Fang Lizhi(ch.: 方励之 ,  ) a fost un fizician-relativist chinez, disident, considerat parțial responsabil pentru revoltele studențești din piața Tiananmen.

Biografie
În anul 1957 a fost exclus din Partidul comunist Chinez pentru critica adresată de acesta la adresa tratării marxiste a fizicii. A predat apoi la Universitatea de știință și tehnologie Keda din Beijing.

În anul 1966 a fost exilat la o fermă comunală pentru a fi reeducat.
După moartea lui Mao Zedong în 1976 a fost primit din nou în partid. Mai mult ca atât i s-a încredințat postul de președinte al unei secții a Universității Keda din Beijing.

În anul 1981 a fost vizitat de profesorul italian Remo Ruffini de la Universitatea "La Sapienza" din Roma, cu care au început să colaboreze la restructurarea cercetării și predării la Universitățile din China. În anul 1982 a fost organizat în China cel de al 3-lea Simpozion internațional "Marcel Grossmann", consacrat relativității generale, care a atras o atenție sporită a cadrelor didactice și științifice din China. În anul 1985 Fang Lizhi a fost vizitat de Stephen Hawking, această perioadă marcând o epoca de restructurare a învățămîntului superior, nu doar în domeniul științelor exacte, ci și al celor umaniste.
Aceste reforme aveau loc pe fundalul opoziției din partea liderilor comuniști ai Chinei Hua Guofeng și Deng Xiaoping.
În anul 1989, în timpul demonstrațiilor studențești din piața Tiananmen s-a refugiat la ambasada SUA din Beijing, iar peste un an i s-a permis să părăsească China împreună cu soția.
Ulterior a întreprins cercetări științifice la Observatorul astronomic al Universității Cambridge din Marea Britanie și Universitatatea Arizona din Tucson (SUA), pănă la deces.Este înmormăntat la East Lawn Palms Mortuary & Cemetery la data de  14 aprilie 2012.

Publicații și memorii
Fang Lizhi a redactat (în colaborare cu Remo Ruffini, A. Hewitt, G. Burbidge)  un număr de conferințe internaționale în domeniile astrofizicii și cosmologiei în anii 1980. Este autorul un număr mare de publicații în domeniul astrofizicii și gravitației, găurilor negre. Printre cărțile mai cunoscute se numără:
Cosmology of the early Universe (în colaborare cu Remo Ruffini): Singapore, World Scientific (Advanced Series in Astrophysics and Cosmology. Volume 1), 1984, 309 p.
 From Newton's laws to Einstein's theory of relativity. (coautor: Y. Chu)Science Press, Beijing, China and World Scientific Publishing Co., Singapore. 8+112 pp.(1987). ISBN 9971-978-36-9.
 Creația Universului("Yuzhou de chuangsheng" în limba chineză), care a fost publicată în anul  1987, a avut o circulație largă în rândul cititorului chinez.

Este de asemenea autorul cărții de eseuri:
Fang, Lizhi (1991). Bringing down the Great Wall. W.W. Norton and Co. ISBN 978-0-394-58493-5

și a memoriilor:
Fang, Lizhi (2016). The Most Wanted Man in China: My Journey from Scientist to Enemy of the State. Henry Holt and Co. ISBN 978-1-62779-499-2., traducere în engleză de Perry Link

Note

Legături externe

Personal Homepage
Scientific Articles of Li-Zhi Fang (Fang Lizhi) Since 1989
Collection of Articles by Li-Zhi Fang (Fang Lizhi), maintained by his former students

Nașteri în 1936
Decese în 2012
Disidenți chinezi
Fizicieni chinezi
Specialiști în teoria relativității
Imigranți în Statele Unite ale Americii
Oameni din Beijing

Fang Lizhi


The name USS Philippines has been used twice by the United States Navy:

 The first USS Philippines (ID-1677) was a troop transport used during 1919.
 The second  was to have been a large cruiser, but was cancelled in 1943.

United States Navy ship names

USS Philippines


An Paspalum repens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Peter Jonas Bergius. An Paspalum repens in nahilalakip ha genus nga Paspalum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paspalum

vi:Paspalum repens

Paspalum repens


Theuma parva est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Prodidomidae.

Distribution
Cette espèce se rencontre en Afrique du Sud et au Zimbabwe.

Description
Le mâle holotype mesure .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite par Purcell en 1907.

Publication originale
 Purcell, 1907 : « New South African spiders of the family Drassidae in the collection of the South African Museum. » Annals and Magazine of Natural History, , ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Prodidomidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)

Theuma parva


Pițigoiul sur (Poecile palustris, sin. Parus palustris) este o pasăre sedentară din familia paridelor, răspândită în Europa, din Marea Britanie până în sudul Uralilor, și în estul Asiei. Este întâlnit în păduri de foioase și de amestec din câmpie, preferând desișuri cu frunziș bogat și grădini neîngrijite, poate fi întâlnit până la altitudini de 1.300 m. În România și Republica Moldova este o specie comună, întâlnită în pădurile de foioase de stejar sau de fag, în special sectoarele din preajma apelor, putând ajunge până la peste 1000 m altitudine, poate fi întâlnit și în grădini și livezi cu pomi bătrâni, în perdelele forestiere, parcurile din localități. Populația din România este estimată la 350.000-700.000 de perechi cuibăritoare, iar cea din Republica Moldova la 2.000-4.000 de perechi cuibăritoare. Pițigoiul sur este o specie sedentară, dar toamna și iarna hoinărește în căutarea hranei, uneori în stoluri mixte împreună cu alte specii de pițigoi. Este un pițigoi de talie medie, are o lungime de 11-12 cm și o greutate de  8,9-15 g. Atinge în libertate longevitatea maximă de 11 ani și 9 luni. Seamănă foarte mult cu pițigoiul de munte. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj decât foarte greu. Fruntea și creștetul până la ceafă sunt negre, penele creștetului sunt lucioase. Părțile superioare brun-deschise sau brun-cenușii. Coada brun-cenușie. Remigele aripilor brun-cenușii închise. Obrazul și regiunea auriculară sunt albe. Bărbia și porțiunea superioară a părții inferioare a gâtului sunt negre, formând o bavetă mică. Pieptul și abdomenul albe; laturile pieptului și flancurile brun-gălbui. Spre deosebire de pițigoiul de munte nu are oglindă albă pe aripile închise. Vara hrana constă din nevertebrate (în special, insecte), iar toamna și iarna preponderent din semințe, fructe și pomușoare. Își face provizii de hrană pentru perioadele când aceasta nu mai găsește. Pițigoiul sur este o specie folositoare, distrugând un număr considerabil de diverși vătămători ai silviculturii și agriculturii - omizi, trombari, pocnitori, ploșnițe etc. Este o specia monogamă, perechile formate rămân împreună pe viață.  Femela își alege pentru cuib o scorbură într-un arbore bătrân și parțial putrezit pe care uneori o amenajează la intrare. În interior își construiește cuibul din mușchi, căptușindu-l cu păr de animale și pene. Cuibul poate fi amplasat și printre pietre, la rădăcinile arborilor prăvăliți, în nișele zidurilor etc. Adesea ocupă cuiburile artificiale. În a 2-a decadă a lunii aprilie, femela începe depunerea pontei care este formată, în medie, din 7-8 ouă, dar ajunge și la 12. Depune de obicei o singură pontă pe an, rar două. Ouăle sunt clocite doar de femelă timp de 14-16 zile. Masculul hrănește în tot acest timp femela care stă pe cuib. Puii eclozați sunt îngrijiți de ambii părinți. Aceștia părăsesc cuibul după 17-20 de zile. Sunt dscrise 10-15 subspecii. În România se întâlnește subspecia Poecile palustris stagnatilis, dar este menționată și subspecia Poecile palustris palustris. În Republica Moldova se întâlnește subspecia Poecile palustris stagnatilis.

Denumiri
Denumirea latină Parus palustris a acestei specii, provine din cuvintele latine parus = pițigoi + palustris = palustru, de baltă, de mlaștină iar cea de Poecile provine din cuvântul grecesc poikilis = pasăre mică necunoscută.

În limba română această specie se numește pițigoi sur, pițigoi cenușiu, pițigoi sălbatec, pițigoi sur răsăritean (subspecia Parus palustris stagnatilis), pițigoi sur de munte (subspecia Parus palustris congrevei).

Taxonomia

Denumirea latină a acestei specii Parus palustris a fost dată de Linnaeus în 1758 (terra typica Europa, adică Suedia).

Pițigoiul sur hibridizează cu pițigoiul de munte (Poecile montanus) și pițigoiul mare (Parus major). Pițigoiul cu baveta neagră (Poecile hypermelaenus) mai înainte era inclus ca o subspecie (Poecile palustris hypermelaenus) în această specie.

Majoritatea variațiilor geografice sunt clinale, de ex. talia se micșorează și intensitatea culorii părții superioare crește de la est spre vest. Specia au fost chiar considerată de unii autori monotipică, cu mai multe variații în cadrul populațiilor. Sunt necesare cercetări suplimentare și revizuiri, în special relația dintre subspecia hellmayri și specia Poecile hypermelaenus.

Subspeciile stagnatilis și kabardensis sunt uneori incluse în subspecia nominată. Subspecia jeholicus este uneori înglobată în subspecia hellmayri. Subspeciile altaicus (din Altai și vestul munților Saian) și crassirostris (din sud-estul Rusiei, nord-estul Chinei și Coreea) sunt sinonimizate cu subspecia brevirostris.

