Michael Barratt (), cunoscut ca Shakin' Stevens, este un cântăreț vocal și compozitor de muzică rock and roll din Țara Galilor. Este cunoscut ca fiind cel mai bine vândut artist britanic al anilor 80. Cariera sa muzicală a început la sfârșitul anilor 60, dar nu a cunoscut succesul comercial până în 1980. Cele mai de succes melodii erau hituri nostalgice, cu influențe din rock and roll-ul și pop-ul anilor 50.

În Marea Britanie, Stevens a avut 33 de hituri incluse în Top 40, printre care și cele patru vârfuri de top, "This Ole House", "Green Door", "Oh Julie" și "Merry Christmas Everyone". Ultimul său single inclus în Top 40 a fost "Trouble" în 2005, dar începând cu anul 2007, cântecul său de Crăciun a intrat în UK Top 75 în fiecare an în luna decembrie. Până acum niciun alt artist nu a mai reușit o asfel de performanță.

Copilăria
Michael Barratt este cel mai mic dintre cei 11 copii ai lui Jack și Mary Barratt. Tatăl său era veteran de război, care a lucrat ca miner, iar mai apoi în domeniul construcțiilor. Acesta a murit în anul 1972, la vârsta de 75 de ani, iar mama sa a încetat din viață în 1984, la vârsta de 79 de ani.

Stevens a crescut în Ely, Cardiff, iar la mijlocul anilor 1960 el și-a format prima trupă rock and roll amator cu câțiva colegi de școală, devenind vocalistul principal al acesteia. Adolescenții au avut câteva spectacole locale sub numele de Denims, după mai multe schimbări de nume.

La sfârșitul anilor 1960, Stevens a fost cooptat în Liga Comunistă Tânără (YCL), ce aparținea de Partidului Tineretului Comunist din Marea Britanie, activând la evenimentele YCL. În acel moment, la YCL a fost asociat cu mai multe personalități de top ale industriei muzicale, inclusiv cu Pete Townshend. Cu toate acestea, Stevens a declarat că organizatorul concertelor era membru al partidului iar trupa a activat doar pentru a-și face datoria.

Pe 7 octombrie 1967, Stevens s-a căsătorit cu soția sa, Carol, cu care are 3 copii. Cei doi au divorțat în 2009, după 42 de ani de căsnicie.

Cariera

The Sunsets
Lucrând ca tapițer și lăptar, Barratt susținea spectacole în cluburile și puburile locale numai în weekenduri. El a fost descoperit de impresarul Paul "Legs" Barrett, pe când Michael era vocalist principal în trupa The Backbeats. Paul a propus o schimbare asupra trupei deja existente, transformând-o într-o trupă de rock and roll inspirat din anii 1950 și schimbându-i numele în Shakin Stevens and The Sunsets, nume inspirat din aliasul unui prieten al artistului.

Cu toate că în anul 1969 trupa a primit sprijin din partea The Rolling Stones, a semnat un contract cu Parlphone Records următorul an și a lansat un album produs cu ajutoru lui Dave Edmunds, Shakin Stevens and The Sunsets nu a cunoscut un succes remarcabil în Marea Britanie. Totuși, aceștia au avut câteva hituri în alte țări, motiv pentru care aceștia au susținut spectacole în Germania, Belgia, Franța și Olanda.

Datorită faptului că vânzările acestora au fost scăzute, multe dintre melodiile trupei înregistrate cu Stevens au devenit articole de colecție după ce acesta a cunoscut succesul. The Sunsets continuă și în prezent să susțină spectacole și turnee anuale în Marea Britanie, Europa și Australia, recent împreună cu nepotul lui Shaky, Levi Barratt.

Elvis! și înregistrarea unui hit
În 1977, Stevens a fost invitat personal de către Jack Good să audieze pentru un rol într-un nou musical, Elvis!. Musicalul portretiza viața muzicianului, iar Shaky a primit rolul lui Elvis tânăr, în perioada sa de glorie.  Datorită succesului acestui spectacol și aparițiilor televizate constante în cadrul diferitor emisiuni, Stevens atinge pentru prima dată succesul real, cu melodia "Hot Dog".

Anii de glorie
În 1979, Stevens semnează un contract de management cu Freya Miller, care se dovedește a fi cel mai de succes de pentru artist. La recomandarea acesteia, Shaky încetează colaborarea cu trupa The Sunsets și se concentrează pe o carieră solo. În 1981, acesta reușește pentru prima dată să ocupe locul 1 în topurile britanice cu melodia "This Ole House". În anii următori reușește să mai ajugă de încă 10 ori în top 5, dintre care cu 3 dintre piese cucerește locul 1, iar cu altele 2, locul 2. Pentru hitul său din 1984 ,"Teardrops", care a ajuns și el în top 5, artistul a colaborat cu chitaristul Hank Marvin, iar de atunci, multe dintre piesele sale au avut în roluri principale muzicieni faimoși ai momentului, cumar fi Albert Lee, Roger Taylor sau Bonnie Tyler.

Albumul său ,"Shaky", a cunoscut de asemenea un succes remarcabil, ocupând prima poziție în topul albumelor din Marea Britanie. La mijlocul anilor 80, acesta s-a reunit cu Dave Edmunds pentru a înregistra albumul Lipstick, Powder and Paint și hitul "Merry Christam Everybody", care a fost de asemenea pe locul 1 în topurile perioadei respective.

Hiturile au continuat, dar apoi la finalul anilor 80 și începutul anilor 90 succesul său a intrat în declin. În anul 1993 Stevens a hotărât să ia o pauză de la înregistrat, urmănd ca în 1999 să se întoarcă la spectacole live și turnee pentru încă 2 ani.

2000-prezent
În 2005, Stevens s-a mai întors încă o dată în topurile britanice cu albumul The Collection, care conținea cele mai cunoscute hituri ale artistului și care a cucerit locul 5 în top. Stevens a fost câștigătorul reality show-ului Hit Me Baby One More Time, ceea ce a dus la relansarea hitului "Trouble" (cover al artistei Pink)/"This Ole House".

În aprilie 2008 Shakin Stevens a participat la Festivalul Glastonbury, deschizând spectacolul în fața unui public imens.

Pentru a sărbători cea de-a 60a zi de naștere a artistului, Chris Evans a organizat așa-numita Shaky Week pe postul său de radio la începului lui martie în 2008, iar mai târziu, muzicianul s-a îmbarcat într-un șir de concerte importante în Marea Britanie și Europa.

În 2010, Stevens ajunge în spital cu senme de epuizare datorate stresului de a lucra la un nou album. Mai târziu s-a dovedit că artistul a suferit un atac de cord datorat efortului fizic, iar în cosecință a fost spitalizat timp de două luni.

În 2011, el și-a revenit complet și a pornit într-un turneu aniversar, iar în 2013 a făcut parte dintr-un program de istorie, Coming Home, cu ajutorul căruia a descoperit informații legate de efectele Primului Război Mondial asupra familiei sale.

Stevens a făcut o apariție în direct la postul de radio Radio X în 2015, pentru a-și promova noul single "Echoes of a Merry Christmas", a cărui profit a fost donat fundației The Salvation Army.

Pe 16 septembrie 2016, Stevens și-a lanat cel de-al douăzecelea album de studio, Echoes of Our Times, iar în 2017 a pornit din nou în turneu în Marea Britanie.

În octombrie 2018, Shakin Stevens a susținut primul său spectacol în Asia, desfășurat în Sri Lanka.

Discografie
Discografia completă: Main article: Shakin' Stevens discography

Referințe

Legături externe

 Website oficial
 Shakin' Stevens pe IMDB

 Shakin' Stevens biography from BBC Wales
 Discografie Shakin' Stevens

Nașteri în 1948
Cântăreți britanici
Muzicieni britanici din secolul al XX-lea
Muzicieni britanici din secolul al XXI-lea
Muzicieni "rock and roll"
Oameni în viață
Britanici cunoscuți sub pseudonimele folosite

Shakin' Stevens


Carl-Frederik Bévort (Copenhaga, 24 de novembro de 2003) é um desportista dinamarquês que compete no ciclismo nas modalidades de pista e rota. Ganhou uma medalha de ouro no Campeonato Europeu de Ciclismo em Pista de 2021, na prova de perseguição por equipas.

