegado fuera de la Allsvenskan, Hutchinson se le concedió una transferencia por una cantidad de £ 1.320.000 y firmó con el Helsingborgs IF en enero de 2004.

FC Copenhague
Hutchinson se trasladó al equipo danés FC Copenhague, donde, para el primer semestre del año, jugó junto el internacional sueco Tobias Linderoth en el centro del campo, últimamente se utiliza en todo el centro del campo y como delantero. Gerente de Ståle Solbakken, dijo en una entrevista con el periódico del fútbol TIPS-Bladet, que vio talentos atacantes de Hutchinson por ser demasiado impresionante para un mediocampista central, diciendo que iba a ser usado más a menudo como extremo.

PSV Eindhoven
El 22 de abril de 2010, Hutchinson firmó un contrato de 3 años con el PSV Eindhoven. Atiba hizo su debut en el PSV en una victoria en casa 6-0 contra el De Graafschap el 14 de agosto de 2010. Hutchinson comenzó la temporada 2010 jugando un papel defensivo como lateral derecho. Sin embargo, con la transferencia a mitad de temporada de Ibrahim Afellay al Barcelona, Hutchinson pudo entrar en su posición más natural del centro del campo. Atiba continuó impresionando con el invierno de anotar su segundo gol de la temporada en un 3-2 victoria contra el Excelsior el 5 de marzo de 2011. Atiba también ayudó a pasar al PSV a los cuartos de final de la Liga de Europa, antes de ser noqueado por el Benfica a mediados de abril al perder 6-3 en el global.

Selección mayor
Hizo su debut con la absoluta de Canadá en enero de 2003 en un partido amistoso contra Estados Unidos.

El 17 de diciembre de 2010 Atiba fue galardonado con el jugador masculino de Canadá del Año por la CSA, por primera vez en su carrera. Hutchinson fue el gran favorito para este premio en 2010 por su juego con el equipo nacional, al unirse a un club europeo bien conocido y convertirse en el primer canadiense en ganar la Superliga danesa.

Hutchinson fue a la Copa de Oro de la Concacaf 2011 como uno de los miembros integrantes de la escuadra de Canadá, fue capaz de participar en el pre-torneo amistoso contra Ecuador y el primer partido de la fase de grupos contra Estados Unidos. Sin embargo, después de la derrota por 2-0 ante los estadounidenses en el Ford Field, Hutchinson sufrió una lesión en la rodilla que le obligó a perderse el resto del torneo.

También ha participado en la selección sub-20 y sub-23.

Goles internacionales

Palmarés

Títulos nacionales

Distinciones individuales
 Asociación de Fútbol Canadiense Premio Elección del ventilador: 2006.
 El Voyageurs Jugador Canadiense Internacional del Año: 2006, 2010
 FC Copenhague Jugador del Año: 2010
 FIFA Jugador del día 8 de octubre de 2010
 Superliga danesa Jugador del Año: 2010
 Jugador Canadiense del Año: 2010

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en Canada Soccer

Personas de Ontario
Afrocanadienses
Pivotes de fútbol
Futbolistas de Canadá
Futbolistas del Toronto Lynx
Futbolistas del Östers IF
Futbolistas del Helsingborgs IF
Futbolistas del FC Copenhagen
Futbolistas del PSV Eindhoven
Futbolistas del Beşiktaş Jimnastik Kulübü
Futbolistas de Canadá en la Copa Mundial de 2022

Atiba Hutchinson


Lorenzo Allievi (18 de noviembre de 1856-30 de octubre de 1941) fue un ingeniero italiano conocido por su trabajo en el estudio del golpe de ariete, una de las principales causas de fallo en sistemas hidráulicos.

Biografía
Allievi nació en Milán, pero se trasladó con su familia a Roma en 1871, donde se graduó en 1879. Trabajó en Nápoles entre 1893 y 1901 como director de Rinascimento di Napoli. Allievi también es el autor de un libro de 1895 llamado Cinematica della Biella Piana (Tipografia Francesco Giannini e Figli, Nápoles 1895) donde da una solución analítica a problemas de diseño de mecanismos.

Tras ello volvió a Roma, donde comenzó a trabajar en el complejo industrial de Terni. En agosto de 1902, durante trabajos de mantenimiento de la planta hidroeléctrica de Papigno (Terni), el cierre brusco de una tubería de agua causó una explosión con graves daños en la planta. Allievi inmediatamente comenzó a investigar qué había pasado y publicó su estudio fundamental sobre el golpe de ariete ese mismo año. Durante los años siguientes continuó trabajando en la planta hidroeléctrica, llegando a ser vicepresidente de la Unión de Industriales de Italia.

Lorenzo Allievi murió en Roma el 30 de octubre de 1941.