Subspecii și distribuție

Zece subspecii sunt recunoscute:
 Poecile palustris palustris (Linnaeus, 1758) - subspecia nominată - pițigoi sur european - în nordul și centrul Europei; din sudul Scandinaviei spre sud până în centrul Franței, nordul Peninsulei Iberice și Alpii elvețieni și austrieci; din nordul Angliei, sudul Scoției și Europa continentală spre est până în centrul Poloniei, vestul Slovaciei, vestul Ungariei, vestul Balcanilor, munții din sudul și estul fostei Iugoslavii, Bulgaria și Grecia.
 Poecile palustris stagnatilis (C. L. Brehm, 1855) - pițigoi sur răsăritean - în estul Europei (la est de subspecia nominată palustris), în nord-vestul Turciei, Rusia Europeană, câmpiile din nordul și estul Iugoslaviei, Bulgaria și în estul Europei, spre est până în sudul Uralilor. Probabil intergradează cu subspecia kabardensis în nord-estul Turciei sau în vestul Caucazului.
 Poecile palustris dresseri (Stejneger, 1886) - în sudul Marii Britanii (Anglia, Țara Galilor) și vestul Franței.
 Poecile palustris italicus (Tschusi & Hellmayr, 1900) - în Alpii francezi, Italia și Sicilia.
 Poecile palustris kabardensis (Buturlin, 1929) - în Caucaz și nord-estul Turciei.
 Poecile palustris brevirostris Taczanowski, 1872 - pițigoi sur asiatic - în sud-centrul și sud-estul Siberiei, nordul Mongoliei, nord-estul Chinei (nordul și estul Mongoliei Interioare, Heilongjiang, Jilin, Liaoning) și nordul Coreei.
 Poecile palustris jeholicus (O. Kleinschmidt & Weigold, 1922) - în nord-estul Chinei (nordul provinciei Hebei).
 Poecile palustris hellmayri Bianchi, 1903 - în estul Chinei (din Hebei spre sud până în Shandong și Jiangsu) și sudul Coreei.
 Poecile palustris ernsti (Yamashina, 1933) - în Sahalin.
 Poecile palustris hensoni (Stejneger, 1892) - în sudul insulelor Kurile și nordul Japoniei (Hokkaido).

Dementiev (1954) menționează 15 subspecii:

 Parus palustris palustris Linnaeus, 1758 - în partea de sud a Peninsulei Scandinave, statele baltice, Polonia, partea europeană a fostei URSS;
 Parus palustris communis Baldenstein, 1827 - în Germania, cu excepția regiunii Renania și estul Prusiei, în Alpi (până la o altitudine de 1000-1200 m), în Austria și vestul Ungariei; în prezent este inclusă în subspecia Poecile palustris palustris;
 Parus palustris longirostris Kleinschmidt, 1897  - în Franța, regiunea Renania, Belgia, Olanda; în prezent este inclusă în subspecia Poecile palustris palustris;
 Parus palustris stagnatilis Brehm, 1855 - în țările balcanice, Ungaria, Cehoslovacia;
 Parus palustris dresseri Stejneger, 1886 - în Anglia, Scoția, Irlanda (neregulat);
 Parus palustris darti Jouard, 1929 - în Normandia și Bretania; în prezent este inclusă în subspecia Poecile palustris dresseri;
 Parus palustris italicus Tschusi et Hellmayr, 1900 - în Italia, Sicilia, Sardinia (neregulat);
 Parus palustris siculus Burg, 1925 - în Sicilia, Corsica, Sardinia, Calabria; în prezent este inclusă în subspecia Poecile palustris italicus;
 Parus palustris kabardensis Buturlin, 1929 - în nordul și centrul Caucazului;
 Parus palustris brevirostris Taczanowski, 1872  - în Siberia din Altai până în  Primorie, părțile adiacente ale Manciuriei, în Sahalin și Insulele Kurile;
 Parus palustris hensoni Stejneger, 1892 - în insula Hokkaido;
 Parus palustris hellmayri Bianchi, 1902 - în nordul Chinei și Coreea;

 Parus palustris hypermelaena Beresowski et Bianchi, 1891  - în China, provincia Shaanxi;
 Parus palustris jeholicus Kleinschmidt, 1922  - în nord-estul provinciei Hebei (China);
 Parus palustris dejeani Oustalet, 1897 - vestul Chinei; în prezent ridicată în rang de specie Poecile hypermelaenus.

În România se întâlnește subspecia Poecile palustris stagnatilis (Pițigoi sur răsăritean), dar este menționată și subspecia Poecile palustris palustris (sin. Parus palustris communis Baldenstein, 1827 - Pițigoi sur). Subspecia Parus palustris congrevei Kinnear, 1928 - Pițigoi sur de munte - din Munții Retezat este inclusă în subspecia Poecile palustris stagnatilis.

În Republica Moldova se întâlnește subspecia Poecile palustris stagnatilis (Pițigoi sur răsăritean), însă Averin și Ganea menționează numai subspecia Poecile palustris palustris.

Descrierea

Este un pițigoi de talie medie, cu calota neagră lucioasă, spatele brun și baveta mică negricioasă. Seamănă foarte mult cu pițigoiul de munte. Are coloritul obrajilor și a părții inferioare a corpului mai albicioase decât la pițigoiul de munte.

Este o pasăre de talie mai mică decât o vrabie. Are o lungime de 11-12 cm și o greutate de 8,9-15 g. Lungimea aripii în poziție normală închisă = ♂ 60-68 mm; ♀ 56-64 mm; lungimea ciocului = 9-10 mm; lungimea cozii= 48-57 mm; lungimea tarsului = 16-17 mm.

Sexele sunt asemănătoare. Vârsta și sexele nu se pot diferenția după penaj decât foarte greu.

Subspecia nominată are fruntea, creștetul și laturile creștetului (în jos până la nivelul inferior al ochiului) până la ceafă negre, penele creștetului sunt lucioase; fruntea, creștetul și ceafă alcâtuiesc calota (partea superioară a capului, numită și scufița, căciulița). Partea inferioară a lorului, obrazul și regiunea auriculară sunt albe, uneori cu o nuanță brun-gălbuie în spatele regiunii auriculare. Părțile superioare, inclusiv tectricele supraalare, spălăcite brun-deschise sau brun-cenușii, uneori cu o nuanță brună mai vie pe târtiță și tectricele supracaudale. Coada brun-cenușie, rectricele cozii cu marginile mai cenușii, rectricele laterale cu steagul extern palid-cenușiu; rectricele externe mai scurte decât vârful cozii cu 2-5 mm, când acestea sunt neuzate. Alula și remigele aripilor brun-cenușii închise, steagul extern al remigelor secundare tivit pe margine cu cenușiu, steagul extern al remigelor primare tivit pe margine cu alb-murdar. Nu are oglindă albă pe aripile închise, totuși uneori, în penaj nou, poate avea o mică oglindă. Bărbia și porțiunea superioară a părții inferioare a gâtului negre, formând o bavetă mică. Porțiunea inferioară a părții inferioare a gâtului, pieptul și abdomenul albe sau alb-tulbure. Laturile pieptului, flancurile și regiunea anală brun-gălbui-cenușiu deschise (cu o nuanță rozacee în penajul neuzat). Irisul brun închis sau brun-negricios. Ciocul scurt și gros, este negricios, marginile tăioase ale mandibulei superioare cenușiu-deschise. Maxilarul la vârf turtit, trecând câtva peste mandibulă. Picioarele albăstrui sau cenușiu-albăstrui.

Juvenilul este asemănător cu adultul, dar are creștetul până la ceafă negru-fuliginos sau bruniu fără luciu, părțile superioare sunt mai palide sau mai cenușii, tivurile de pe remigele aripilor și coadă mai viu colorate brun, obrajii și regiunea auriculară sunt mai albe, baveta mai mică sau parțial ascunsă de vârfurile albe ale penelor, părțile inferioare sunt mai albe, cu nuanțe brun-gălbui pe flancuri și în regiunea anală.

Se deosebește de pițigoiul de munte (Poecile montanus) prin aceea că este puțin mai mic și are capul mai rotund, calota lucioasă se îngustează spre vârful său aflat în centrul părții inferioare a cefei (care nu ajunge până la mantaua superioară), aripile au colorit uniform, în general nu are o oglindă alară palidă sau albicioasă (uneori prezentă la indivizii în penajul proaspăt de toamnă), centrele supraalarelor mari, remigele și rectricele sunt mai brunii (nu negre), obrajii mai spălăciți, baveta puțin mai scurtă și mai evidentă; după aspect, juvenilul nu poate fi deosebit de cel de pițigoi de munte. Cel mai ușor se deosebește după sunete. De pițigoiul de livadă (Poecile lugubris) se deosebește prin aceea că are talia mai mică, calota neagră lucioasă (nu cu o nuanță brună), părțile superioare mai brunii, mai puțin negru pe bavetă și pe partea inferioară a gâtului.

Subspeciile diferă relativ puțin, în principal în dimensiuni și nuanțarea penajului:
 subspecia dresseri este cea mai mică și mai închisă la culoare, cu părțile superioare mai viu colorate brun (mai puțin cenușiu) decât subspecia nominată, părțile inferioare puțin mai spălăcite alb-cremoasă (sau cu o nuanță brun-gălbuie), laturile gâtului, laturile pieptului, abdomenul și flancurile brun-gălbui deschis;
 subspecia italicus este intermediară între subspecia nominată și subspecia dresseri, și are părțile superioare puțin mai brunii și părțile inferioare mai albe;
 subspecia stagnatilis este asemănătoare cu subspecia nominată, dar are părțile superioare brun-gălbui puțin mai palide (uneori tivuri palide pe remigele terțiare și remigele secundare mediale), laturile pieptului și flancurile mai albe;
 subspecia kabardensis este asemănătoare cu subspecia nominată, dar poate avea coada puțin mai lungă, părțile superioare mai palide sau mai cenușii, obrajii și regiunea auriculară mai albe și culoarea brun-gălbuie de pe flancuri este restrânsă sau absentă;

 subspecia brevirostris diferă de subspecia nominată prin aceea că are părțile superioare mai cenușiu-deschise, culoarea brun-gălbuie absentă sau limitată pe părțile inferioare (dar are o nuanță roșcată în estul arealului), tivurile palide de pe remigele aripilor uneori formează o oglindă mică pe aripile nedesfăcute, marginile rectricelor laterale ale cozii sunt palide;
 subspecia ernsti este asemănătoare cu subspecia brevirostris și subspecia nominată, dar părțile superioare sunt mai deschise, sur-cenușii sau ușor nuanțate cu brun, baveta negricioasă este mai mare sau mai pronunțată;
 subspecia hensoni este asemănătoare cu subspecia ernsti, dar ușor mai palidă pe părțile superioare și inferioare;
 subspecia hellmayri are părțile superioare mai întunecate sau mai brunii (mai asemănătoare cu culoarea brun-deschisă a subspeciei nominate), baveta neagră este mai mică, partea inferioară este în mare parte brun-gălbuie, devenind mai albă în penajul uzat;
 subspecia jeholicus este la fel ca subspecia hellmayri, dar puțin mai mare și mai palidă, raportul coadă/aripă este mai mic;
 subspecia hypermelaenus are părțile superioare măslinii cu o nuanță brun-cenușie, remigele aripilor brun închise tivite îngust pe margini cu măsliniu-bruniu, creștetul uneori cu un moț scurt și dințat, culoarea neagră sau brun-negricioasă de pe bavetă se extinde lat pe laturile gâtului și spre centrul părții inferioare a gâtului, părțile inferioare albicioase, laturile părții inferioare a pieptului și a flancurilor brun-gălbui roșiatice.