Medalheiro internacional

Referências

Ligações externas

Ciclistas da Dinamarca
Ciclistas de pista da Dinamarca
Naturais de Copenhague

Carl-Frederik Bévort


La Vierge à l'Enfant a été peinte par l'un des artistes les plus influents de la fin du  et du début du , le peintre siennois Duccio di Buoninsegna. Cette image emblématique de la Vierge à l'Enfant, vue tout au long de l'histoire de l'art occidental, a une valeur significative en termes d'innovations stylistiques de sujets religieux qui continueront d'évoluer pendant des siècles. Peinte a tempera sur panneau de bois vers 1300, elle est conservée depuis 2004 par le Metropolitan Museum of Art de New York.

Description et influences
En comparant la taille compacte de cette œuvre de  à des retables plus grands et plus illustres et à des fresques à grande échelle, cette Vierge à l'Enfant est considérée comme une image intime et de dévotion. Au-delà de la simplicité abrupte de l'image, on peut commencer à comprendre les changements que Duccio appliquait à la représentation des personnages religieux dans la peinture au début du  (le Trecento italien). Duccio a suivi d'autres artistes italiens innovants de l'époque comme Giotto, qui se sont tous deux efforcés d'aller au-delà du canon purement iconique byzantin et italo-byzantin et ont tenté de créer un lien plus tangible entre le spectateur et les objets du tableau. Par exemple, le parapet qui se trouve au bas de la peinture fonctionne comme une incitation visuelle pour le spectateur à regarder au-delà, et dans le moment d'intimité entre la Vierge et l'Enfant Jésus : c'est l'une des premières peintures de l'époque à utiliser la technique du trompe-l'œil. En même temps, le parapet agit également comme une barrière entre le monde vernaculaire et le sacré.

Influences esthétiques
De nombreux autres éléments de l'intérêt de Duccio pour l'humanisme sont répandus et peuvent être vus dans la robe tendrement drapée portée par Marie et sur les genoux du Christ, le geste enfantin de sa main vers le regard quelque peu austère de la Vierge alors qu'elle anticipe l'avenir du Christ, les couleurs lumineuses employés aux vêtements, et les détails fins trouvés sur la couche intérieure du voile de la Vierge. Ce sont ces qualités distinctes qui façonneront la sensibilité de la peinture siennoise ultérieure et qui donneront à la Vierge à l'Enfant de Duccio une attention et une crédibilité si dignes dans l'histoire de l'art. D'autres détails trouvés sont ceux qui restent dans la tradition byzantine et caractérisent les œuvres antérieures de Duccio, tandis que les qualités les plus innovantes prospèrent au fil du temps. Les détails gravés dans le sol doré sont infimes et difficiles à remarquer de loin, mais ajoutent un élément important à l'image. Des motifs perforés ont été utilisés pour les halos et la conception de la bordure, qui ont tous été inscrits à la main.

Histoire des propriétaires
Comme il est courant pour les peintures des Duecento et Trecento, la propriété et l'emplacement de la Vierge à l'enfant avant le milieu du  sont inconnus. Le premier propriétaire connu du tableau est le comte russe Gregori Stroganoff (1829-1910), qui a déclaré l'avoir repéré dans la boutique d'un marchand, non attribué à un artiste. En 1904, il le prête à une exposition au Palazzo Pubblico de Sienne (Mostra d'arte antica senese). Il l'a conservé dans son palais à Rome, où elle prend le nom de Madone Stroganoff.

Dans sa critique de l'exposition Mostra d'art senese de 1904, l'historienne de l'art Mary Logan Berenson estime que cette œuvre fait partie des pièces « les plus parfaites » de Duccio, il n'est donc pas surprenant que la peinture ait provoqué une réaction impressionnante de la part des spectateurs de l'exposition et plus particulièrement ceux du monde de l'art et de l'histoire de l'art. Après la mort de Stroganoff en 1910, le Duccio a rejoint l'ensemble des œuvres rassemblées par l'homme d'affaires belge Adolphe Stoclet (1871-1949), d'où l'ancien nom du tableau, la Madone Stoclet. Stoclet était connu pour traiter sa riche collection d'art avec la plus grande attention et les a conservées dans les environnements idéaux pour préserver leurs qualités uniques et souvent fragiles. Le Duccio a été montré à quelques expositions en 1930 et 1935 et à des invités choisis de Stoclet chez lui.

Après la mort de Stoclet et de sa femme en 1949, leurs enfants héritent de la Vierge à l'Enfant de Duccio avec le reste des œuvres du collectionneur. Bien que l'œuvre d'art convoitée ait intéressé les chercheurs, ils n'ont pu y accéder qu'à travers des photographies qui documentent heureusement les âges de la peinture et son processus de restauration. Des photographies d'avant sa restauration, et des retouches mineures ultérieures, révèlent toutes le temps passé et la véritable impression de la peinture originale de 1300. Le tableau a été acquis avec retentissement à l'automne 2004 par le Metropolitan Museum of Art pour un montant estimé à 45 millions de dollars, faisant de lui l'objet le plus cher jamais acheté par le musée. Il s'agit d'une acquisition très précieuse non seulement pour sa signification esthétique en termes d'histoire de l'art, mais aussi parce qu'il n'y a que treize peintures de Duccio connues dans le monde.

Controverse
Il y a un débat entre les érudits sur la chronologie la plus précise de la Vierge à l'Enfant de Duccio. Il y a plus de 20 ans de temps où les érudits n'ont pas compté les œuvres de Duccio laissant une estimation discutable, bien qu'assez certaine de la Vierge à l'Enfant, vers 1300. En raison du fait que certaines qualités de la peinture sont byzantines comme la forme ovale du visage de la Vierge et son long nez élégant, et aussi de la nature « d'homme miniature » de l'Enfant Jésus, il n'y a pas de consensus sur la date où la peinture été créée.

Attribution
James Beck, professeur d'histoire de l'art à l'Université Columbia de New York, croyait que la Vierge à l'enfant de Duccio, que le Met date de 1300, était l'œuvre d'un artiste ou d'un faussaire du   pour des raisons stylistiques. Il a souligné ce qu'il considère comme la mauvaise qualité de la peinture et des éléments de contenu qui, selon lui, n'étaient pas encore apparus dans les œuvres d'art de cette période. Le professeur Beck a déclaré : « On nous demande de croire que le modeste petit tableau représente un saut dans le futur de la peinture occidentale en établissant un plan devant Marie et l'Enfant. Cette caractéristique, typique des images de la Renaissance et non du Moyen Âge, n'apparaît que cent ans après la date présumée de l'œuvre...». Les conclusions de Beck ont été publiées en 2007 dans son livre, From Duccio to Raphael : Connoisseurship in Crisis dans lequel il conteste également l'attribution du tableau de la National Gallery de Londres La Vierge aux œillets à Raphaël.

Keith Christiansen, conservateur des peintures européennes du Met, n'est pas d'accord avec l'affirmation de Beck. Christiansen a noté qu'en plus de l'analyse stylistique de la peinture par rapport à d'autres œuvres connues du peintre, le musée a procédé à un examen approfondi de la peinture, y compris la construction du panneau de bois, le dessin sous-jacent de la peinture et la composition des pigments et les a trouvés compatibles avec une attribution à Duccio et une date d'environ 1300. Christiansen a déclaré : « Ce que tout le monde voit comme un signe de qualité et d'innovation, Beck le voit comme une faiblesse. Il n'y a aucune raison de douter de la période et de l'authenticité de l'image ».