Honores

 En 1952, conmemorando los 50 años del incidente de Terni se erigió una gran placa de mármol en la fachada de la planta hidroeléctrica de Galleto, que había sustituido a la de Papigno tras la Segunda Guerra Mundial.
 En 1992 fue honrado al nombrarse el Instituto Técnico de Terni.
 La fórmula de Allievi (la ecuación física que descubrió, y que permite calcular las sobrepresiones causadas por el cierre rápido en una tubería que conduce un fluido durante un golpe de ariete), lleva este nombre en su memoria.

Véase también
 Golpe de ariete

Enlaces externos y bibliografía
 Biografía en el sitio dell ITIS de Terni
 Ceccarelli, M. & Koetsier, T. (2006). Lorenzo Allievi e la cinematica dei meccanismi in Italia nel XIX secolo. En: Storia dell' Ingegneria, Atti del 1 Convegno Nazionale, Napoli, 8-9 de marzo de 2006
 Allievi L (1902). Teoria generale del moto perturbato dell'acqua nei tubi in pressione (colpo d'ariete). Annali della Società degli Ingegneri ed Architetti Italiani, 17(5), 285-325, Milan, Italia. Reimpreso (1903), Atti dell'Associazone Elettrotecnica Itialiana, 7(2-3), 140-196. Reimpreso (1903), Atti del Collegio degli Ingegneri ed Architetti in Milano, junio, 35-88. Y en francés: Revue de Mécanique, 14, 10-22, 230-259, Paris, 1904; tradujo al alemán R. Dubs y V. Bataillard, 1909, Berlín: Springer.)
 Allievi, L. (1913). "Teoria del colpo d'ariete." Nota I-V, Atti dell'Associazione Elettrotecnica Italiana 17, 127-150, 861-900 + planchas, 1129-1145 + planchas, 1235-1253 + planchas, y Suplemento No 1, 1-35 + planchas (en italiano). Reimpreso (1913-1914) en Atti del Collegio degli Ingegneri ed Architetti in Milano 46, 14-49, 336-373, 558-575, 649-667; 47, 39-72. Resumen de V. Reina (1913) en Atti della reale Accademia dei Lincei e Memorie Classe di Scienze Fisiche, Series 5, 9, 317-340 (Nota I) y en Rendiconti della reale Accademia dei Lincei 22, 486-494 (Nota II-III). Tradujo al francés D. Gaden, Dunod, Paris, 1921; tradujo al inglés E.E. Halmos, Riccardo Garroni, Roma, Italia, 1925, incluida en Proceedings of the joint ASCEASME Symposium on Water Hammer, 1933, Chicago, USA (reimpreso en 1949 y 1961).]

Ingenieros de Italia del siglo XIX
Ingenieros de Italia del siglo XX
Nacidos en Milán
Fallecidos en Roma

Lorenzo Allievi


An Elyhordeum arachleicum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Galina A. Peschkova. An Elyhordeum arachleicum in nahilalakip ha genus nga Elyhordeum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elyhordeum

Elyhordeum arachleicum


An Stipagrostis arachnoidea in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Dimitri Ivanovich Litvinov, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni De Winter. An Stipagrostis arachnoidea in nahilalakip ha genus nga Stipagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Stipagrostis

Stipagrostis arachnoidea


Konakören, Samsun ilinin Salıpazarı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin Suluca ve Yenidoğan köylerini sınırlayan kısmında tarihi Garpu Kalesi bulunmaktadır.

Coğrafya
Samsun iline 71,5 km, Salıpazarı ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Salıpazarı'nın mahalleleri

Konakören, Salıpazarı


An Sporobolus balansae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jan Theodoor Henrard. An Sporobolus balansae in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus balansae


Le buste de César de Chiaramonti est l'un des deux portraits acceptés de Jules César avant l'ère de l'Empire romain, avec le buste de Tusculum. Le buste a influencé l'iconographie de César et a donné son nom au type Chiaramonti-Pisa, l'un des deux principaux types de portraits faciaux que l'on peut voir de César de nos jours.

Le buste fait partie de la collection des Musées du Vatican.

Voir aussi
 Buste d'Arles, possible troisième portrait réaliste de César.

Références

Jules César
Jules César
Sculpture en marbre
Sculpture de la Rome antique

Buste de Chiaramonti


Bächtold & Co war ein Schweizer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen aus Steckborn begann 1898 mit der Produktion von Automobilen. Der Markenname lautete Bächtold. 1899 endete die Produktion. Insgesamt entstanden sechs Fahrzeuge.

Fahrzeuge
Das einzige Modell war ein Dreirad, bei dem sich das einzelne Rad hinten befand. Ein Einzylindermotor von De Dion-Bouton trieb die Fahrzeuge an. Lizenzgeber war Egg & Egli.