Năpârlirea

Năpârlirea postjuvenilă a păsărilor tinere este parțială și are loc în din iunie până la sfârșitul lunii august sau septembrie. Se schimbă tectricele, supraalare mici și mijlocii, majoritatea supraalarelor mari, una sau câteva remige terțiare; o parte din juvenili își schimbă câteva rectrice de pe coadă.

Năpârlirea postnupțială a adulților  este completă, începe în iunie și se termină în a doua jumătate a lunii august sau în septembrie. Inițial se schimbă penele mici de pe gât și cap. Schimbarea penelor mari, rectricelor și remigelor, are loc în cea de-a doua jumătate a perioadei năpârlirii, la sfârșitul lui iulie și începutul lui august.

Glasul

Strigătele de chemare sunt destul de variate, notele cel mai adesea emise sunt un sunet scurt, strident sau exploziv "pi-cei" sau "pitciuu, pitciuu" sau variații ale lui, de ex. "ci-iu" clar și plin, sau unul mai aspru, "cidjidjidji",  amintind de pițigoiul albastru (Cyanistes caeruleus), sau un sunet "pssitciu sippciu" sau "psiup", sau "psiup si-si" ceva mai lung, de asemenea un sunet subțire, de o tonalitate înaltă "tip", un "si" șuierător, adesea repetat de mai multe ori sau un "pssip", și un sunet armonios "psit" sau "stip" sau "stip, si-si".

Strigătele de alarmă includ un "piț-iț-iț" strident, un "ciei" ciripitor sau certăreț sau un sunet strident, nazal "ciar-tciar-tciar-tciar" (adesea precedat de un "pitciuu"), și o notă mai prelungită sau ciripitoare "cirrrrrrrr...". Femela când ași apără cuibului sau puii emite un șuierat asemănător cu cel al pițigoiului mare (Parus major) și pițigoiului albastru.

Cântă cel mai adesea de la mijlocul lui ianuarie până la sfârșitul lui mai; cântecul constă dintr-o serie sonoră dar variabilă de note repetate monosilabice ascuțite "ciup-ciup-ciup..." sau "scip scip scip scip scip scip " sau ți-hi, ți-hi, ți-hi, ți-hi" (amintind de pițigoiul mare sau de cel de brădet), sau "ci ci ci ci" mai scurte sau mai seci, cântecul poate fi urmat de "sui-suit uit uit" sau "țiu-tiu-tiu-tiu", asemănător cu cel al pițigoiului de munte (Poecile montanus). Cântecul poate continua cu serii mai lungi de "ț cirup cirup cirup" sau "pitciauio-pitciauio-pitciaui" sau "cip-uiciu-uiciu-uiciu", și poate aminti de cel al pițigoiului de brădet în ton. Masculul are un repertoriu de circa 20 de variante de cântece, poate interpreta un cântec înainte de a trece la altul și poate interpreta un amestec de fraze din diferite cântece; subspecia kabardensis interpretează un tril puternic, dar cântecul și strigătele speciei variază puțin în întreg arealul. Cântă și femela, însă un cântec mai domol, repetând de obicei numai o singură frază. Subcântecul masculului este o versiune mai domoală, slabă și amestecată a cântecului principal intercalată cu note șoptite și ciripitoare.

Habitatul

Pițigoiul sur trăiește în pădurile bătrâne de foioase de câmpie, dar și în cele submontane și montane cu o proporții relativ mari de arbori uscați sau putreziți și subarboret rar. Se întâlnește mai ales în pădurile mari de stejar (Quercus) și fag (Fagus), dar și în pădurile mixte, în pădurice riverane de arini (Alnus) și în pădurile de plop (Populus), mesteacăn (Betula), salcie (Salix) și mălin sălbatic (Prunus padus). Se întâlnește și în perdelele forestiere ale terenurilor agricole, în livezi și rar în parcuri și grădini mari. Este întâlnit și la marginile stufărișurilor, iar în vestul Chinei în sălciile riverane și în tufărișurile din văile adânci în afara sezonului de reproducere, dar altminteri nu are nici o preferință pentru mlaștini sau pentru zone umede (în ciuda denumirii latine Parus palustris a speciei, adică "pițigoi de mlaștină"), sau pentru zone urbane. În afara sezonului de reproducere este întâlnit și în pădurile de conifere, mai ales unde pițigoiul de munte (Poecile montanus) este absent, iar în zonele rurale poate vizita grădinile, în special cele învecinate cu pădurile.

Este întâlnit de la nivelul mării până la 1300 m în Europa, dar până la 2200 m în Grecia (în muntele Olimp), până la 1200 m în Altai și până la 1400 m în Japonia (în insula Hokkaido). Se întâlnește la altitudini de 650-2100 m în nord-estul Chinei și în Coreea, iar în centrul și sudul Chinei la 1525-2135 m în Hubei, 2200-2500 în Guizhou, 2750-4270 m în Yunnan și 2600-3960 m în Sichuan, la 2200-3000 m în Birmania (Myanmar).

În România și Republica Moldova habitatele caracteristice sunt pădurile de foioase de stejar sau de fag nefragmentate din regiunea șesului sau a dealurilor, urcând pe văile râurilor de munte cam până în zona pădurilor de amestec la peste 1000 m altitudine, însă poate fi întâlnit și în livezile cu pomi bătrâni, în grădini, perdelele forestiere sau în parcurile din localități. Preferă pădurile de foioase, în special sectoarele din preajma apelor.

În Republica Moldova pițigoiul sur este întâlnit destul de rar, în sud și în multe păduri insulare mari din partea de nord a republicii nu se întâlnește de loc, este mai numeros în masivele păduroase din centrul și nordul republicii. Cel mai des este întâlnit în pădurile din lunca Prutului.

Hrana

În sezonul de reproducere (primăvara și vara) pițigoiul sur se hrănește în special cu nevertebrate, mai ales cu insecte (ouă, larve și adulți), iar toamna și iarna preponderent cu semințe, fructe, boabe și pomușoare. Își face însemnate provizii de hrană pentru perioadele când aceasta nu mai găsește.

Se hrănește mai ales cu nevertebrate mici, inclusiv cu muște (Diptera), hemiptere (Hemiptera), plecoptere (Plecoptera), trihoptere (Trichoptera), albine și viespi (Hymenoptera), gândaci (Coleoptera), colembole (Collembola), afide (Aphidoidea), neuroptere (Neuroptera), molii și fluturi (Lepidoptera), furnici (Formicidae), acarieni (Acari), păianjeni (Araneae), stilomatofore și melci mici (Gastropoda).

În afara sezonului de reproducere, consumă multă hrană vegetală, inclusiv fructe de zmeur (Rubus idaeus), măr pădureț (Malus silvestris), păducel (Crataegus), pere (Pyrus), vișine și cireșe (Prunus), dude (Morus) și fructe de soc (Sambucus), și o gamă largă de semințe, inclusiv cele ale arborilor de conifere și foioase (în special conuri și jir) și diverse semințe ale plantelor vasculare, de ex., cele de scai (Carduus) și caprifoi (Lonicera), dar și semințe ale plantelor cereale și altor graminee. Consumă de asemenea flori și muguri de salcie căprească (Salix caprea), arin, mesteacăn, plop tremurător (Populus tremula), arțar (Acer) și prun (Prunus) și sevă de plop tremurător, mesteacăn și arțar.

Iarna poate fi observat și la hrănitoarele de păsări. În general este rar la hrănitoarele de păsări, cu excepția locurilor din imediata vecinătate a pădurii, dar, acolo unde este prezent, consumă diferite alimente, inclusiv semințe de floarea-soarelui și de cânepă.

În Republica Moldova pițigoiului sur se hrănește vara predominant cu nevertebrate (în special, insecte), iar toamna și iarna preponderent cu semințe, fructe și pomușoare de plante sălbatice pe care le culege de pe sol sau în tufișuri. În conținutul a 14 stomacuri, au fost găsite aproximativ 78 de exemplare de insecte: 54% erau coleoptere (în principal trombari), 29% omizi și pupe ale mai multor specii de fluturi, 17% himenoptere, hemiptere și muște.

Pițigoiul sur este o specie folositoare, cu mod arboricol de viață, care distruge un număr considerabil de diverși vătămători ai silviculturii și agriculturii - omizi, trombari, pocnitori, ploșnițe etc.

Obișnuit își face însemnate provizii de hrană pentru perioadele când aceasta nu mai găsește (mai des în Europa decât în Marea Britanie), mai ales de semințe, dar depozitează și unele nevertebrate (de ex., melci stilomatofori), de obicei între august și sfârșitul lui februarie. Proviziile de hrană le ascunde sub coaja desfăcută a unui copac, în găurile și scorburile arborilor, în stâlpii de lemn, sub stratul de mușchi și licheni de pe copaci, printre frunzele căzute pe sol și în găurile din pământ. În centrul Norvegiei un singur individ a depozitat circa 80.000 de semințe în august-decembrie, iar consumul individual a fost estimat la minimum 43 de semințe pe oră. Rezervele de hrană sunt regăsite după memorie, și nu după o căutare aleatorie; consumă mai întâi hrana mai veche depozitată.