Références

Liens externes

Tableau de Duccio di Buoninsegna
Tableau du XIIIe siècle
Vierge à l'Enfant dans la peinture
Œuvre conservée au Metropolitan Museum of Art

Vierge à l'Enfant (Duccio)


Rathjensdorf er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Großer Plöner See under Kreis Plön. Kreis Plön ligger i den østlige/centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Rathjensdorf er beliggende i nærheden af Bundesstraße 430 omkring 2 km nord for Plön. Den er en vejby langs den ca. 1 km lange Alte Dorfstraße. I Trentmoor, har floden Kossau sit udspring.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Plön

Rathjensdorf


Die Route nationale 773, kurz RN 773 oder N 773 war eine französische Nationalstraße, die in drei Teilen zwischen Gaël und der Route nationale 771 bei Donges verlief. Ihre Gesamtlänge betrug 91 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

773
Straße in der Bretagne
Straße in Pays de la Loire

Route nationale 773


«Two Months Off» es una canción de la agrupación británica de electrónica Underworld incluida en su sexto álbum de estudio A Hundred Days Off. Fue lanzada como primer sencillo de este álbum, el . Esta canción fue una de las primeras canciones que lanzaron como dúo, tras el alejamiento de Darren Emerson de la banda.

El sencillo llegó a alcanzar el puesto # 12 en la lista de sencillos del Reino Unido, y se posicionó en la segunda ubicación por tres semanas en las listas de música dance de Estados Unidos.

Contiene samples de "Song For Al" de Don Airey, incluido en el álbum "K2 (Tales Of Triumph & Tragedy)" de 1988.

Formatos y remixes
CD: Junior Boy's Own, JBO5020093 (UK) Part 1/2
 «Two Months Off» (Radio Edit) – 3:58
 «Two Months Off» (King Unique Sunspots Vocal Mix) – 8:17
 «Headset» – 5:58

CD: Junior Boy's Own, JBO5020098 (UK) Part 2/2
 «Two Months Off» – 9:09
 «Two Months Off» (John Ciafone Vocal Remix) – 7:32
 «Tiny Clicks» – 2:13

CD: Junior Boy's Own, JBO5020818 (SE)
 «Two Months Off» (Radio Edit) – 3:58
 «Two Months Off» (King Unique Sunspots Vocal Mix) – 8:17

CD: Junior Boy's Own, JBO5020813 (EU)
 «Two Months Off» (Radio Edit) – 3:58
 «Two Months Off» (King Unique Sunspots Vocal Mix) – 8:17
 «Two Months Off» (John Ciafone Vocal Remix) – 7:32
 «Two Months Off» – 9:09

CD: V2, V2A0009 (AU)
 «Two Months Off» (Radio Edit) – 3:58
 «Two Months Off» (King Unique Sunspots Vocal Mix) – 8:17
 «Two Months Off» (John Ciafone Vocal Remix) – 7:32
 «Tiny Clicks» – 2:13
 «Headset» – 5:58

CD: V2, V2CP 141 (JP)
 «Two Months Off» (Radio Edit) – 3:58
 «Two Months Off» – 9:09
 «Two Months Off» (John Ciafone Vocal Remix) – 7:32
 «Tiny Clicks» – 2:13
 «Two Months Off» (King Unique Sunspots Vocal Mix) – 8:17
 «Headset» – 5:58

CD: Junior Boy's Own, JBO5020093P (UK) promo
 «Two Months Off» (Radio Edit) – 3:58

12": Junior Boy's Own, JBO5020096 (UK)
 «Two Months Off» – 9:09
 «Two Months Off» (King Unique Sunspots Vocal Mix) – 8:17

12": Junior Boy's Own, JBO5020090 (UK)
 «Two Months Off» (John Ciafone Vocal Remix) – 7:32
 «Two Months Off» (John Ciafone Vocal Mix 2) – 7:00

12": Junior Boy's Own, JBO5020096P (UK) promo; V2, V2AB-27753-1 (US) promo
 «Two Months Off» – 9:09

12": Junior Boy's Own, JBO5020090P (UK) promo
 «Two Months Off» (King Unique Sunspots Vocal Mix) – 8:17
 «Two Months Off» (John Ciafone Vocal Remix) – 7:32

Posicionamiento en listas

Referencias

Enlaces externos
 «Two Months Off» en Discogs

Sencillos de 2002
Canciones de Underworld
Sencillos de música electrónica
Canciones en inglés

Two Months Off


Carl Steinhofer (* 27. Juni 1872 in Wien; † 7. Februar 1933 in Graz) war ein österreichischer Architekt.

Leben
Carl Steinhofer besuchte die Höhere Staatsgewerbeschule, die er 1891 abschloss. Nach einigen Praktikumsjahren war er ab etwa 1895 als selbständiger Architekt tätig. 1900 erwarb er die Konzession zum Stadtbaumeister. Als Architekt errichtete er bis zum Ersten Weltkrieg zahlreiche Wohnhäuser, aber auch Kirchengebäude. Danach war er nur mehr als ausführender Baumeister tätig, ehe er infolge einer schweren Erkrankung seinen Beruf ganz aufgeben musste. Steinhofer lebte in seinen letzten Jahren in Graz, unterbrochen durch längere Kuraufenthalte in Opatija an der Adria.

Bedeutung
Steinhofer ist ein typischer Vertreter des Späthistorismus, der bei seinen Profanbauten Formen der Neorenaissance bevorzugte. In der Nachfolge Friedrich von Schmidts schuf er mehrere Kirchenbauten im Backsteinstil.

Werke

 Clubhaus der Wiener Cyclisten, Rötzergasse 16, Wien 17 (1893–1895)
 Villa Mlaker, Kapfenberg (1898)
 Miethaus, Hamburger Straße 6, Wien 5 (1899)
 Miethaus, Paffrathgasse 6, Wien 2 (1899)
 Kaiser-Franz-Joseph-Jubiläumskirche, Kamitz bei Bielitz-Biala, Österreichisch-Schlesien (1899)
 Friedhofskapelle, Kamitz bei Bielitz-Biala, Österreichisch-Schlesien (1900)
 Evangelische Christuskirche, Trautenau, Böhmen (um 1900)
 Heilandskirche Mürzzuschlag, Roseggergasse 9, Mürzzuschlag (1900) unter Denkmalschutz
 Wohnhaus Ludwig Köllner, Große Sperlgasse 12, Wien 2 (1901)
 Miethaus, Böcklinstraße 48 (ehem. Valeriestraße), Wien 2 (1901)
 Miethaus, Hofmühlgasse 18, Wien 6 (1901)
 Wohn- und Geschäftshaus, Millöckergasse 6, Wien 6 (1902)
 Miethaus, Zollergasse 25, Wien 7 (1903)
 Wohn- und Geschäftshaus, Zollergasse 15, Wien 7 (1904)
 Miethaus, Große Sperlgasse 25, Wien 2 (1906)
 Miethaus, Haidgasse 4, Wien 2 (1906)
 Herz-Jesu Pfarrkirche, Stockern (1907–1908)
 Wohn- und Geschäftshaus, An der Hülben 1, Wien 1 (1909) unter Denkmalschutz
 Miethaus, Capistrangasse 2–4, Wien 6 (1910)
 Miethaus, Neubaugasse 31, Wien 7 (1910)
 Miethaus, Theobaldgasse 17, Wien 6 (1910)
 Katholische Kirche, Weinern (1911) unter Denkmalschutz
 Miethaus, Graben 16, Wien 1 (1912) (gemeinsam mit Pietro Palumbo)
 Miethaus, Nelkengasse 4, Wien 6 (1912)
 Miethaus, Habsburgergasse 3, Wien 1 (1912)

Weblinks

Architekt (Österreich)
Person (Cisleithanien)
Österreicher
Geboren 1872
Gestorben 1933
Mann

Carl Steinhofer


Die Litauische Badmintonmeisterschaft 2006 fand vom 4. bis zum 5. Februar 2006 in Tauragė statt. Es war die 44. Austragung der nationalen Titelkämpfe von Litauen im Badminton.

Medaillengewinner

Weblinks
http://www.badminton.lt/index.php?m=10&nuot=27&tid=66

2006
Badminton 2006
Badmintonwettbewerb in der Rajongemeinde Tauragė

Litauische Badmintonmeisterschaft 2006


João Milton Prates (Montes Claros, 15 de julho de 1922 — Rio de Janeiro, 05 de outubro de 1973) foi um aviador brasileiro,que serviu no 1º Grupo de Aviação de Caça da Força Aérea Brasileira que atuou em conjunto com a FEB na campanha da Itália, durante a Segunda Guerra Mundial.