Literatur

 George Nick Georgano (Chefredakteur): The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile. Volume 1: A–F. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1, S. 485. (englisch)
 Ernest Schmid: Schweizer Autos. Die schweizerischen Automobilkonstruktionen von 1868 bis heute. Auto-Jahr, Lausanne 1978, ISBN 2-88001-058-6, S. 56.

Einzelnachweise

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Schweiz)
Unternehmen (Kanton Thurgau)
Steckborn

Bächtold & Co


Hsuehochloa, monotipski rod bambusa, smješten u vlastiti podtribus Hsuehochloinae, dio tribusa Arundinarieae. Jedina vrsta je H. calcarea, kineski endem iz provincije Guizhou. Podpleme Hsuehochloinae nalikuje podplemu Ampelocalaminae (uz ostalo pahimorfni rizpmi i tri prašnika), no kod ove vrste prašnici su ljubičasti.

Vrsta je izdvojena iy roda Ampelocalamus, i smještena u vlastiti podtribus kao jedini predstavnik. .

Sinonimi
 Ampelocalamus calcareus C.D.Chu & C.S.Chao; Acta Phytotax. Sin. 21(2): 204-206, f. 1 (1983)

Izvori

Arundinarieae

Hsuehochloa


Alco war eine US-amerikanische Marke für Automobile.

Markengeschichte
Die American Locomotive Company war ein Hersteller von Lokomotiven mit Hauptsitz in Schenectady im US-Bundesstaat New York und weiteren Werken an anderen Standorten. 1909 wurde in Providence in Rhode Island zusätzlich die Fertigung von Personenkraftwagen und Nutzfahrzeugen aufgenommen. Der Markenname lautete Alco. Ab 1912 gab es eine Verbindung zur Crane Motor Car Company. Am 22. August 1913 berichtete The New York Times über Gerüchte, dass die Produktion eingestellt werden soll. Der Hersteller prüfte die Zahlen und stellte fest, dass mit jedem Fahrzeug 460 US-Dollar Verlust gemacht wurde. Daraufhin endete die Produktion.

Eine Quelle für Pkw gibt etwa 5000 Fahrzeuge an. Eine Nutzfahrzeugquelle nennt etwa 1000 Lastkraftwagen. Daraus ist nicht klar erkennbar, ob diese 1000 in den genannten 5000 enthalten sind. Allerdings nennt eine andere Quelle 4000 Pkw plus 1000 Lkw.

Mindestens vier Automobile sind erhalten geblieben, darunter ein Rennwagen. Im Hays Antique Truck Museum ist ein Lkw ausgestellt.

Personenkraftwagen

Während der gesamten Bauzeit standen drei bis vier Modelle zur Auswahl. Sie änderten sich in den technischen Daten nur wenig von Jahr zu Jahr. Die Fahrzeuge waren aufwändig in der Herstellung und dementsprechend teuer.

1909 gab es laut einer Quelle drei Modelle. Der 22 HP hatte einen Vierzylindermotor, der mit 22 PS angegeben war, 284 cm Radstand und Aufbauten als Limousine und Landaulet mit jeweils sechs Sitzen. Darüber rangierte der 40 HP oder Model 40 mit einem Vierzylindermotor und 320 cm Radstand als siebensitziger Tourenwagen. Bei ihm ergaben 120,65 mm Bohrung und 139,7 mm Hub 6388 cm³ Hubraum. Der 60 HP oder Model 60 hatte einen Sechszylindermotor, 340 cm Radstand und ebenfalls eine siebensitzige Tourenwagenkarosserie. Die Zylinderabmessungen waren identisch zum mittelgroßen Modell, was 9583 cm³ Hubraum ergab.

1910 kamen Model 16 mit vier Zylindern und 264 cm Radstand als Landaulet-Taxi sowie Model 22 mit vier Zylindern und 284 cm Radstand als Town Car dazu. Eine andere Quelle fasst diese Modelle zusammen und gibt einheitlich 100,0125 mm Bohrung, 111,125 mm Hub, 3492 cm³ Hubraum und 16 PS an. Der 40 HP blieb unverändert, während der 60 HP nun Six genannt wurde. Beide waren in diesem Jahr als Tourenwagen mit sieben Sitzen, Toy Tonneau, Runabout, Limousine und Landaulet erhältlich.

1911 war das kleinste Fahrzeug der Sixteen, der das Model 16 des Vorjahres ablöste. Eine andere Quelle nennt es 22 HP Model 16. Ein verlängerter Hub von 120,65 mm ergab 3791 cm³ Hubraum und 22 PS Leistung. Der 40 HP wurde laut einer Quelle zum Forty und war als Tourenwagen mit sieben Sitzen, Toy Tonneau und Landaulet erhältlich. Ein vergrößerte Bohrung von 130,175 mm ergab 7437 cm³ Hubraum. Die Angabe, dass es nun ein Sechszylindermotor gewesen sei, ist offensichtlich falsch, weil er trotz größerer Abmessungen eine niedrigere PS-Einstufung hat als das 60-PS-Modell. Der Six wurde laut einer Quelle zum Sixty, der nun als Limousine, Tourenwagen mit sieben Sitzen, Runabout, Landaulet und Toy Tonneau erhältlich war.