Se hrănește în timpul zilei. Își procură hrana prin toate etajele vegetației: în copaci și vegetație mai joasă, dar preferă etajele mijlocii și inferioare ale arborilor și arbuștilor. Caută activ hrana în frunziș și pe ramurile subțiri, și stă agățat de muguri și conuri; jupoaie viguros lichenul și mușchiul căutând insectele și scoate semințe din vârfurile ciulinilor și scailor; uneori planează pe loc pentru puțin timp în căutarea hranei. În afara sezonului de reproducere își procură frecvent hrana pe pământ în frunzele căzute și printre plantele uscate, inclusiv pe pământul acoperit de zăpadă în locurile unde căprioarele și mistreții în căutarea hranei descoperă frunzele căzute. Semințele, bobițele și omizile mari le ține cu piciorul pe o creangă și rupe coaja sau tegumentul lor prin lovituri repetate cu ciocul, iar capul omizilor este îndepărtat; conținutul sau pulpa semințelor este scoasă și mâncată în întregime sau fragmentat.

Comportamentul

Pițigoiul sur este pasăre foarte vioaie și sprintenă, aflându-se permanent în continuă mișcare. Zborul este rapid, ondulat. Când caută hrana se cațără foarte repede în desișul ramurilor, adesea apărând pe ramurile terminale, agățându-se de ele cu capul în jos sau cu spatele în jos.

Este întâlnit în perechi pe tot parcursul anului, dar uneori este găsit singur. Are un mare atașament pentru partenerul perechii. Dacă o pasăre a perechii este ucisă, cealaltă zboară îndelungat în jurul ei scoțând strigăte agitate. În căutarea hranei este întâlnit (mai ales juvenilii care nu au încă un teritoriu) și în cârduri mixte cu alte specii sau în grupuri mici, formate numai de exemplarele acestei specii, de până la 20 de indivizi, dar în general este mai puțin sociabil decât celelalte specii de pițigoi.

Teritoriul unei perechi folosit pentru cuibărit (formarea perechilor este dependentă de mascul care are un teritoriu stabilit), este ocupat și apărat pe tot parcursul anului; teritoriul ocupat iarna poate fi puțin mai mare în unele părți ale arealului. Mărimea teritoriului ocupat de o pereche este variabilă, de la 2,3-4,6 ha în sudul Angliei până la 5,8 ha în Germania. În afara sezonului de reproducere, teritoriul poate fi ocupat de perechea stabilită aici și 3-5 juvenili neînrudiți, care pot forma perechi primăvara împărțind teritoriul sau stabilindu-se într-o zonă alăturată.

Reproducerea

Pițigoiul sur este o specie monogamă, perechile formate rămân împreună pe toată viața; într-un studiu partenerii unei perechi au rămas împreună timp de 6 ani. Deseori teritoriul ocupat este apărat pe toată durata unui an.

Sezonul de reproducere are loc de la sfârșitul lui martie până în iunie. Un studiu realizat în Polonia a constatat o mare flexibilitate a momentului depunerii ouălor de către femele, în funcție de condițiile meteorologice.

În timpul paradei nupțiale masculul oferă hrană femelei în ritualul nupțial, de la începutul construirii cuibului și până la ieșirea puilor din ouă, el bate din aripi din ce în ce mai des, iar femela emite strigătele de cerșit cerând mâncare de la partenerul ei.

Cuibul, construit numai de femelă, are forma unei cupe sau unui coș. El este făcut din mușchi, material vegetal, și este căptușit cu păr de animale, puf și pene. Cuibul este amplasat până la 10 m (de obicei 2-3 m) deasupra solului într-o scorbură dintr-un copac sau buștean (de obicei în scorbură unui arbore bătrân și parțial putrezit), sau printre rădăcinile unui copac răsturnat, mai rar într-o cavitate dintr-un perete  sau în nișele zidurilor,  într-o gaură sau cavitate în pământ. Perechea nu sapă cuibul, dar ambele sexe pot lărgi gaura existentă de intrare, inclusiv gaura cuibului ocupat mai înainte de pițigoiului de munte (Poecile montanus). Deseori pițigoiul sur este văzut ocupând cuiburile artificiale.

Anual depune o singură pontă, dar uneori două ponte, mai ales în Rusia. Depune aproape întotdeauna o pontă de înlocuire în cazul în care prima este distrusă. Ponta constă din 5-10 ouă albe, stropite cu puncte roșietice sau brune. Mărimea medie a oului este de 16 × 12 mm. Prima pontă este formată din mai multe ouă, de regulă 10, dar ajunge și la 12, iar a doua este mai puțin numeroasă, nedepășind 8 ouă. În România și Republica Moldova prima pontă este depusă în a 2-a decadă a lunii aprilie și este formată, în medie, din 7-8 ouă. Incubația este asigurată numai de către femelă, care este hrănită în acest timp de către mascul, clocitul durează 13-17 zile.

După eclozarea puilor, femela stă cu ei încă 9-10 zile, perioadă când masculul aduce hrana la cuib, apoi puii sunt hrăniți de ambele sexe. La eclozare pui sunt nidicoli. Puii părăsesc cuibul după 16-20 de zile de la eclozare. Puii zburători care au părăsit cuibul sunt hrăniți încă 7-14 zile, apoi devin independenți și se dispersează de la grupul familial după 15 zile de la plecarea lor din cuib.

În Republica Moldova sezonul de cuibărit începe destul de devreme, la începutul lunii aprilie. În 1956, în pădurea din Lozova, pe 12 aprilie a fost găsit un cuib terminat într-o scorbură mică dintr-o salcie. Cea mai timpurie pontă din 5 ouă a fost găsită pe 14 aprilie 1955. În a doua decadă a lunii mai sunt întâlniți puii zburători din prima pontă. La sfârșitul lui mai depune a doua pontă. Astfel, la 25 mai 1964 în pădurea din Arionești în scorbura unui arțar la o înălțimea de 0,7 m a fost găsită o pontă din  7 ouă. Juvenilii care au părăsit cuibul până toamna se țin împreună, apoi formează cârduri mixte cu pițigoiul mare, pițigoiul albastru, pițigoiul codat și cu alte specii (cu țicleanul, ciocănitoarea pestriță mică, cojoaica de pădure, aușei), care hoinăresc zile întregi.

Succesul reproductiv este greu de evaluat, el este mai mare în cuiburile artificiale decât în scorburile naturale. Într-un studiu din Germania care a inclus cuiburile artificiale din pădurile de foioase, au eclozat 91,2% din 651 de ouă depuse și 84% pui au părăsit cuibul. Într-un loc de studiu din sudul Angliei, prădarea cuibului de către nevăstuică (Mustela nivalis) a fost principala cauză a eșecului reproductiv, media eșecului a fost de 17,8% pe an, variind foarte mult an de an, fiind dependentă de disponibilitatea prăzii alternative a nevăstuicii. Din cele 29 de cuiburi studiate în pădurile de foioase din sudul Germaniei, 16 (55%), majoritatea aflate în arborii putrezi, au fost prădate de ciocănitoare pestriță mare (Dendrocopos major) și gaiță (Garrulus glandarius).

Atinge maturitatea sexuală la vârsta de un an. Longevitatea maximă înregistrată în libertate a fost de 11 ani și 9 luni.

Deplasări sezoniere

Este în general o specie sedentară, cu dispersarea post-reproductivă pe distanțe scurte a juvenililor. În timpul iernii hoinărește în căutarea hranei, asociindu-se uneori cu alte specii de pițigoi.

În nordul arealului este parțial nomadă și poate hoinări spre sud în afara sezonului de reproducere, dar este mai puțin eruptivă (invazivă) decât populațiile altor paride care cuibăresc în zonele nordice ale arealului. În Rusia, unele populații trec în pasaj, în septembrie și mai, în apropierea lacului Ladoga (lângă Sankt-Petersburg) și în est în apropierea Vladivostokului, iar în sud-vest arealului apar în pasaj în număr mare în văile râurilor din Republica Moldova.

În Marea Britanie, studiile păsărilor inelate au arătat că majoritatea deplasărilor au loc pe o distanță mai mică de 20 km, excepțional la 55 km și o dată la 79 km; deplasări similare au loc și în restul Europei, iar cea mai mare distanță la care a fost recuperat un exemplar inelat a fost de 120 km. Apariții accidentale în timpul vagabondajului au fost înregistrate în Irlanda, Finlanda și Portugalia.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN). Este destul de numeroasă sau comună, dar în unele regiuni adesea este găsită doar pe alocuri sau sporadic; se întâlnește mai rar în nordul arealului, inclusiv în munții Saian (din partea sud-centrală a Rusiei) și în Caucaz.

În Europa, populația cuibăritoare este estimată la 2.910.000-5.740.000 de perechi, ceea ce echivalează cu 5.830.000-11.500.000 de indivizi adulți. Europa formează circa 55% din arealul global al speciei, și o estimare destul de preliminară a mărimii populației globale este de 10.600.000-20.900.000 de indivizi adulți, însă este necesară validarea ulterioară a acestei estimări. Cele mai mari populații din Europa se găsesc în Germania  (425.000-670.000 perechi clocitoare), România  (350.000-700.000), Ucraina  (255.000-380.000), Franța  (200.000-400.000), Croația  (100.000-500.000), Italia  (100.000-400.000).

România este una dintre țările europene cu cea mai mare populație stabilă de pițigoi sur, aceasta fiind formată din 350.000-700.000 de perechi cuibăritoare. Populația cuibăritoare din Republica Moldova a fost estimată la 2.000-4.000 de perechi cuibăritoare.