Biografia

Tendo nascido em Montes Claros, no norte do Estado de Minas Gerais, filho de Euzébio Castelar Prates e Olga Vieira de Mello Prates, logo foi residir no Rio de Janeiro. Se tornou 2ºxxxx Tenente Aviador da Reserva Convocado, durante a Segunda Guerra Mundial, exerceu a função de Piloto de Combate da Esquadrilha Azul com o código C1 (2º). Realizou 55 missões de combate, a primeira em 12/11/1944 e a última em 15/04/1945. No que seria sua 56ª missão, em 20 ABR 45, seu P-47 (S/N 42-26774) sofreu uma pane na decolagem, o que resultou em um acidente no fim da pista. Com o forte impacto do avião no solo, seu corpo, ao ser lançado fora da nacele do avião, chocou-se com uma borda metálica que provocou um grande talho na testa, e um descolamento grande do seu couro cabeludo. Foi logo socorrido e levado para o atendimento de urgência às pressas para o 12º Hospital Geral de Livorno, Itália.

Na aviação civil foi piloto oficial do Presidente Juscelino Kubitschek e amigo de Oscar Niemeyer. Foi o principal responsável pela construção do Catetinho, primeira residência presidencial de Brasília. Foi diretor da Caixa Econômica Federal de Brasília, tabelião do 19° Ofício de Notas do Rio de Janeiro em 1960.

O Catetinho

Conforme relato de  Juscelino Kubitschek, a ideia da construção do Catetinho veio de João Milton Prates:
""Tudo começou numa conversa de bons amigos. Naquele período, tinha toda a minha atenção concentrada nas obras para a transferência da capital. Apesar disso, o clima que se respirava no País era de descrença, por um lado, e de oposição, do outro. Mesmo assim, eu ia a Brasília umas duas vezes por semana; mas pouco demorava ali, por falta de alojamento. Foi aí que João Milton Prates, aviador, e que fora meu piloto durante o meu tempo de governador de Minas Gerais, lançou esta ideia num grupo de amigos meus: "Vamos dar uma casa ao presidente?"

Minissérie "JK"
João Milton Prates foi uma das personalidades reais retratadas na minissérie brasileira JK, escrita por Maria Adelaide Amaral e Alcides Nogueira e levada ao ar no primeiro trimestre de 2006 pela Rede Globo. O aviador foi interpretado pelo ator Juliano Righetto.

Referências

Aviadores do Brasil
Pracinhas
Pessoas da Segunda Guerra Mundial
Brasileiros do século XX
Naturais de Montes Claros

João Milton Prates


185638 Erwinschwab este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
185638 Erwinschwab este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la La Sagra par l'Observatorio Astronómico de Mallorca. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 2,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 185001-186000
 Centura de asteroizi

Referințe

Familia  Nysa

Obiecte astronomice descoperite în 2008
Centura de asteroizi

185638 Erwinschwab


فيجاياوادا (تعرف أيضاً باسم بَزَوادة أو بزاوادا) هي مدينة تقع في ولاية أندرا براديش الهندية. توجد بها محطة قطارات تعد من أنشط المحطات في الهند. يمر من خلالها نهر كريشنا، كما يتدفق فيها نهر بوداميرو بالإضافة إلى ثلاث قنوات، وهي حالة فريدة إذ أنه من النادر أن يتدفق نهرين في مدينة واحدة. فيجاياوادا هي ثالث أكبر مدن الولاية بعد حيدر أباد وفيساخاباتنام. يوجد بها عدد من الكليات والجامعات منها كلية KBN. للمدينة ثلاث دوائر انتخابية رئيسية في غرب المدينة، وفي وسطها، وفي الشرق. للمدينة مقعد واحد في مجلس الشعب لوك سابها. من أبرز المعالم: معبد كاناكا دورغا، ومانغالاغيري، وسد براكاشام.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لفيجاياوادا:

توأمة
لفيجاياوادا اتفاقيات توأمة مع:
 موديستو

أعلام
 سيفا إس. باندا
 سميتا
 جيفا
 أ. جي. ك. جوكهيل
 كوماري
 بانيرجي

المصادر

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي

فيجاياوادا
بلدات في مقاطعة كريشنا
عواصم سابقة في الهند
مدن الهند
مدن في أندرا برديش
مدن كبرى في الهند
مدن مقدسة عند الهندوس
مواقع أثرية في أندرا برديش

فيجاياوادا


Hitman, IO Interactive tarafından geliştirilen bir video oyunu serisi. Bilgisayar dışında birçok farklı platform üzerinde yer almaktadır. Bunların dışında William C. Dietz tarafından yazılan bir roman, Xavier Gens tarafından yönetilerek, Timothy Olyphant'ın Ajan 47 karakterini canlandırdığı, 2007 yapımı bir film yer almaktadır. Ayrıca Rupert Friend'in Agent 47 karakterini canlandırdığı, 2015 yapımı Hitman: Agent 47 isimli bir filmde yer almaktadır.

 Hitman: Codename 47 (Eylül 2000)
 Hitman: Silent Assassin (Mayıs 2002)
 Hitman: Contracts (Nisan 2004)
 Hitman: Blood Money (Eylül 2005)
 Hitman: Absolution (Kasım 2012)
 Hitman (Mart 2016)
 Hitman 2 (Kasım 2018)
 Hitman III (Ocak 2021)

Konu
Ajan 47 (Hitman) dünyanın en tehlikeli suçluları DNA'lari tarafından yaratılmış bir klondur. Romanya'da 5 Eylül 1964 tarihinde yeraltı bir klonlama laboratuvarında Dr. Wolfgang tarafından süper kiralık katiller operasyonunda yaratılmıştır, operasyonun amacı bu DNA'larla bir ordu kurmaktı. Diğer klonlarıyla beraber laboratuvarda büyüyen Hitman/Agent 47 henüz 6 yaşındayken profesörleri yetenekleriyle hayretler içine düşürmüştür hem fiziksel hem de psikolojik olarak. Sosyal açıdan çok sessizdi ve her zaman etrafındaki kişilere dikkat ederdi. Ancak hızlılığı ve soğuk kanlılığı ilk olarak 1984'te görünmüştür, bu dönemde bir doktora muayene amacıyla gönderilen Hitman/Agent 47 bulabildiği bir iğneyi doktora defalarca batırmıştır. Ağır yaralanan doktor bulunduktan sonra, Ajan 47'nin kendisi için çok hızlı ve fazla güçlü olduğunu belirtmiştir. Olaydan sonra sorunsuz bir şekilde hücresine geri gönderilen Ajan 47, kaçmayı başarır, bunu yapmasının sebebi bazı kesimlerin ona fazla yaklaşmasından dolayıydı. Yıllar sonra laboratuvara geri dönen Ajan 47, klon yapımı ile ilgili dosyaları ele geçirmek için yaratıcısını ve diğer klonlarını öldürür. Bir kiralık katil firması "ICA HQ" (International Contract Agency Headquarters) için çalışmaya başlayan Ajan 47'nin yine buradan tek temas ettiği kişi Diana adında bir kimsedir (kendisi hakkında tek bilinen budur). Çok sayıda tanınmış ve tanınmamış insanı öldüren 47, kendi alanında uzmandır. Aslında FBI ve CIA böyle bir kişinin var olmadığını öne sürer ve aslında sadece kendisi ilk ve tek yaşayan 1. sınıf insan klonudur. İşini iyi yapmasına rağmen başı beladadır. Çünkü, 47'nin DNA'sı insan klonlamaları için bir tariftir ve bir yandan onu ele geçirip DNA'sını kullanıp ordu kurmak isteyenler, diğer taraftan ise herhangi bir ordu olayını önlemek için onu öldürmek isteyenler vardır.