1912 entfiel das kleinste Fahrzeug. Four und Six, wie die verbliebenen Modellen nun laut einer Quelle genannt wurden, waren jeweils mit den Aufbauten Tourenwagen, Toy Tonneau, Runabout, Limousine, Landaulet und Berline erhältlich.

1913 beschränkte sich das Sortiment auf das Sechszylindermodell, das nun entweder Six oder 54,1 HP Model 11/60 hieß. Der Radstand wurde um ein halbes Zoll auf 339 cm verkürzt. Überliefert sind Tourenwagen mit fünf und sieben Sitzen, Colonial-Limousine und Berline-Limousine.

Zusammen mit Crane entstanden drei Prototypen eines Light Six. Genannt wird ein Sechszylindermotor mit etwa 6,2 Liter Hubraum und 70 PS Leistung. Die Fahrzeuge sollten nur etwa die Hälfte der 60-PS-Modells kosten. Eine Abbildung zeigt einen Tourenwagen.

Quelle:

Rennsport

Harry Grant gewann 1909 und 1910 den Vanderbilt Cup mit einem Alco.

Der Rennwagen wurde Black Beast genannt. Er hatte einen Sechszylindermotor mit T-Kopf. 130,175 mm Bohrung und 139,7 mm Hub ergaben 11.155 cm³ Hubraum. Als Leistung sind 100 PS angegeben. Die Motorleistung wurde über ein Vierganggetriebe und zwei Ketten an die Hinterachse übertragen. Das Fahrgestell hatte 340 cm Radstand. Als Höchstgeschwindigkeit sind 195 km/h angegeben.

Nutzfahrzeuge
Genannt werden Lkw in vier Größen. Einheitlich war die Position des Führerhauses oberhalb von Vorderachse und des Vierzylindermotors, Vollgummireifen und Kraftübertragung mittels einer Kette. Das kleinste Modell bot zwei Tonnen Nutzlast. Der Motor mit 114,3 mm Bohrung und 139,7 mm Hub hatte 5734 cm³ Hubraum und leistete 32 PS. Das nächstgrößere Modell hatte 3,5 Tonnen Nutzlast. Darüber gab es noch einen Fünftonner und eine Ausführung mit 6,5 Tonnen Nutzlast. Diese drei Modelle hatten einen Motor mit 127 mm Bohrung, 152,4 mm Hub, 7722 cm³ Hubraum und 40 PS Leistung.

Eine andere Quelle nennt 284 cm Radstand für das kleinste Modell, 320 cm für das nächstgrößere Modell und 366 cm für die beiden großen Modelle.

Aufsehen erregte im Sommer 1912 eine Fahrt von Philadelphia nach Petaluma über 4145 Meilen (6669 km) mit 3 Tonnen Ladung.

Literatur

 George Nicholas Georgano (Hrsg.): The Complete Encyclopedia of Commercial Vehicles. Motorbooks International, Osceola 1979, ISBN 0-87341-024-6, S. 36 (englisch).
 Albert Mroz: The Illustrated Encyclopedia of American Trucks and Commercial Vehicles. Krause Publications, Iola 1996, ISBN 0-87341-368-7, S. 11–12 (englisch).

Weblinks

 The Classic Car Database Auf classiccardatabase.com (englisch).

Einzelnachweise

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Rhode Island)
Ehemaliges Unternehmen (Providence)
Produzierendes Unternehmen (Providence)
Ehemaliger Lkw-Hersteller (Vereinigte Staaten)
Gegründet 1909
Aufgelöst 1913

Alco (Automarke)


Pakistan bayrağı, Pakistan İslam Cumhuriyeti'nin resmi devlet bayrağı.

Syed Amir-ud-Din Kedwaii tarafından 1906 yılında Tüm Hindistan Müslüman Birliği için dizayn edilmiştir. Pakistan tarafından geliştirilerek 11 Ağustos 1947'de ulusal bayrak olarak kabul edilmiştir.

Bayrak sol köşede beyaz bir şerit olan yeşil zeminden oluşur. Yeşil zemin üstünde  beyaz bir hilal ve yıldız vardır.

Geçmiş
1947'de Hindistan Genel Valisi Louis Mountbatten, Pakistan eyaleti için sol üst köşesinde Birleşik Krallık bayrağı olan Tüm Hindistan Müslüman Birliği bayrağını içeren ulusal bir bayrak önerdi. Bu teklif, Muhammed Ali Cinnah tarafından, Aziz George Haçı yanında İslami bir hilal ve yıldız bulunan bir bayrağın Pakistan halkı tarafından kabul edilmeyeceği gerekçesiyle reddedildi.