Densitățile în teritoriile de reproducere sunt variabile în diferite habitate și scăzute în comparație cu cele ale pițigoiului mare (Parus major) și pițigoiului albastru (Cyanistes caeruleus) în aceleași zone. În Europa cea mai mare densitate înregistrată a fost de 30-40 perechi/km², în pădurile bătrâne (de 150-200 de ani) de stejar (Quercus) și carpen (Carpinus) din Elveția.

În Republica Moldova pițigoiul sur este destul de rar: în sud și în multe păduri insulare mari din partea de nord a republicii nu se întâlnește de loc. În masivele păduroase unde cuibărește, este de obicei mai numeros. Cea mai mare densitate de circa 4-5 perechi la 10 ha a fost observată vara în pădurile din lunca Prutului. Aici, pe 16 mai 1959, au fost înregistrați în decurs de 4 ore cel puțin 16 masculi cântând. Aproximativ în același timp în Codrii Moldovei (în ocolul silvic din Sadova) au fost înregistrate la 15 aprilie 1961 numai 4 perechi de păsări. Pițigoiul sur este rar întâlnit în Transnistria. Astfel, pe 25 mai 1964 în pădurea din Arionești pe o suprafață de aproximativ 100 de hectare cuibăreau numai două perechi, iar în pădurile din Copanca a fost întâlnit într-un număr și mai mic. Toamna și iarna, numărul pițigoilor suri crește considerabil datorită populațiilor care vin în Republica Moldova din regiunile nordice ale arealului.. Acest lucru este vădit în special în văile râurilor, unde în 3-4 ore de observații pot fi întâlnite până la 5 cârduri mixte de pițigoi, care includ și câțiva pițigoi suri. Numărul de indivizi variază mult în funcție de condițiile climaterice și de resursele de hrană din timpul iernii.

În ultima parte a secolului al XX-lea și-a extins arealul în nord-estul Olandei. Se întâlnește în cel mai nordic sector al Peninsulei Iberice, în munții Cantabrici și în partea nordică a munților Iberici, dar a dispărut recent din extremitatea vestică a arealului său din Galicia și este găsit rar la altitudini mai joase în nordul Asturiei, în ambele cazuri probabil din cauza pierderii habitatelor și a fragmentării lor. În plus, populațiile au suferit o reducere semnificativă în Marea Britanie, unde numărul lor a scăzut cu aproape 75% începând cu anii 1960, iar arealul său s-a micșorat cu aproape 20%, în ciuda succesului reproductiv constant mare și a îmbunătățirii aparente a calității habitatelor; reducerea supraviețuirii și pierderea legăturii cu regiunile păduroasă sunt o potențială problemă pentru această specie extrem de sedentară care evită să zboare departe de locul său de cuibărit și aceasta poate fi o cauză a acestui declin.

Deși în perioada 1990-2000 efectivele din majoritatea țărilor europene au rămas stabile, în Franța și în țările nord-vestice s-a înregistrat o scădere a efectivelor, astfel încât, în prezent, populația la nivel european este în declin. În Europa, trendul populațional din 1980-2013 arată că populațiile au suferit un declin moderat.

Principale amenințări la adresa speciei sunt modificarea, fragmentarea și pierderea habitatului, managementul defectuos al pădurii și poluarea.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Note

Legături externe

 Pițigoi sur Poecile palustris. SOR
 Marsh Tit Poecile palustris. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Marsh Tit (Poecile palustris). BirdGuides
 Mésange nonnette Poecile palustris - Marsh Tit. Oiseaux.net
 Mésange nonnette Poecile palustris - Marsh Tit. Photos, Oiseaux.net.
 Parus palustris Linnaeus, 1758 - Черноголовая гаичка. Позвоночные животные России
 Pițigoi sur - Poecile palustris, Marsh Tit. YouTube. Video
 Marsh Tit (Poecile palustris or Parus palustris) / Sumpfmeise oder Nonnenmeise 1. YouTube. Video
 Marsh Tit (Poecile palustris or Parus palustris) / Sumpfmeise oder Nonnenmeise 2. YouTube. Video
 ENTITA Marsh Tit (Parus palustris) Klipp - 1103. YouTube. Video
 Marsh Tit - Cincia bigia - Parus palustris. YouTube. Video

Paridae
Păsări din Europa
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări din Asia
Păsări descrise în 1758
Taxoni clasificați de Carl Linnaeus

Pițigoi sur


Renaissance (dansk: Genfødsel) er et fransk socialliberalt parti, der blev stiftet af Emmanuel Macron den 6. april 2016. Partiet fik sit nuværende navn den 5. maj 2022.

Tidligere havde partiet navnet La République En Marche ! (dansk: Republikken fremad! eller Republikken i gang!) oprindeligt En Marche ! (dansk: Fremad eller I bevægelse) forkortet EM ! (officielt: Association pour le renouvellement de la vie politique (dansk: Sammenslutningen til fornyelse af det politiske liv)).

Macron og En Marche ! overtog præsidentposten i Frankrig den 14. maj 2017 efter François Hollande fra Parti Socialiste.

Ved det franske præsidentvalgs første runde den 23. april 2017 fik Emmanuel Macron flest stemmer (24,01 procent). Han gik dermed videre til valgets anden runde den 7. maj 2017, hvor han mødte Marine Le Pen fra Front National, der fik 21,30 procent af stemmerne i første runde. I anden runde den 7. maj 2017 vandt Macron og En Marche ! ligeledes, denne gang med 66,02% af de gyldige stemmer.

Partiet fik desuden ved det efterfølgende valg til det franske parlament, Assemblée nationale, flertal med 308 af 577 mandater.

Politik og ideologi

LREM er ofte blevet beskrevet som franske vælgeres modsvar til højrefløjs- og venstrefløjspopulismen. LREM's stifter Macron er dog også selv blevet betegnet som populist.

Referencer

Politiske partier i Frankrig
Socialliberale partier
Etableret i 2016

Renaissance (parti)


La  est l'une des trois circonscriptions législatives que compte la préfecture d'Ishikawa au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La troisième circonscription de la préfecture d'Ishikawa regroupe les villes de Nanao, Wajima, Suzu, Hakui et Kahoku ainsi que les districts de Kahoku, Hakui, Kashima et Hōsu.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Troisième circonscription de la préfecture d'Ishikawa


Aftersun é um filme de drama britânico-americano de 2022. Escrito e dirigido por Charlotte Wells, é estrelado por Paul Mescal, Frankie Corio e Celia Rowlson-Hall.

Sinopse
Uma mulher relembra embarcar em férias de verão para Turquia com seu pai durante sua infância.

Elenco
 Paul Mescal como Calum
 Frankie Corio como Sophie
 Celia Rowlson-Hall como Sophie (adulta)
 Brooklyn Toulson
 Sally Messham
 Harry Perdios como Toby

Produção e lançamento
Aftersun é a estreia no cinema da diretora e escritora Charlotte Wells. Chamando-o de "emocionalmente autobiográfico", ela procurou se aprofundar em "um período diferente" em uma relação entre um jovem pai e uma filha do que o que explorou em seu curta-metragem de estreia de 2015, Tuesday. Frankie Corio foi das dos mais de 800 candidatas antes de ser escalada. As filmagens aconteceram na Turquia.

O filme estreou como parte da Semana Internacional da Crítica durante o Festival de Cannes de 2022. Ele será distribuído na Áustria, França, Alemanha, Índia, Irlanda, Itália, América Latina, Espanha, Turquia e Reino Unido pelo MUBI e nos Estados Unidos e Canadá pela A24.

Recepção
De acordo com o site agregador de revisão Rotten Tomatoes, Aftersun tem uma classificação de aprovação de 100% com base em 16 avaliações de críticos, com uma classificação média de 8,6/10.  Metacritic atribuiu ao filme uma pontuação média ponderada de 90 de 100 com base em 9 avaliações, indicando "aclamação universal". Fionnuala Halligan do Screen Daily escreveu que a "pesquisa medida, mas implacável de Wells... a marca como uma das novas vozes mais promissoras do cinema britânico nos últimos anos." Guy Lodge, de ''Variety'' descreveu o filme como "sensual, fortemente comovente". Carlos Aguilar, do ''The Wrap'', elogiou a cinematografia "visualmente fluida" de Gregory Oke e pensou que "evoca uma melancolia radiante".

Filmes em língua inglesa
Filmes produzidos pela A24
Filmes do Reino Unido de 2022
Filmes dos Estados Unidos de 2022
Filmes de drama do Reino Unido
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes ambientados na Turquia
Filmes gravados na Turquia
Filmes sobre pai e filhas
Filmes sobre férias

Aftersun


Helikopter, dikey kalkış ve iniş yapabilen döner kanatlı bir hava taşıtıdır. İsmin  kökü Yunancada heliko pteron yani hareketli kanatlar anlamından gelir. Fransız Gustave Ponton d'Amécourt tarafından 1861'de ortaya atılmıştır. 1907 yılında Fransız Paul Cornu ilk motorlu helikopteri uçurmuştur.

Helikopterde yatay olarak dönen helikopter rotor sistemi tarafından sağlanan taşıma ve itme vardır.  Bu, helikopterin dikey olarak kalkmasına ve inmesine (VTOL), havada asılı kalmasına ve ileri, geri ve yanal olarak uçmasına izin verir.  Bu özellikler, helikopterlerin, sabit kanatlı hava aracı olaram birçok STOL (Kısa Kalkış ve İniş) veya STOVL (Kısa Kalkış ve Dikey İniş) özelliklerinin pist olmadan veya izole alanlarda kullanılmasına izin verir. 1942'de Sikorsky R-4, tam ölçekli üretime ulaşan ilk helikopter oldu.