47 numarası Hitman'in kafasının arkasındaki sayıların son iki numarasıdır: 640509-040147

640509 rakamları ise doğum tarihi olan 5 Eylül 1964'ü göstermektedir.

Oyun özellikleri
Ana oyun karakteri olan Ajan 47 modeli çok poligonlu, en az 8 eklemli yüksek çözünürlüklü bir modeldir. Kaplama olarak siyah takım elbise, beyaz gömlek ve kırmızı bir kravat ile siyah deri eldiven bulunmaktadır.

Profesyonel bir tetikçi olan Hitman'in yönlendirildiği oyunda hedefe ulaşmanın birden fazla yolu vardır ancak bazı bölümlerde sessizlik (düşmanına fark etmeden yaklaşma) ve fark edilmeme (kim olduğunu ele vermeden bir hedefi yok etme) oldukça önemlidir.Ajan 47 hiçbir zaman yanından ayırmadığı   Silverballer(ya da AMT hardballer) taşır.Oyunun bazı serilerinde bu silahı modifiye etmek mümkündür.

Kontrol
Oyuncu, oyunun başından sonuna dek Ajan 47'yi yönetmektedir (her bölümde aralarda gösterilen sinematik segmentler ve ajanlara iş bağlayan International Contract Agency (ICA) çalışanı Diana Burnwood'un kahramanımıza verdiği brifinglerin anlatıldığı kısımlar hariç). Oyun genel olarak bir FPS olarak tanımlanmasına ve bu kategorinin başarılı örnekleri arasında yer almasına rağmen, aslında karaktere bir 3. kişi kamerasından (İng. Third Person Shooter) ve arka açıdan bakılmaktadır. 4 yöne olan ana hareketler dışında zıplama, eğilme, atlama ve iki yana hafifçe eğilme hareketleri de bulunmaktadır. Oyun içinde yer alan bazı modellerde (örneğin: merdiven, kutular vb.) tırmanma ve uzun mesafe atlama (örneğin: bir balkondan diğer bir balkona vb.) özelliği de bulunmaktadır. Ayrıca kahramanımız, hedefe ulaşmak için öldürdüğü ya da başka yollarla etkisiz hale getirdiği insanların kıyafetlerini alarak tanınmamak, cesetleri sürükleyip gizlemek gibi yeteneklere de sahiptir.

Hitman oyunları

Hitman (seri)


Uni Tools este o firmă din România, înființată în anul 2006. Obiectul de activitate al Uni Tools este comerțul de mașini și utilaje industriale.

Uni Tools oferă consultanță tehnică gratuită clienților săi. Compania a participat de-a lungul anilor la diferite târguri dedicate domeniului de activitate.

Branduri comercializate

 Unior
 Eklind
 Tome Feteira
 Irega
 Nexus
 Gravurem
 Wilpu
 Josef Haunstetter
 Lenox Tools
 Irwin Tools
 Kronus
 Tivoly
 Bohrcraft
 Diager
 Stayer
 Ozat
 Kudos
 Struc
 Metrie
 Kappa
 Boa
 Edma
 Zbirovia
 Egamaster
 USH
 Cobit
 ASW
 Wekador
 MetalMinotti
 Port-Bag
 Onci
 Trafee
 EDN
 Elbe Woodtools
 Fantacci
 Pilana
 Bipico
 Lenker
 Wellerhaus
 Le Ravageur
 Pinie
 Insize
 Stahlwille
 Sioux
 Snap-On
 SAM
 BMS
 WGB
 Friedrich
 Samedia
 Sumbitec
 Siba
 Nortec
 Krino
 Helios
 Klingspor
 Loctite
 Compac
 SKF
 Bosch
 Divinol
 Carbochim
 Renania
 Rothenberger
 Dichtomatik
 LTI
 Rocast

Note

Legături externe
 www.unitools.ro - site oficial, catalog online și platformă de ofertare
 www.MagazinOnlineScule.ro - magazin online al Uni Tools

Fondări în 2006
Companii din Timișoara

Uni Tools


King Narai the Great (, ,  ) or Ramathibodi III ( ) was the 27th monarch of Ayutthaya Kingdom, the 4th and last monarch of the Prasat Thong dynasty. He was the king of Ayutthaya Kingdom from 1656 to 1688 and arguably the most famous king of the Prasat Thong dynasty.

His reign was the most prosperous during the Ayutthaya period and saw the great commercial and diplomatic activities with foreign nations including the Middle East and the West. During the later years of his reign, Narai gave his favorite – the Greek adventurer Constantine Phaulkon – so much power that Phaulkon technically became the chancellor of the state. Through the arrangements of Phaulkon, the Siamese kingdom came into close diplomatic relations with the court of Louis XIV and French soldiers and missionaries filled the Siamese aristocracy and defense. The dominance of French officials led to frictions between them and the native mandarins and led to the turbulent revolution of 1688 towards the end of his reign.

Narai's reign was also known for the 1662–1664 invasion of Burma, the destruction of the briefly independent port city of the Sultanate of Singgora (1605–1680), and the conflict he had with the English East India Company.

The presence of numerous foreigners from the French Jesuits to the Persian delegates has left historians with rich sources of material on the city of Ayutthaya and its conflicts and courtly life in the seventeenth century that otherwise would not have survived the complete destruction of the capital in 1767.

Birth and name
Prince Narai was born on 16 February 1632 to King Prasat Thong and his consort, Princess Sirithida (), who was a daughter of Songtham. Prasat Thong had just usurped the throne from the ruling Ayutthaya dynasty in 1629 and founded a dynasty of his own. Narai had an siblings younger sister Princess Si Suphan (or Princess Ratcha Kanlayani), elder half-brother Prince Chai, and an uncle Prince Si Suthammaracha.

The Royal Chronicle of Ayutthaya: Royal Recension Version recorded that "In that year [1633], the princess consort gave birth to a son. When the royal family glanced at the infant, they saw the baby had four arms before having two arms as normal. Upon learning this, the king thought it was a miracle. He therefore named his son Narai." The name Narai is from Sanskrit Narayana, a name of Hindu god Vishnu who has four arms.

Succession
Upon Prasat Thong's death in 1656, Prince Chai succeeded his father as King Sanpet VI.

However, it was a Thai tradition to give brothers a higher priority over sons in succession. Prince Sudharmmaraja plotted with his nephew, Prince Narai, to bring Sanpet VI down. After nine months of ascension, Sanpet VI was executed following a coup. Narai and his uncle marched into the palace, and Si Suthammaracha crowned himself king. Si Suthammaracha appointed Narai as the Uparaja, or Viceroy of the Front Palace. However, Narai was also an ambitious prince and had requested Dutch support against his uncle. Si Suthammaracha's rule was weak and he fell under the control of Chao Phraya Chakri, an ambitious mandarin who also wanted the throne.

In 1656, Narai and his uncle finally alienated each other. Si Suthammaracha lusted after Narai's sister, Princess Ratcha Kanlayani. He ordered his soldiers to surround her residence and entered the house. The princess hid in a book chest and it was smuggled into the Front Palace, where she reunited with her brother.

Enraged at his uncle's behavior, Narai decided to take action. He drew his support from the Persian and Japanese mercenaries that had been persecuted during his father's reign. He was also supported by the Dutch East India Company, as well as his brothers and the Okya Sukhothai, a powerful nobleman. On the Day of Ashura, the Persians, Japanese and Dutch stormed the palace. The prince engaged in single combat with his uncle, until the king fled to the Rear Palace. Si Suthammaracha was captured and was executed at Wat Khok Phraya on 26 October 1656.

Domestic policy

Domestic policies in King Narai's reign were greatly affected by the interference of foreign powers most notably the Chinese to the north, the Dutch to the South, and the English who were making their first forays into India to the west. Policies revolved around either directly countering the influence, or creating a delicate balance of power between the different parties.