Sembolizm
Bayrağın İslami yeşili, Pakistan'ın Müslüman çoğunluktaki nüfusunu temsil ederken sol taraftaki beyaz şerit çeşitli dini azınlıkları (Hindular, Hristiyanlar, Sihler, Zerdüştler vb.) temsil eder. Birleşik hilal ve yıldız, İslam'ın bir sembolü olarak kullanılır. Hilal ilerlemeyi temsil eder ve beş köşeli yıldız ışık ve bilgiyi temsil eder.  Bayrak, Pakistan'ın hem İslam'a hem de dini azınlıkların haklarına olan bağlılığını simgeliyor.

Pakistan Bayrağı, ilhamını Osmanlı İmparatorluğu'nun bayrağından alan Tüm Hindistan Müslüman Birliği'nin orijinal bayrağına dayanmaktadır.

Tasarım
Ulusal bayrağın renk kodları ve ölçüleri aşağıdaki gibidir.

Tarihî bayraklar

Eyalet bayrakları

Günümüz bayrakları

Galeri

Ayrıca bakınız
Pakistan arması

Kaynakça
https://www.fotw.info/flags/pk.html

Bayrak
Ay ve yıldızlı bayraklar
Ulusal bayraklar
Asya bayrakları

Pakistan bayrağı


Renault, Fransız otomobil üreticisi.
 Renault-Mais, Renault marka otomobil ve ticari araçların satış ve satış sonrası hizmetlerini yürüten şirket.
 Oyak-Renault, Oyak ve Renault ortaklığında kurulan şirket.
 Oyak-Renault GSD, Oyak-Renault adına Türkiye'de faaliyet göstermiş eski spor kulübü.

Renault (anlam ayrımı)


Panasonic Lumix DMC-G7 je 4K bezrcalni fotoaparat na tržište izbačen 18. svibnja 2015. od proizvođaća Panasonic.

Specifikacije
Kamera ima 16 MP Live MOS senzor i Venus Engine 9 procesor. Sa svojim micro 4/3 senzorom i 49 zona za fokusiranje slika do 8 slika po sekundi u JPEG, MPO, RAW I RAW + JPEG formatima u JPEG rezoluciji od 4592 x 3448 u prostoru boja sRGB.

Snima 4K video AVCHD ili H.264 formata u 30/24 fps ili 1080p video u 60/30 fps.

Ima ugrađen WiFi ruter preko kojeg postoji mogućnost dijeljenja podataka.

Senzor

 Rezolucija senzora 16 megapiksela
 Vrsta senzora Live MOS
 Veličina senzora Micro Four Thirds (13.0 x 17.3 mm)
 Smanjenje vidnog polja  *2

Osjetljivost (eng. exposure), brzina okida (eng. shutter speed) i white balance

 Osjetljivost ISO 100,200,400,800,1600, 3200, 6400, 12800, 25600 i auto
 White balance automatic, custom, presets
 White Balance Presetovi 2500K - 10000K, cloudy, daylight, flash, incandescent, shade
 Maksimalna brzina okida 1/4000 sekunde
 Minimalna brzina okida 60 sekundi
 Domet osjetljivosti EV 0-18 (ISO 100)

Autofokus

 Tip auto fokusa TTL contrast detection
 Zone autofokusa 49
 AE/AF kontrola Face-priority AF, Subject-tracking AF, Touch Area AF
 Značajke autofokusa Depth From Defocus (DFD) technology, Focus Peaking function

Zaslon i tražilo (viewfinder)

 Tip zaslona LCD
 Rotirajući zaslon da
 Veličina zaslona 3" (7.62 cm)
 Zaslon na dodir da
 Značajke zaslona Touch AF, display brightness control, display color control, display contrast control, display saturation control

 Tip tražila Electronički, OLED
 Značajke automatski senzor oka

Bljeskalica

 tip bljeskalice pop-up bljeskalica
 ISO vrijednost (m / ISO 100)  ISO ~ 6.6
 Značajke AF illuminator, flash +/- compensation, Red eye reduction