Daha önceki tasarımların çoğunda birden fazla ana rotor kullanılmasına rağmen, dikey bir anti-tork kuyruk rotorunun eşlik ettiği tek bir ana rotorun konfigürasyonu (tek kanatlı monokopter ile karıştırılmaması gereken tek kanatlı helikopter) en yaygın helikopter konfigürasyonu haline geldi. Bununla birlikte, tandem rotor veya enine rotor konfigürasyonlarında ikiz ana rotorlu helikopterler (bikopterler), monorotor tasarımından daha yüksek taşıma kapasitesi nedeniyle bazen kullanılmaktadır. Ayrıca koaksiyel rotorlu, tiltrotorlu ve bileşik helikopterler de günümüzde uçmaktadır.  Quadkopter'lere (dörtlü helikopterler) 1907 yıllarında Fransa'da öncülük edildi ve diğer multicopter türleri ile birlikte esas olarak dron gibi özel uygulamalar için geliştirildi. Buna karşılık, cayrokopter ve jirokopter, uçağı ileriye doğru itmek için ayrı bir itme sistemine dayanan bir rotora sahiptir.

Tarihi

Dikey uçuş için en erken buluşlar Çin'den geldi.  MÖ 400'den beri,Çinli çocuklar bambudan uçan oyuncaklarla (veya Çin toplarıyla) oynadılar.  Bu bambu helikopter, bir rotora bağlı bir çubuğun yuvarlanmasıyla döndürülür.  Döndürme kaldırma oluşturur ve oyuncak bırakıldığında uçar. Ge Hong'un MS 4. yüzyıla ait Taoist kitabı Baopuzi'nin (抱朴子) döner kanatlı uçaklara özgü bazı fikirleri açıkladığı bildiriliyor.

Çin helikopter oyuncağına benzer tasarımlar bazı Rönesans resimlerinde ve diğer eserlerde yer aldı.  18. ve 19. yüzyılın başlarında Batılı bilim adamları, Çin oyuncağına dayalı uçan makineler geliştirdiler.

Daha sonra İtalyan bilgin Leonardo da Vinci'nin "hava vidası" olarak bilinen tasarımı ortaya çıktı. Bilimsel bilgi arttıkça ve daha fazla kabul gördükçe, insanlar dikey uçuş fikrini sürdürmeye devam etti.

Temmuz 1754'te Rus Mikhail Lomonosov, sargılı bir yay aygıtıyla güçlendirilmiş küçük bir koaksiyel geliştirdi ve bunu Rus Bilimler Akademisine gösterdi.  Bir yay ile güçlendirildi ve meteorolojik aletleri kaldırmak için bir yöntem olarak önerildi.

1783'te Christian de Launoy ve tamircisi Bienvenu, rotor kanatları olarak ters dönen, hindi uçuş tüylerinden oluşan bir modelde Çin topunun eş eksenli bir versiyonunu kullandı ve 1784'te Fransız Bilimler Akademisi'ne gösterdi.  Sir George Cayley, Launoy ve Bienvenu'nunkine benzer, ancak lastik bantlarla güçlendirilmiş bir tüy modeli geliştirdi.  Yüzyılın sonunda, rotor kanatları için kalay levhalar ve güç için yaylar kullanıldı.

Alphonse Pénaud daha sonra 1870 yılında yine lastik bantlarla çalışan koaksiyel rotor model helikopter oyuncakları geliştirdi.  Babaları tarafından hediye edilen bu oyuncaklardan biri, Wright Kardeşlere ilham verdi.

1861'de "helikopter" kelimesi, buharla çalışan küçük bir model sergileyen Fransız bir mucit Gustave de Ponton d'Amécourt tarafından icat edildi.  Yeni bir metal olan alüminyum ile, model asla yerden kalkmadı.  Buhar gücü diğer mucitler arasında da popülerdi.  1878'de İtalyan Enrico Forlanini'nin yine bir buhar motoruyla çalışan insansız aracı, 12 metre (39 fit) yüksekliğe yükseldi ve dikey bir kalkıştan sonra yaklaşık 20 saniye havada kaldı.  Emmanuel Dieuaide'nin buharla çalışan tasarımı, yerdeki bir kazandan gelen bir hortumla çalıştırılan ters dönen rotorlara sahipti.

1887'de Parisli mucit Gustave Trouvé, bağlı bir elektrikli model helikopter yaptı ve uçurdu. Temmuz 1901'de Hermann Ganswindt'in helikopterinin ilk uçuşu Berlin-Schöneberg'de gerçekleşti; bu muhtemelen insanları taşıyan ilk havadan ağır motorlu uçuştu.  Olayı kapsayan bir film Max Skladanowsky tarafından çekildi.

1885'te Thomas Edison'a, uçuş geliştirmeye yönelik deneyler yapması için James Gordon Bennett, Jr. tarafından 1.000 ABD Doları (bugünkü 29.000 ABD Dolarına eşdeğer) verildi.  Edison bir helikopter yaptı ve kağıdı, içten yanmalı bir motora güç sağlamaya çalıştığı nitroselüloz oluşturmak için kullandı. Helikopter patlamalar sonucu hasar gördü ve çalışanlarından biri ağır yandı.  Slovak mucit Ján Bahýľ, içten yanmalı motoru 1901'de 0,5 metre (1,6 fit) yüksekliğe ulaşan helikopter modeline güç sağlamak için uyarladı. 5 Mayıs 1905'te helikopteri 4 metre (13 fit) irtifaya ulaştı ve uçtu.  1908'de Edison, bir benzinli motorla çalışan bir helikopter için kendi tasarımının patentini aldı, ancak asla uçmadı.

İlk uçuşlar
1906'da iki Fransız kardeş, Jacques ve Louis Charles Bréguet, helikopterler için kanat profilleri denemeye başladılar.  1907'de bu deneyler "Bréguet-Richet Gyroplane" ile sonuçlandı. Gyroplane, pilotunu bir dakika boyunca yaklaşık 0,6 metre (2 ft) havaya kaldırdı. Gyroplane, son derece dengesiz olduğunu kanıtladı ve uçak gövdesinin her köşesinde onu sabit tutmak için bir adama ihtiyaç duydu.  Bu nedenle Gyroplane uçuşları, bir helikopterin ilk insanlı uçuşu olarak kabul edilir, ancak serbest uçuş değildir.

Aynı yıl, Fransız mucit Paul Cornu, Cornu helikopterini tasarladı ve yaptı. 24 hp (18 kW) Antoinette motor tarafından tahrik edilen iki adet 6.1 metrelik (20 ft) ters dönen rotor kullandı.  13 Kasım 1907'de mucidini 0,3 metreye kaldırdı ve 20 saniye havada kaldı. 1911'de Sloven filozof ve ekonomist Ivan Slokar bir helikopter konfigürasyonunun patentini aldı.

Danimarkalı mucit Jacob Ellehammer, 1912'de Ellehammer helikopterini inşa etti. Bu helikopter, her biri çevresinde altı kanatla donatılmış iki karşı dönen diskle donatılmış bir çerçeveden oluşuyordu.  İç mekan testlerinden sonra, uçak açık havada gösterildi ve birkaç serbest kalkış yaptı. Helikopterle yapılan deneyler, Eylül 1916'ya kadar devam etti.

Birinci Dünya Savaşı sırasında Avusturya-Macaristan, iki uçak inşa edilmiş deneysel bir helikopter prototipi olan PKZ'yi geliştirdi.

Erken gelişme
1920'lerin başında, Arjantinli Raúl Pateras-Pescara de Castelluccio, Avrupa'da çalışırken, döngüsel perdenin ilk başarılı uygulamalarından birini gösterdi.  Eş eksenli, ters dönen, çift kanatlı rotorlar, ürettikleri kaldırma kuvvetini döngüsel olarak artırmak ve azaltmak için bükülebilir.  Rotor göbeği ayrıca birkaç derece öne eğilebilir, bu da uçağın itmek veya çekmek için ayrı bir pervane olmadan ileri hareket etmesine izin verir.  Pateras-Pescara, otorotasyon ilkesini de gösterebildi. Ocak 1924'te Pescara'nın 1 No'lu helikopteri test edildi, ancak gücünün yetersiz olduğu ve kendi ağırlığını kaldıramadığı bulundu.  2F'si daha iyi sonuç verdi ve bir rekor kırdı. İngiliz hükûmeti, Pescara tarafından daha fazla araştırmayı finanse etti ve bu, on dakikaya kadar uçabilen 250 beygir gücünde (190 kW) bir radyal motorla çalışan 3 No'lu helikopterle sonuçlandı.

14 Nisan 1924'te Fransız Étienne Oehmichen, quadrotor helikopterini 360 metre (1.180 ft) uçurarak Uluslararası Havacılık Federasyonu (FAI) tarafından tanınan ilk helikopter dünya rekorunu kırdı.

ABD'de George de Bothezat, Birleşik Devletler Ordusu Hava Servisi için Bothezat tipi quadrotor helikopterini inşa etti, ancak Ordu 1924'te programı iptal etti ve uçak hurdaya ayrıldı. Hollandalı bir havacılık mühendisi olan Albert Gillis von Baumhauer, 1923'te rotor uçak tasarımı okumaya başladı. İlk prototipi 24 Eylül 1925'te "uçtu". 1927'de Almanya'dan Engelbert Zaschka, iki rotorlu bir helikopter yaptı. Minyatürde bu kadar başarılı çalışan ilk helikopter olan Zaschka'nın uçağı, yalnızca dikey olarak yükselip alçalmakla kalmıyor, aynı zamanda herhangi bir yükseklikte hareketsiz kalabiliyordu.

1928'de Macar havacılık mühendisi Oszkár Asbóth, maksimum 53 dakikalık tek uçuş süresiyle en az 182 kez havalanan ve inen bir helikopter prototipi yaptı. 1930'da İtalyan mühendis Corradino D'Ascanio, koaksiyel bir helikopter olan D'AT3'ü yaptı.  Nispeten büyük makinesinde iki, iki kanatlı, ters dönen rotorlar vardı.  Kanatların arka kenarlarında yardımcı kanatlar veya servo tırnaklar kullanılarak kontrol sağlandı.