In 1660, the Chinese invaded the Burmese capital at Ava to capture Zhu Youlang, the last Southern Ming emperor. Sensing a possible weakening of Burmese influence in the northern vassal states, King Narai began the Burmese–Siamese War of 1662–64 to bring Chiang Mai under the direct control of Ayutthaya. Although the expedition was successful in taking control of Lampang and other smaller cities, a second expedition had to be conducted to bring Chiang Mai under control in 1662. After stopping a Burmese army incursion in 1663 at Sai Yok, Narai led an army of 60,000 in an invasion of Burma, capturing Martaban, Syriam, Rangoon, Hongsawadi, and then in 1664 laid siege to Pagan. After "causing many casualties in dead and wounded and capturing many prisoners of war", the Siamese retreated.

Narai also handed over control of Mergui to French officer Chevalier de Beauregard and his small French garrison. At the same time, he also granted a concession of the strategic port of Bangkok to Beauregard, with the view of countering Dutch influence.

King Narai also built a new palace at present-day Lopburi ("Louvo" in the French accounts) utilising the expertise of Jesuit architects and engineers. European influences are clearly evident in the architectural style, especially the use of wide windows. The move to Lopburi was arguably prompted by the Dutch naval blockade of Ayutthaya in 1664 to enforce a fur monopoly.

Foreign affairs

Although Catholic missions had been present in Ayutthaya as early as 1567 under Portuguese Dominicans, King Narai's reign saw the first concerted attempt to convert the monarch to Catholicism under the auspices of French Jesuits who were given permission to settle in Ayutthaya in 1662. The conversion attempt ultimately failed and arguably backfired but Catholics were to remain in Siam up to the present day.

The most remarkable aspect of King Narai's reign were the diplomatic missions that he sent and received during his reign. Missions were sent as far afield as France, England, and the Vatican, although at least two missions were lost at sea. Ties with states closer to Ayutthaya were not neglected as missions were also sent to Persia, Golconda (India), China, as well as other neighbouring states.

Undoubtedly, the most celebrated of these missions were those to Europe, in particular France. In 1673, a French ecclesiastical mission arrived at the Siamese court with letters from Pope Clement IX and King Louis XIV of France. King Narai reciprocated by sending a mission to France in 1680 led by Phya Pipatkosa. Although the mission was lost at sea near Madagascar, the French would respond positively by sending a commercial mission to Ayutthaya headed by Monsignor Pallu in 1682.

Rising French influence

Most controversially, King Narai allowed the rise of Constantine Phaulkon, a Greek adventurer who first arrived in Ayutthaya in 1675, formerly worked for the English East India Company. Phaulkon was introduced into the court by minister of foreign affairs and trade Kosa Lek in 1681 as a quick-witted interpreter and quickly gained the royal favor. In 1682 he served as the interpreter during the royal audience with François Pallu, who arrived with letters from Louis XIV. Within a few years, Phaulkon had managed to ingratiate himself with the king and became Narai's closest counselor. Phaulkon suggested a plan for the reconstruction of the fort of Mergui in polygonal European style, which was strongly opposed by Kosa Lek. Kosa Lek was later accused of receiving bribes from peasants who did not want to be drafted into the Mergui construction. He was flogged to death under royal orders.

The second half of Narai's reign was a period of growing French influence as facilitated by Phaulkon. Under Phaulkon's guidance, King Narai balanced the influence of the Dutch by favouring the French. Phaulkon also encouraged French interest by initially leading them to believe that the king was about to convert to Catholicism. Although King Narai did display a degree of interest in Catholicism, he also displayed an equal interest in Islam and there is no concrete evidence that he wished to convert to either. However, both Catholic and Islamic missions were to come to the conclusion that Phaulkon was responsible for their failures. Siamese courtiers also resented Phaulkon's influence and he quickly became the focus of xenophobic sentiments at court, with the future King Phetracha at their head.

Narai responded the French by the dispatch of Siamese mission to France in January 1684 led by Khun Pijaivanit and Khun Pijitmaitri accompanied by missionary Benigne Vachet. They reached Calais by November and eventually had the French royal audience. Louis XIV sent de Chaumont as chief ambassador, and de Choisy to lead the French mission in 1685 to return the Siamese ambassadors and to convert Narai to Catholicism. The mission contained a large number of Jesuit priests and scientists. Colbert sent his letter to Phaulkon to instruct him to persuade the Siamese king to concede to French requests with the promises of granting him the rank of count.

Though he did not convert to Christianity, Narai agreed to allow the French troops to be stationed in Siamese ports. Chevalier de Forbin was made commander of the Bangkok fort and trained Siamese armies in Western warfare. Several Siamese forts including Mergui, Ligor, Singora (Songkhla), Lavo, and Ayutthaya itself were reconstructed in European style. Another Siamese mission to France was led by Phra Visutsundhorn (Kosa Pan, younger brother of Kosa Lek) and Guy Tachard in 1686 with enthusiastic European reception. A fragmentary Siamese account of the mission compiled by Kosa Pan was re-discovered in Paris in the 1980s. In 1686, a revolt broke out in Ayutthaya, caused by the Makassars whom were seeking asylum in Siam after being expelled by the Dutch Empire. Constantine Phaulkon and Forbin mobilized the defence of the Kingdom, with the forces of Ayutthaya made up from a coalition of French, English and Siamese troops. The Makassars were subsequently defeated and Narai had many burnt at the stake.

Samuel White, the English governor of Mergui fort, appointed by Narai and a close associate of Phaulkon, entered into conflict with the English fleets from India in 1687, leading to the English blockade of Mergui. The Siamese native mandarins massacred the local Englishmen out of frustration. With English fleets threatening his kingdom, Narai decided to placate the English and executed the mandarins.

In 1687 the new French mission left Brest for Ayutthaya. The mission included Kosa Pan returning home, Guy Tachard again, Simon de La Loubère, Claude Céberet du Boullay, and General Desfarges. A French army regiment was sent with this mission to be stationed in Siamese forts with Desfarges as the military commander. Narai agreed to station French troops at Mergui and Bangkok, both with Western-style forts.  Desfarges was stationed at Bangkok. (The fort is now called the Vijaiprasit Fort  later the royal fort of King Taksin). The last Siamese embassy was led by Ok-khun Chamnan in 1688 visiting Rome and Pope Innocent XI.

The "Revolution" of 1688

Narai spent his whole reign reducing the power of native mandarins that had caused much bloodshed during his predecessors' time. He firstly supported Persian, and later, the French guards and advisors, against the Thai mandarins. Even his ascension to the throne was orchestrated by Persian mercenaries. The French eventually enjoyed special favors from religious affairs to the military activities. One of the critical turning points was concerned with the construction of the French forts and military barracks in Bangkok, near the mouth of the Chao Phraya River. In dealing with the activities, the French mostly depended on Constantine Phaulkon, the king's favorite. The threat of the French military presence reportedly was felt among the court nobles. All in all, factionalism, favoritism and nepotism became widespread.  The native mandarins somehow managed to retain their powers, most notably Kosa Lek.

Petracha, Commander of the Royal Regiment of Elephants, emerged as the leading "nationalist". Petracha had familial connections to Narai, with his mother being the king's wet nurse and his sister being the king's concubine.

Narai was said to fear fathering a son. He therefore ordered abortions to be carried out on any of his impregnated consorts. However he adopted the son of a minor mandarin with the name of Phra Pi and named him his successor. The young prince was embraced by the French, who managed to convert him to Catholicism.

Matters were brought to a head when King Narai fell gravely ill in March 1688 while staying in his Lopburi palaces. Aware of the coming succession dispute, in May 1688, Narai called together his closest councillors: Phaulkon, Phra Phetracha, and Phra Pi, and nominated his daughter, Kromluang Yothathep, to succeed him. The three councillors were to act as regents until the princess took on a partner of her choice from one of the two Siamese councillors.

When Narai was seriously ill with no hopes of recovery, on 18 May 1688 Phetracha had a successful coup and arrested Narai himself, Phra Pi, and his half-brothers Prince Aphaithot and Prince Noi. Phaulkon was summoned to the palace, there he and his French officers were surrounded and disarmed. Phaulkon was thrown to the palace dungeon and brutally tortured.