Veličina i težina

 Dužina 4.9" (124 mm)
 Dubina 3" (77 mm)
 Visina 3.4" (86 mm)
 Težina 360 g

Formati videa
H.264 - 3840 x 2160 p - 25 fps - 100Mbps

H.264 - 3840 x 2160 p - 24 fps - 100Mbps

H.264 - 1920 x 1080 p - 50 fps - 28Mbps

H.264 - 1920 x 1080 p - 25 fps - 20Mbps

H.264 - 1280 x 720 p - 25 fps - 10Mbps

H.264 - 640 x 480 p - 25 fps - 4Mbps

AVCHD - 1920 x 1080 - 50 fps - 28Mbps

AVCHD - 1920 x 1080 - 50 fps - 17Mbps

AVCHD - 1920 x 1080 - 25 fps - 24Mbps

AVCHD - 1920 x 1080 - 24 fps - 24Mbps

H.264 - 3840 x 2160 p - 30 fps - 100Mbps

H.264 - 1920 x 1080 p - 60 fps - 28Mbps

H.264 - 1920 x 1080 p - 30 fps - 20Mbps

H.264 - 1280 x 720 p - 30 fps - 10Mbps

H.264 - 1280 x 720 p - 30 fps - 4Mbps

AVCHD - 1920 x 1080 p - 60 fps - 28Mbps

AVCHD - 1920 x 1080 - 60 fps - 17Mbps

AVCHD - 1920 x 1080 - 60 fps

AVCHD - 1920 x 1080 - 30 fps - 24Mbps

Ostalo

 Timer 10 sec, 2 sec
 Mjesto za dodatke hot shoe
 Baterija Lithium ion - 1200 mAh

 Ulazi HDMI, micro USB 2.0, composite video/audio

Ostalo
U Njemačkoj, Austriji i Švicarskoj, fotoaparat se zove DMC-G70.

Vanjski izvori
https://www.cnet.com/products/panasonic-lumix-g7/specs/

Fotografija

Panasonic Lumix DMC-G7


16503 Ayato este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
16503 Ayato este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Geisei de Tsutomu Seki. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,31 ua, o excentricitate de 0,25 și o înclinație de 22,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 16001-17000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1990
Centura de asteroizi

16503 Ayato


Kenneth Harlan (26 de julio de 1895 – 6 de marzo de 1967) fue un actor cinematográfico de nacionalidad estadounidense de la época del cine mudo, intérprete principalmente de personajes románticos y aventureros.

Carrera
Nacido en Boston, Massachusetts, se graduó en la Universidad de Fordham, en Nueva York. Harlan actuó por primera vez en el teatro en 1899 en la obra More Than A Queen, como apoyo de la actriz Julia Arthur. A lo largo de casi todo 1916 Harlan viajó en gira con una compañía de bailarines que encabezaba la futura intérprete de Ziegfeld Evan Burrows Fontaine.

La carrera de Harlan se extendió más de 25 años, trabajando en unos 200 largometrajes y seriales. Harlan entró en el mundo del cine en 1916 como primer intérprete masculino a las órdenes de D.W. Griffith, trabajando posteriormente con Constance Talmadge, Lois Weber, Mary Pickford, Katherine MacDonald, y Anna May Wong, entre otras actrices. Harlan estaba dotado para el drama y la comedia, y rodó varios westerns. Pasó con éxito la transición al cine sonoro, llegando incluso a cantar en algunos filmes, aunque las cintas en las que actuó fueron de carácter menor. Aun así, Harlan trabajó hasta 1943, año en el cual se retiró.

Vida personal
Harlan se casó ocho veces, siendo una de sus esposas la estrella de cine mudo Marie Prevost. Fue sobrino del actor y comediante Otis Harlan.

Harlan era mayor de lo que indicaba su año de nacimiento, 1895. En 1909 interpretaba primeros papeles como adulto o papeles coprotagonistas junto a actrices como Ethel Barrymore. Existe un fotograma de Harlan en la obra interpretada por Barrymore "Lady Frederick" en Seattle en julio de 1909. Si su año de nacimiento hubiera sido 1895, Harlan tendría entonces únicamente 14. Sin embargo, el hombre que está junto a Ethel Barrymore, así como el resto del reparto, son considerablemente mayores de 14 añosPor otra parte, no existen evidencias de que Harlan tuviera en la época algún famliar dedicado al teatro.

Kenneth Harlan falleció en 1967 en Sacramento (California), a causa de un aneurisma. Fue enterrado en el Cementerio Hollywood Forever de Los Ángeles, California.