İspanyol havacılık mühendisi ve pilot Juan de la Cierva 1920'lerin başında otojiroyu icat etti ve ilk pratik rotorlu uçak oldu. 1928'de de la Cierva, Londra'dan Paris'e İngiliz Kanalı'nı başarıyla geçti.  1934'te bir otojiro, başarılı bir şekilde havalanan ve bir geminin güvertesine inen ilk rotorlu uçak oldu. Aynı yıl, otojiro, İspanyol ordusu tarafından Asturias isyanı sırasında kullanıldı ve bir rotocraft'ın ilk askeri konuşlandırması oldu.  Otojiro, helikopterin icadından önce New Jersey ve Pennsylvania'da posta ve gazete dağıtmak için de kullanıldı.

Sovyetler Birliği'nde, Tsentralniy Aerogidrodinamicheskiy Institut'ta (TsAGI veya Merkezi Aerohidrodinamik Enstitüsü) çalışan iki havacılık mühendisi olan Boris N. Yuriev ve Alexei M. Cheremukhin, TsAGI 1-EA tek kaldırma rotorlu helikopteri inşa etti ve uçurdu.  14 Ağustos 1932'de Cheremukhin, 1-EA'yı resmi olmayan 605 metrelik (1.985 fit) bir yüksekliğe çıkarmayı başardı ve d'Ascanio'nun önceki başarısını paramparça etti.  Sovyetler Birliği henüz FAI üyesi olmadığı için Cheremukhin'in sicili tanınmadı. Rus mühendis Nicolas Florine, serbest uçuş yapmak için ilk ikiz tandem rotor makinesini yaptı.

Bréguet-Dorand Gyroplane Laboratuvarı 1933'te inşa edildi. Ters dönen eş eksenli bir helikopterdi.  Birçok yer testi ve bir kazadan sonra 26 Haziran 1935'te ilk uçuşunu gerçekleştirdi. Kısa süre içinde uçak, kontrollerde pilot Maurice Claisse ile rekorlar kırıyordu.  14 Aralık 1935'te 500 metre (1.600 fit) çapında kapalı devre uçuş rekoru kırdı. Ertesi yıl, 26 Eylül 1936'da Claisse, 158 metrelik (518 fit) bir yükseklik rekoru kırdı.  Ve son olarak, 24 Kasım 1936'da, 44 kilometre (27 mil) kapalı bir devrede saatte 44,7 kilometre (27,8 mph) hızla bir saat, iki dakika ve 50 saniyelik bir uçuş süresi rekoru kırdı.  Uçak, 1943'te Villacoublay havaalanında bir Müttefik hava saldırısıyla imha edildi.

Amerikalı mucit Arthur M. Young, 1928'de rotor kafasını sürmek için dönüştürülmüş elektrikli hover motorlarını kullanarak model helikopterler üzerinde çalışmaya başladı.  Young, dengeleyici çubuğu icat etti ve kısa bir süre sonra patentini aldı. Sadece altı ayda Bell Model 30'u doğuran ilk Bell Model 1'i tamamladılar ve daha sonra Bell 47 tarafından yerini aldılar.

Endüstrinin doğuşu
Focke-Wulf'taki Heinrich Focke, Cierva Autogiro Company'den bir lisans satın almıştı. Bu, tamamen kontrol edilebilir döngüsel/toplu adım hub sistemi idi.  Buna karşılık, Cierva Autogiro, Focke-Achgelis helikopterlerini inşa etmek için bir çapraz lisans aldı.  Focke, dünyanın ilk pratik enine çift rotorlu helikopteri olan Focke-Wulf Fw 61'i tasarladı. İlk olarak Haziran 1936'da uçtu. Fw 61, saatte 120 mil (190 km/s) hızla 8.000 fitten (2.400 m) daha yükseğe uçmuştu.

İkinci Dünya Savaşı sırasında, Nazi Almanyası gözlem, nakliye ve tıbbi tahliye için az sayıda helikopter kullandı.  Anton Flettner'in kendi öncü Fl 265'iyle aynı temel konfigürasyonu kullanan Flettner Fl 282 Kolibri senkronizatörü Akdeniz'de kullanıldı. Focke-Achgelis Fa 223 Drache çift rotorlu helikopter Avrupa'da kullanıldı. Müttefik Devletler tarafından yapılan II. Dünya Savaşı sırasında stratejik bombardımanlar, Almanya'nın savaş sırasında büyük miktarlarda helikopter üretmesini engelledi.

Amerika Birleşik Devletleri'nde, Rusya doğumlu mühendis Igor Sikorsky ve Wynn Laurence LePage, ABD ordusunun ilk helikopterini üretmek için yarıştı. Platt-LePage Aircraft Company kurucusu LePage, Fw 61'den sonra modellenen helikopterler geliştirmek için patent haklarını aldı ve Platt-LePage XR-1'i inşa etti. Bu arada Sikorsky, daha basit, tek rotorlu bir tasarım olan Vought-Sikorsky VS-300'e karar verdi. VS-300'den geliştirilen Sikorsky R-4, 100 uçaklık üretim siparişiyle ilk büyük ölçekli seri üretilen helikopterdi.  R-4'ün yerini Sikorsky H-5 ve Sikorsky R-6 gibi diğer Sikorsky helikopterleri almadan önce toplam üretim 131 helikoptere ulaştı.  Toplamda, Sikorsky, II. Dünya Savaşı'nın bitiminden önce 400'den fazla helikopter üretti.

LePage ve Sikorsky helikopterlerini ordu için inşa ederken, Bell Aerospace, iki kanatlı sallanan rotor tasarımını kullanarak bir helikopter inşa etmesine yardımcı olması için Arthur Young'ı işe aldı. Sonraki Model 30 helikopter tasarımın sadeliğini ve kullanım kolaylığını gösterdi.  Model 30, Bell 47'ye dönüştürüldü.

1951'de, Donanma Departmanındaki bağlantılarının ısrarı üzerine Charles Kaman, K-225 senkroterini değiştirdi. İlk olarak 1939'da Anton Flettner tarafından öncülük edilen çift rotorlu bir helikopter konsepti için, Flettner Fl 265 pistonlu motor tasarımı bulundu. Gaz türbinin bu uyarlaması, ağır motor blokları ve yardımcı bileşenleri ile pistonlu motorlardan daha büyük miktarda güç sağladı.  11 Aralık 1951'de Kaman K-225, dünyanın ilk türbin motorlu helikopteri oldu. Ancak, türbin motorlu ilk helikopter Sud Aviation şirketinin Aérospatiale Alouette II modeli idi.

Sabit havada asılı kalabilen güvenilir helikopterler, sabit kanatlı uçaklardan on yıllar sonra geliştirildi.  Bu, büyük ölçüde, sabit kanatlı uçaklardan daha yüksek motor gücü yoğunluğu gereksinimlerinden kaynaklanmaktadır.  20. yüzyılın ilk yarısında yakıtlar ve motorlardaki gelişmeler helikopter gelişiminde kritik bir faktördü.  20. yüzyılın ikinci yarısında hafif turboşaft motorlarının bulunması daha büyük, daha hızlı ve daha yüksek performanslı helikopterlerin geliştirilmesine yol açtı.  Daha küçük ve daha ucuz helikopterler hala pistonlu motorlar kullanırken, turboşaft motorlar günümüzde helikopterler için tercih edilen güç santralidir.

Çalışma Prensibi
Helikopterler dikey olarak kalkış ve iniş yapabilir ve havada sabit olarak tutunabilirler. Helikopter ve uçakların uçma prensipleri aslında aynıdır. Uçaklarda tutunma kuvveti elde edebilmek için uçak hava içinde hareket ettirilir. Ancak kanat, uçak gövdesine bağlı olduğu için sabit bir yapıdadır. Fakat helikopterlerde kanat sabit değil, hareketlidir. Yani helikopterlerde taşıma kuvveti elde edebilmek için döner kanat yani pervane kullanılır. Pervane iki ya da daha fazla palden meydana gelir. Pervane palinin profili uçak kanadının profili ile aynıdır. Helikopterin motoru palleri döndürür. Paller hava içinde hareket ettikleri için üst yüzeylerinde alçak basınç, alt yüzeylerinde ise, yüksek basınç oluşur. Bu basınç farkı taşıma kuvvetini meydana getirir. Pallerin devir sayısının ve hücum açısının (pallerin havayı karşılama açısı) artması ile bu taşıma kuvvetinin büyüklüğü de artar. Tersi bir durumda ise azalır. Taşıma kuvveti helikopterin ağırlığına eşit olduğunda helikopter havada sabit olarak tutunur. Büyük olduğunda dikey olarak yükselir. Daha az olduğunda ise, dikey olarak alçalır.

Pervanenin dönme düzlemi eğildiğinde, yani pervanenin oluşturduğu taşıma kuvvetinin yönü değiştirildiğinde, helikopter ileri - geri ve sağa - sola doğru hareket eder. Böylece helikopterin hava içinde hareket etmesi sağlanır. Pervane sürekli döndüğü için (gövde üzerinde yarattığı moment nedeniyle) helikopterin gövdesini de döndürmeye çalışır. Bunu engellemek için helikopterin kuyruğunda daha küçük olan bir pervane daha kullanılır. Kuyruktaki pervane gövde üzerindeki dönme momentini sönümler. Ayrıca sönümleme miktarı değiştirilerek gövdenin dönüşü de sağlanabilir.

Rotor adedi
Helikopterler çift ve tek rotorlu olmak üzere ikiye ayrılır. Tek rotorlu helikopter bir dikey hareketi sağlayan ana rotor ve gövdenin dönmesini engelleyen yardımcı rotor bulunur. İlk olarak bu sistem Rus asıllı göçmen Igor Sikorsky tarafından tasarlanır ve 1939 yılında başarıyla uçurulur.

Çift rotorlu helikopterler daha karmaşık olmakla birlikte yük ve yolcu taşımaya daha elverişlidir. Çift rotorlu helikopterlerde aracın iki ucunda biri alçakta olmak üzere eş iki ana rotor bulunur. İlk olarak 1960 yılında uçmaya başlamış en bilindik modeli CH-47 dir.