After questioning Phra Pi, he discovered Phra Pi had conspired with Phaulkon to assume the throne, and Phra Pi was executed on 20 May.  Further questioning of Phaulkon revealed a plot to raise a rebellion, and he too was executed by Phetracha's adopted son Luang Sorasak on 5 June. Narai, on his deathbed, was unable to do anything, except curse Phetracha and his son. Luang Sorasak then had Prince Aphaithot and Prince Noi executed.

Phetracha soon ordered his troops to attack the French troops led by General Desfarges at the start of the Siege of Bangkok. On the death of King Narai on 10/11 July, Phetracha proclaimed himself king. After withholding the siege for four months and later a negotiated settlement, the French soldiers were allowed to return to France.  Only the Dutch were allowed to trade in the capital before the French and English finally ended their dispute with Siam.

Legacy

Although King Narai's reign witnessed the greatest extent of foreign influence at the Siamese court, his diplomatic achievements were to be reversed by his successor. It is debatable whether the new introspective attitude of his successors contributed to the weakening and eventual fall of Ayutthaya. On the other hand, the curtailing of foreign influences in the court may have prevented the colonisation of Ayutthaya. Nevertheless, his reign's diplomatic achievements contributed to him being posthumously styled "the Great," one of seven recognised as such in the history of Thailand.

At the same time, the records of those involved in the diplomatic missions, particularly those from the west, have allowed historians to obtain a rare glimpse into the world of the Ayutthayan court as most original Ayutthaya records were destroyed with the city in 1767. These include the French accounts of the Chevalier de Chaumont, the Abbé de Choisy, Fr. Tachard, Claude de Forbin, de la Loubere and the Persian account of Muhammad Rabi' ibn Muhammad Ibrahim. Domestically, the relative stability during his reign also gave rise to the revival of Siamese literature during his reign.

Further afield, one of the main streets of the city of Brest as well as another in Marseilles have been named "Rue de Siam" to commemorate Narai's missions, whilst an ancient street in Lopburi Province, where Narai dwelt at the time he received the Chevalier de Chaumont, has been named "Rue de France" by the Thai government in 1985 to commemorate the 300th anniversary of the relations between the two countries.

In addition, among the gifts that were exchanged between the Siamese and the French courts, two items from Siam were to have an unexpected impact on French history. The items were a pair of silver cannons that were eventually stored in the Royal Furniture Repository in Paris since they were classed as gifts rather than weapons. After failing to find usable weapons at the Arsenal, rioting Parisians broke into the Repository and discovered some 20 cannons. However, the Siamese cannons were the only ones that still functioned, and so they were hauled to the Bastille. The date was 14 July 1789.

In King Narai's reign, Thai literature flourished, especially royal panegyrics. The "Eulogy of King Prasat Thong" about the king's father was probably composed early in the reign, and the "Eulogy of King Narai" around 1680.

King Narai Hospital, the main hospital of Lopburi Province is named after him.

Ancestry

See also
France-Thailand relations
Constantine Phaulkon
Claude de Forbin
François-Timoléon de Choisy

Notes

References

 Cruysse, Dirk van der (2002). Siam and the West. Chiang Mai: Silkworm
Sportes Morgan (1993),Pour la plus grande gloire de Dieu, le Seuil, Paris
 Marcinkowski, M. Ismail (2005). From Isfahan to Ayutthaya: Contacts between Iran and Siam in the 17th Century. With a foreword by Professor Ehsan Yarshater, Columbia University . Singapore: Pustaka Nasional
 Muhammad Rabi' ibn Muhammad Ibrahim, J. O'Kane (trans.) (1972). The Ship of Sulaiman. London: Routledge
 Smithies, M. (1999). A Siamese Embassy Lost in Africa 1686: The Odyssey of Ok-khun Chamnan Chiang Mai: Silkworm Books
 Smithies, M., Bressan, L., (2001). Siam and the Vatican in the Seventeenth Century. Bangkok: River
 Smithies, M., Cruysse, Dirk van der (2002). The Diary of Kosa Pan: Thai Ambassador to France, June–July 1686. Seattle: University of Washington Press
 Smithies, M. (trans.), Cruysse, Dirk Van der (2002). Siam and the West 1500–1700. Chiang Mai: Silkworm Books
 Wyatt, D.K. (1984). Thailand: A Short History. Chiang Mai: Silkworm Books

External links

1632 births
1688 deaths
Buddhist monarchs
Prasat Thong dynasty
Kings of Ayutthaya
17th-century monarchs in Asia
Thai male Chao Fa
Princes of Ayutthaya
17th-century Thai people

Narai


Rhipidistia, também conhecido como Dipnotetrapodomorpha, é um clado de peixes de Sarcopterygii que inclui os tetrápodes e Dipnoicos. Rhipidistia anteriormente se referia a um subgrupo de Sarcopterygii consistindo de Porolepiformes e Osteolepiformes, uma definição que agora está obsoleta. No entanto, como a compreensão cladística dos vertebrados melhorou nas últimas décadas, um Rhipidistia monofilético agora inclui todos os Tetrapoda e os Dipnoicos.

Rhipidistia inclui Porolepiformes e Dipnoi. A fossilização extensiva de Dipnoicos contribuiu para muitos estudos evolutivos desse grupo. A evolução da suspensão autostílica da mandíbula, na qual o osso do palatoquadrado se funde ao crânio e o "coração linfático" que bombeia a linfa (mais tarde perdido em mamíferos e pássaros voadores), são exclusivas deste grupo.

O momento preciso em que a Coana evoluiu é debatido, com alguns considerando os primeiros rhipidistianos como os primeiros coanatos.

Relacionamentos
O cladograma apresentado abaixo é baseado em estudos compilados por Philippe Janvier e outros para o Tree of Life Web Project, e Swartz 2012.

Ligações externas
 palaeos.com page
 Taxonomicon page

Sarcopterygii

Rhipidistia


Jörg Bauser (* 30. Januar 1928 in Stuttgart; † 24. Juli 2017) war ein deutscher Jurist.

Leben
Bauser legte 1953 an der Rechts- und wirtschaftswissenschaftlichen Fakultät der Universität Tübingen seine Promotionsschrift vor. Er wurde 1961 zum Landgerichtsrat und 1971 zum Landgerichtsdirektor ernannt. Von 1984 bis 1993 war er Präsident des Landgerichts Heilbronn.

Ehrenamtlich übernahm er von 1992 bis 1993 das Amt des Vorsitzenden der Kreisverkehrswacht Heilbronn. Bis 2002 war er Vorsitzender des Bewährungshilfevereins Jugendhilfe Unterland e. V.

Ehrungen
 1994: Großes Verdienstkreuz der Bundesrepublik Deutschland

Schriften
 Die Rechtsformen der gemeindlichen Gaswirtschaft und die staatliche Energieaufsicht, Tübingen, Diss. v. 20. Juli 1953

Einzelnachweise

Richter (Landgericht Heilbronn)
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes
Person (Heilbronn)
Deutscher
Gestorben 2017
Geboren 1928
Mann

Jörg Bauser


Este artigo lista os Estados que integraram em dado período de tempo a  Sociedade das Nações desde sua fundação em 1920 até 1946, ano da última assembleia geral. A organização foi o primeiro organismo intergovernamental da história do mundo e reuniu grande parte das potências regionais e mundiais do período de sua atividade, tendo sido criada mediante o Tratado de Versalhes de 1919 e dissolvida oficialmente em 17 de julho de 1947. Entre 1920 e 1939, um total de 63 países tornaram-se Estados-membros da Sociedade das Nações. O Pacto que estabeleceu formalmente a Liga das Nações foi incluído no Tratado de Versalhes e entrou em vigor em 10 de janeiro de 1920 e foi substituído gradualmente pela Carta das Nações Unidas a partir de 1945.

A Liga das Nações manteve sua maior amplitude de 58 Estados-membros ativos entre 28 de setembro de 1934 (quando o Equador foi admitido na organização) e 23 de fevereiro de 1935 (quando o Paraguai desligou-se). Neste período, apenas Costa Rica (22 de janeiro de 1925), Brasil (14 de junho de 1926), Japão (27 de março de 1933) e Alemanha (19 de outubro de 1933) haviam se retirado da organização enquanto o Egito aderiu ao Pacto tardiamente em 26 de maio de 1937.