Filmografía

Nearly Eighteen (1943)
The Masked Marvel (1943)
The Underdog (1943)
Melody Parade (1943)
The Law Rides Again (1943)
Girls in Chains (1943)
Daredevils of the West (1943)
Wild Horse Stampede (1943)
You Can't Beat the Law (1943)
Foreign Agent (1942)
Phantom Killer (1942)
Bandit Ranger (1942)
Deep in the Heart of Texas (1942)
Perils of the Royal Mounted (1942)
The Corpse Vanishes (1942)
The Dawn Express (1942)
Klondike Fury (1942)
Black Dragons (1942)
Sleepytime Gal (1942)
Dick Tracy vs. Crime Inc. (1941)
Fighting Bill Fargo (1941)
Dangerous Lady (1941)
King of Dodge City (1941)
Wide Open Town (1941)
Bullets for O'Hara (1941)
Desperate Cargo (1941)
Paper Bullets (1941)
Secret Evidence (1941)
Pride of the Bowery (1940)
Mysterious Doctor Satan (1940)
A Little Bit of Heaven (1940)
Prairie Schooners (1940)
Doomed to Die (1940)
Murder in the Air (1940)
Santa Fe Marshal (1940)
Heroes in Blue (1939)
Dick Tracy's G-Men (1939)
Range War (1939)
Port of Hate (1939)
On Trial (1939)
Sunset Trail (1939)
The Duke of West Point (1938)
Little Adventuress (1938)
The Headleys at Home (1938)
Law of the Texan (1938)
The Wages of Sin (1938)
Pride of the West (1938)
Held for Ransom (1938)
Whirlwind Horseman (1938)
Under Western Stars (1938)
Accidents Will Happen (1938)
Blondes at Work (1938)
Swing It, Sailor! (1938)
Saleslady (1938)
Wallaby Jim of the Islands (1937)
The Mysterious Pilot (1937)
The Shadow Strikes (1937)
Renfrew of the Royal Mounted (1937)
Wine, Women and Horses (1937)
Paradise Isle (1937)
Blazing Sixes (1937)
Gunsmoke Ranch (1937)
Marked Woman (1937)
A Million to One (1937)
Penrod and Sam (1937)
Trail Dust (1936)
Flying Hostess (1936)
Hideaway Girl (1936)
They Met in a Taxi (1936)
The Case of the Velvet Claws (1936)
China Clipper (1936)
Public Enemy's Wife (1936)
San Francisco (1936)
The Walking Dead (1936)
Song of the Saddle (1936)
Movie Maniacs (1936)
Man Hunt (1936)
Cappy Ricks Returns (1935)
Wanderer of the Wasteland (1935)
The Widow in Scarlet (1932)
The Shadow of the Eagle (1932)
Danger Island (1931)

Air Police (1931)
Finger Prints (1931)
Women Men Marry (1931)
Under Montana Skies (1930)
Paradise Island (1930)
Man, Woman and Wife (1929)
United States Smith (1928)
Midnight Rose (1928)
Code of the Air (1928)
Willful Youth (1927)
Streets of Shanghai (1927)
Cheating Cheaters (1927)
Stage Kisses (1927)
Easy Pickings (1927)
Twinkle Toes (1926)
The Ice Flood (1926)
The Sap (1926)
The King of the Turf (1926)
The Fighting Edge (1926)
The Golden Strain (1925)
Bobbed Hair (1925)
Ranger of the Big Pines (1925)
The Marriage Whirl (1925)
Drusilla with a Million (1925)
The Crowded Hour (1925)
The Re-Creation of Brian Kent (1925)
Two Shall Be Born (1924)
On the Stroke of Three (1924)
For Another Woman (1924)
Soiled (1924)
White Man (1924)
Butterfly (1924)
The Man Without a Heart (1924)
The Virgin (1924)
Poisoned Paradise (1924)
April Showers (1923)
The Virginian (1923)
The Broken Wing (1923)
A Man's Man (1923)
East Side - West Side (1923)
Temporary Marriage (1923)
Little Church Around the Corner (1923)
The Girl Who Came Back (1923)
The Beautiful and Damned (1922)
Thorns and Orange Blossoms (1922)
The Toll of the Sea (1922)
The World's a Stage (1922)
The Married Flapper (1922)
I Am the Law (1922)
The Primitive Lover (1922)
Polly of the Follies (1922)
Received Payment (1922)
Dawn of the East (1921)
Woman's Place (1921)
The Barricade (1921)
Nobody (1921)
Lessons in Love (1921)
Mama's Affair (1921)
Dangerous Business (1920)
Love, Honor and Obey (1920)
The Penalty (1920/I)
Going Some (1920)
Dollars and Sense (1920)
The Turning Point (1920)
The Trembling Hour (1919)
The Hoodlum (1919)
The Microbe (1919)
The Law That Divides (1918)
Her Body in Bond (1918)
Midnight Madness (1918)
A Model's Confession (1918)
The Marriage Lie (1918)
The Wine Girl (1918)
The Wife He Bought (1918)
My Unmarried Wife (1918)
A Man's Man (1918)
The Lash of Power (1917)
The Price of a Good Time (1917)
The Flame of the Yukon (1917)
Cheerful Givers (1917)
Betsy's Burglar (1917)

Referencias

Enlaces externos

 Kenneth Harlan en IBDb
 fotogramas de Ken, Ethel Barrymore y otros en Lady Frederick Univ of Washington J. Willis Sayre Collection
 Galería de retratos de Kenneth Harlan en la NY Public Library Billy Rose Collection

Nacidos en Boston
Fallecidos en Sacramento
Actores de cine mudo
Actores de cine de Estados Unidos

Kenneth Harlan


Filme sovietice din: 1968 — 1969 — 1970

Aceasta este o listă de filme produse în Uniunea Sovietică în 1969.

Referințe și note

Legături externe
 Filme sovietice din 1969 la Internet Movie Database

1969
Sovietică, Uniunea
Filme

Listă de filme sovietice din 1969


Sto dana (fra. les Cent-Jours), također poznatо kao Rat Sedme koalicije, obilježilo je razdoblje između Napoleonovog povratka iz progonstva s otoka Elbe u Pariz, 20. ožujka 1815. i drugog vraćanja kralja Luja XVIII., 8. srpnja 1815. (razdoblje od 111 dana).

U ovom razdoblju dogodio se rat Sedme koalicije, koji uključuje Waterloo kampanju, Napuljski rat, kao i nekoliko drugih manjih kampanja. Izraz "les Cent Jours" (sto dana) prvi je upotrijebio pariški prefekt grof Gaspard de Chabrol, u svom govoru pri izražavanju dobrodošlice kralju po povratku u Pariz 8. srpnja.

Napoleon se vratio dok je zasjedao Bečki kongres. Dana 13. ožujka, sedam dana prije nego što je Napoleon stigao do Pariza, vlasti na Bečkom kongresu proglasile su ga progranikom, a 25. ožujka Austrija, Pruska, Rusija i Velika Britanija, četiri velike sile i ključni članovi Sedme koalicije, obvezale su se poslati svaka po 150,000 vojnika, kako bi okončali njegovu vladavinu. Ovo je postavilo osnovu za posljednji sukob u Napoleonskim ratovima, poraz Napoleona u bitci kod Waterlooa, drugo obnavljanje francuskog kraljevstva i trajno izgnanstvo Napoleona na daleki otok Sveta Helena, gdje je umro u svibnju 1821.

Izvori

Napoleonski ratovi
Povijest Francuske do 1914.
Vojna povijest 19. stoljeća

Sto dana


Nebănuitele trepte este un film românesc din 1974 regizat de Maria Săpătoru.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1974 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1974

Nebănuitele trepte


Personnalités

 Ali Bennaceur (né en 1944), arbitre tunisien de football ;
 Béchir Bennaceur (1945-2002), médecin tunisien ;
 Fella Bennaceur (née en 1985), nageuse algérienne ;
 Kenza Bennaceur (née en 1976), nageuse algérienne ;
 Mohamed Chérif Benaceur (né en 1975), footballeur algérien.

Voir aussi
 Benaceur, commune de la wilaya de Touggourt en Algérie.

Bennaceur


Charitate Christi es una encíclica del Papa León XII publicada el 25 de diciembre de 1825 en la que extiende la indulgencia entregada por el pontífice en el Jubileo de 1825 a todo el mundo católico, bajo la lógica de presumir que peregrinaron a Roma y visitaron las cuatro basílicas mayores de la Santa Sede.

Adicionalmente, en esta encíclica el Papa realiza un llamado al clero exhortándolos a que sean menos severos en la administración del sacramento de la Penitencia, no abusando por tanto de potenciales retrasos en la concesión de la absolución de los pecados.

Referencias

Encíclicas de León XII
Iglesia católica en 1825

Charitate Christi


Arte taurino puede referirse a:
La tauromaquia
Arte plástico taurino
Literatura taurina

Arte taurino


Reichertsmühle ist ein Gemeindeteil der Großen Kreisstadt Dinkelsbühl im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde liegt am Walkemweiherbach, der ein rechter Zufluss der Wörnitz ist. Im Südosten liegt das Gaisfeld, im Südwesten das Zollfeld. Die Staatsstraße 2220 führt nach Dinkelsbühl (0,5 km östlich) bzw. an Rain vorbei nach Wolfertsbronn (2,7 km südwestlich).

Geschichte
Die Fraisch über die Reichertsmühle war strittig zwischen dem oettingen-spielbergischen Oberamt Mönchsroth und der Reichsstadt Dinkelsbühl. Das Anwesen hatte die Reichsstadt Dinkelsbühl als Grundherrn.

Infolge des Gemeindeedikts wurde Reichertsmühle dem 1809 gebildeten Steuerdistrikt und der im selben Jahr gebildeten Munizipalgemeinde Dinkelsbühl zugeordnet.

Baudenkmal
 Haus Nr. 1: ehemaliges Wohn- und Mühlengebäude, sogenannte Reichertsmühle, zweigeschossiger Massivbau mit Fachwerkgiebel und Satteldach, im Kern 15./16. Jahrhundert

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Vinzenz (Segringen) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Georg (Dinkelsbühl) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Dinkelsbühl)
Ort im Landkreis Ansbach
Wassermühle im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung
Bauwerk in Dinkelsbühl
Mühle in Europa

Reichertsmühle (Dinkelsbühl)