Os Estados-membros fundadores da organização (listados desde a primeira data de adesão e em ordem alfabética) ingressaram todos em 10 de janeiro de 1920, sendo estes: Argentina, Austrália, Bélgica, Bolívia, Império Britânico, Canadá, Chile, China, Colômbia, Cuba, Checoslováquia, Dinamarca, El Salvador, França, Grécia, Guatemala, Haiti, Honduras, Índia, Itália, Libéria, Países Baixos, Nova Zelândia, Nicarágua, Noruega, Panamá, Paraguai, Irão, Peru, Polónia, Portugal, Roménia, Sião, África do Sul, Espanha, Suécia, Suíça, Uruguai, Venezuela, Iugoslávia, Áustria, Bulgária, Finlândia, Luxemburgo, Albânia, Estônia, Letônia, Lituânia, Hungria, Irlanda, Etiópia, República Dominicana, México, Turquia, Iraque, União Soviética, Afeganistão e Equador.

Dos 42 Estados-membros fundadores, apenas 23 (ou 24 contando com a França Livre) ainda eram membros quando a Liga das Nações foi dissolvida em 1946. Outros 21 países ingressaram na organização entre 1920 e 1937, mas sete destes retiraram-se ou foram suspensos antes de 1946. Entretanto, a União Soviética foi o único país a passar pelo processo de suspensão compulsória da organização mediante a invasão da Finlândia em 1939.

Apesar de formular o conceito da organização e ratificar o Pacto que a constituiu, os Estados Unidos nunca se juntaram formalmente à Liga das Nações, operando "em cooperação" sem aliar-se oficialmente. Outros países que seguiram este modelo de atuação na organização foram Arábia Saudita, Iêmen, Mongólia, Nepal e Butão. Por outro lado, nenhum dos microestados europeus (Andorra, Liechtenstein, Mônaco, San Marino e Vaticano) jamais manifestou interesse em integrar a Liga das Nações.

No IX Congresso das Nacionalidades Europeias - cimeira da Liga das Nações realizada em Berna - as Comunidades autónomas espanholas de Galiza, País Basco e Catalunha foram reconhecidas como nações. Sobretudo, tais territórios eram subordinados à Espanha e representados pelo governo espanhol.

Membros do Conselho Permanente
Com a criação da Sociedade das Nações, o Conselho Permanente foi simultaneamente estabelecido como órgão diretivo. Devido à sua importância no funcionamento da organização, os Estados-membros foram subdivididos entre Membros Permanentes e Membros Temporários segundo o Artigo 4 do Pacto da Liga das Nações:

Entre os permanentes estavam as potências vitoriosas da Primeira Guerra Mundial (1914-1918): Reino Unido, França, Japão, Itália e Estados Unidos, embora este último país tenha assumido formalmente sua posição. O pacto previa a expansão do quadro de Membros Permanentes e Temporários (Artigo 4.2). Desta forma, o Conselho foi acrescido de Alemanha e União Soviética em 1926 e 1934, respectivamente.

Estados-membros

Ver também
 Estados-membros das Nações Unidas
 Lista de monarcas soberanos durante a Segunda Guerra Mundial

Sociedade das Nações
Sociedade das Nações

Lista de Estados-membros da Sociedade das Nações


La saison 2020 du Championnat des Bahamas de football est la douzième édition de la BFA Senior League, le championnat de première division des Bahamas. Les onze formations engagées sont réunies au sein d'une poule unique où elles s'affrontent à deux reprises.

À la suite de la pandémie de Covid-19, la compétition est définitivement arrêtée durant le mois de mars, après 6 journées disputées. Aucun titre de champion n'est décerné et aucun club n'est relégué.

Les clubs participants

Compétition
Le barème de points servant à établir le classement se décompose ainsi :
 Victoire : 3 points
 Match nul : 1 point
 Défaite : 0 point

Classement

|valign=top align=left width=50%|

|}

Matchs

Bilan de la saison

Voir aussi

Références

Liens internes
 Championnat des Bahamas de football

Liens externes
  Page complète sur la saison sur RSSSF

2019-2020
Bahamas
2020 aux Bahamas

Championnat des Bahamas de football 2020


Brom (Br), Antoine Balard tarafından 1826 yılında keşfedilen halojen ametal. Yunanca dışkı gibi koku anlamındaki bromosdan gelmiştir.

Doğada Na, K, Be, Mg bromürler halinde bulunur. Deniz suyunda az miktarda bulunan bromürlere deniz bitkilerinde, bazı maden yataklarında rastlanır. Oda koşullarında koyu kızıl renkli sıvıdır.

Brom, yaygın olarak deniz sularında elde edilen bromürlerin Cl2 ile reaksiyonundan elde edilir.

2 Br- + Cl2 → 2 Cl- + Br2

Diğer bir elde edilişi ise,  katı sodyum bromürün sülfürik asit ile reaksiyonu  sonucunda elde edilen gaz formdaki HBr'in yine sülfürik asit ile yükseltgenmesi ile gerçekleşir.

NaBr (k) + H2SO4 (s) → HBr (g) + NaHSO4 (k)

2 HBr (g) + H2SO4 (s) → Br2 (g) + SO2 (g) + 2 H2O (s)

Bundan başka, laboratuvarda çeşitli bileşiklerinin bozunması ile veya yan ürün olarak da elde edilmesi mümkündür.

Bileşikleri

Brom bileşikleri, sanayide ve laboratuvarda geniş kullanım alanına sahiptir.

Elektronegatif yapısı nedeniyle, brom elektropozitif elementlerle kolayca tuz oluşturur. Doğada da en çok alkali ve alkali toprak metallerinin tuzları olarak bulunur.

Brom, elektronegatif yapısı sayesinde organik sentezlerde de kullanılmaktadır.

Önlemler
Moleküler brom oldukça reaktif olduğu için, sıvı hâlde cilde temasından kesinlikle kaçınılmalıdır. Ete temas hâlinde kısa bir süre içinde temas bölgesi tamamen erir ve bölgedeki tüm dokular geri dönüşümsüz olarak kaybolur.

Gaz hâldeki bromun solunmasından kaçınmak gerekir. Solunum sistemini tahriş eder. Ölümcül olabilir.

Kaynakça

Elementler
Halojenler
Ametallar
Oksitleyici maddeler

Brom


Paul William Scott Anderson (født 4. marts 1965 i Wallsend) er en britisk filminstruktør, -producer og manuskriptforfatter.

Udvalgt filmografi

Eksterne henvisninger

Filminstruktører fra Storbritannien
Filmproducere fra England
Manuskriptforfattere fra England

Paul W.S. Anderson


عدلي الخطيب ويُكنى أبو فاخر، هو قياديٌ بارز في حركة فتح - الانتفاضة ومسؤول الدائرة السياسة ومفوض التعبئة والتنظيم وهو الرجل الثاني في الحركة بعد العقيد أبوموسى وكان له دوره هام في انتفاضة فتح في ايار عام 1983 وكان في منتصف السبعينات إبان الحرب الأهلية نائب قائد قوات اجنادين والمفوض لسياسي العام للقوات في عام 1989 تم انتخابه العضو الثامن للحركة وجاء ذلك في المؤتمر الخامس للحركة الذي ترأسه عدلي الخطيب، في عام 2006 قام بتقديم استقالته، ردا على اعتقال أبو خالد العملة أثناء انشقاق فتح الإسلام.

وفي عام 2008 نشب خلاف حاد داخل حركة فتح حول قرارات أبو موسى بالفصل لبعض الكوادر، فقاد عدلي الخطيب حركة تمرد على هذه القرارات، ومن ثم اعتكف في المنزل، لحين تم احتواء الأزمة وأعيد انتخابه نائبا لأمين السر ومسؤولا للدائرة السياسية للحركة، وهو من الشخصيات الفلسطينية السياسية البارزة في الساحة الفلسطينية.

أعضاء حركة فتح

عدلي الخطيب