Zıt yönlerde dönen iki veya daha fazla yatay rotorun kullanılması, tork önleyici bir kuyruk rotoruna dayanmadan uçak üzerindeki torkun etkilerini gidermek için kullanılan başka bir konfigürasyondur.  Bu, kuyruk rotoru için normalde yönlendirilmesi gereken gücün, ana rotorlara tamamen uygulanmasına izin vererek, uçağın güç verimliliğini ve kaldırma kapasitesini arttırır.  Döner gemiye fayda sağlamak için ters dönüş etkisini kullanan birkaç yaygın konfigürasyon vardır:
 Tandem rotorlar, biri diğerinin arkasına monte edilmiş, ters yönde dönen iki rotordur.
 Enine rotorlar, sabit kanatların veya payanda yapılarının uçlarına enlemesine monte edilmiş bir çift ters dönen rotordur.  Şimdi tiltrotorlarda kullanılan bazı eski model helikopterler onları kullanmıştı.
 Koaksiyel rotorlar, aynı eksende üst üste monte edilmiş iki ters dönen rotordur.
 İç içe dönen rotorlar, rotorların çarpışmadan uçağın üzerinde birbirine geçmesine izin vermek için yeterli bir açıyla birbirine yakın monte edilmiş iki ters dönen rotordur.  Bunu kullanan uçak senkropter olarak bilinir.
 Multicopter, üç veya daha fazla rotor kullanır.  Üç rotor, dört rotor, altı rotor ve sekiz rotor için tricopter, quadcopter, hexacopter ve octocopter gibi terimler de kullanılır. Bunlardan en yaygın olanı quadkopterdir.  Multirotorlar öncelikle dronlarda kullanılır ve insan pilotlu uçaklarda kullanımı nadirdir.
 Tip jet tasarımları, rotorun kendisini havada itmesine ve tork üretmekten kaçınmasına izin verir.

Motorlar

Bir helikopterde kullanılan motorların sayısı, boyutu ve tipi, o helikopter tasarımının boyutunu, işlevini ve kapasitesini belirler.  En eski helikopter motorları, lastik bantlar veya miller gibi basit mekanik cihazlardı. İlk uçak uçuşundan yarım yüzyıl önce, buhar motorları kullanıldı, ancak sınırlı güç insanlı uçuşa izin vermedi.  19. yüzyılın sonunda içten yanmalı motorlar piyasaya sürüldü, helikopterlerin insanları kaldırabilmesine izin verecek kadar güçlü motorlar geliştirilmeye ve üretilmeye başladı.

İlk helikopter tasarımlarında özel yapım motorlar veya uçaklar için tasarlanmış rotatif motorlar kullanılıyordu, ancak bunların yerini kısa süre sonra daha güçlü otomobil motorları ve yıldız tipi motorlar aldı.  20. yüzyılın ilk yarısında helikopter gelişiminin en sınırlayıcı faktörü, bir motor tarafından üretilen güç miktarının, dikey uçuşta motorun ağırlığının üstesinden gelememesiydi. Bu, mevcut en küçük motorları kullanan erken başarılı helikopterlerde üstesinden gelindi.  Kompakt, boksör tipi motor geliştirildiğinde, radyal motorlar daha büyük helikopterler için kullanılmaya devam etmesine rağmen, helikopter endüstrisi daha hafif bir güç santrali buldu. Türbin motorları havacılık endüstrisinde devrim yarattı; Aralık 1951'de Kaman Corporation üretimli Kaman K-225 tarafından öncülük edilen helikopter kullanımına yönelik turboşaft motoru, nihayet helikopterlere büyük miktarda güç ve düşük ağırlık cezası olan bir motor verdi.

Bazı radyo kontrollü helikopterler (kumandalı helikopter) ve daha küçük, helikopter tipi insansız hava araçları, elektrik motoru veya motosiklet motorları kullanır.  Radyo kontrollü helikopterler ayrıca pistonlu motorlara sahip olabilir. Nitrometan gibi benzin dışındaki yakıtlar kullanır.  Helikopterlerde yaygın olarak kullanılan bazı türbin motorları jet yakıtı yerine biyodizel de kullanabilir.

İnsan gücüyle çalışan helikopterler de yaygın bulunmaktadır.

Uçuş kontrolleri

Bir helikopterin dört uçuş kontrol girişi vardır.  Bunlar döngüsel, toplu, anti-tork pedalları ve gaz kelebeğidir.  Döngüsel kontrol genellikle pilotun bacakları arasında bulunur ve genellikle döngüsel çubuk olarak adlandırılır.  Çoğu helikopterde, döngü bir joystick'e benzer.  Bununla birlikte, Robinson Helicopter Company helikopterleri olan Robinson R22 ve Robinson R44, benzersiz bir sallanma çubuğu döngüsel kontrol sistemine sahiptir ve birkaç helikopter, tepeden kokpite inen bir döngüsel kontrole sahiptir.

Kontrol, ana kanatların döngüsel adımını değiştirdiği için döngüsel olarak adlandırılır.  Sonuç, rotor diskini belirli bir yönde eğmektir, bu da helikopterin o yönde hareket etmesine neden olur. Pilot çevrimi ileriye doğru iterse, rotor diski öne doğru eğilir ve rotor ileri yönde bir itme kuvveti üretir.  Pilot çevrimi yana doğru iterse, rotor diski o tarafa doğru eğilir ve o yönde itme kuvveti oluşturarak helikopterin yana doğru uçmasına neden olur.

Kolektif eğim kontrolü, yanlışlıkla hareketi önlemek için ayarlanabilir bir sürtünme kontrolü ile pilot koltuğunun sol tarafında bulunur.  Kollektif, tüm ana rotor kanatlarının hatve açısını toplu olarak (yani hepsini aynı anda) ve konumlarından bağımsız olarak değiştirir.  Dolayısıyla toplu bir girdi yapılırsa tüm kanatlar eşit olarak değişir ve sonuçta helikopterin irtifasının artması veya azalması sonucu oluşur.

Bir eğik plaka, ana kanatların toplu ve döngüsel adımını kontrol eder.  Eğik plaka, her iki kanadın eğimini değiştirmek için ana şaft boyunca yukarı ve aşağı hareket eder.  Bu, saldırı açısına bağlı olarak helikopterin havayı aşağı veya yukarı itmesine neden olur.  Eğik plaka ayrıca, helikopterin bu yönlerde hareket etmesini sağlamak için kanat açısını ileri veya geri, sola ve sağa hareket ettirmek için hücum açısını değiştirebilir.

Anti-tork pedalları, sabit kanatlı bir uçaktaki dümen pedallarıyla aynı konumda bulunur ve uçağın burnunun yönlendirildiği yönü kontrol etmeye hizmet eder.  Pedalın belirli bir yönde uygulanması, kuyruk rotoru tarafından üretilen itmeyi artırarıf veya azaltarır, bu da burnun uygulanan pedal yönünde yalpalamasına neden olarak, uçuş dinamikleri ve kuyruk rotor kanatlarının hatvesini değiştirir.  Pedallar, üretilen itme miktarını değiştirerek kuyruk rotorunun eğimini mekanik olarak değiştirir.

Helikopter rotorları, dar bir RPM (dakikadaki devir sayısı) aralığında çalışacak şekilde tasarlanmıştır.

Gaz kelebeğinin amacı, rotorun uçuş için yeterli kaldırmayı üretmesi için rotor devrini izin verilen sınırlar içinde tutmak için yeterli motor gücünü korumaktır.  Tek motorlu helikopterlerde, gaz kelebeği kontrolü, toplu kontrol üzerine monte edilmiş motosiklet tarzı bir büküm kolu iken, çift motorlu helikopterlerde her motor için bir güç kolu bulunur.

Kullanımları

Helikopterin çalışma özellikleri - dikey olarak kalkış ve iniş ve daha önce diğer uçaklarla mümkün olmayan uzun süreler boyunca havada asılı kalma yeteneği ve ayrıca uçağın düşük hava hızı koşullar altında kullanım özellikleri nedeniyle veya yerde başarmak için zaman ya da iş yoğun görevleri yerine getirmek üzere seçilmiştir. Günümüzde helikopter kullanımları arasında, insanların ve yüklerin nakliyesini, askeri kullanımları, inşaatı, yangınla mücadeleyi, arama ve kurtarma, turizm, tıbbi nakliye, kanun yaptırımı, tarım, haberler, medya, havadan gözlem ve diğerlerini içerir.

Ayrıca bakınız
 Helikopterler için NATO rapor isimleri listesi
 Helikopter gemisi
 Ingenuity
 Genel maksat helikopteri
 Hayalet helikopter
 Amfibiyen helikopter
 Saldırı helikopteri
 Sırt çantası helikopteri
 Askerî helikopter
 Siyah helikopter
 Uçak Mühendisliği
 Havacılık Mühendisliği
 Uzay Mühendisliği
 Hava gemisi
 ADS

Kaynakça

Uçak konfigürasyonları
Fransız icatları
Fransızcadan Türkçeye geçen sözcükler

Helikopter


La Hermandad Sacramental, Mercedaria y de Penitencia de Nuestro Padre Jesús Despojado de sus Vestiduras y María Santísima de la Caridad y del Consuelo, con sede en la iglesia de San Sebastián de Salamanca, es una cofradía penitencial de la Semana Santa salmantina.

Desde un primer momento su acción ha estado encaminada a la práctica de la caridad y la función asistencial, colaborando con distintas instituciones como Cruz Roja, las Hermanitas de los Pobres o Cáritas Diocesana.

Emblema

El escudo está formado por dos óvalos, conteniendo el de la izquierda la cruz, los clavos, la corona de espinas y tres dados sobre fondo rojo. El óvalo de la derecha contiene el anagrama de la Virgen María (AM) sobre fondo azul junto con la palabra latina "Charitas" en alusión a la advocación mariana. Entre los dos óvalos se sitúa un cáliz con la Eucaristía en la que se muestra el Sagrado Corazón y las siglas JHS.  Bajo el cáliz una paloma representa al Espíritu Santo. Todo el conjunto está orlado por una cartela y vegetación.

Historia

Con el objeto de fundar la cofradía el grupo de promotores creó en 2007 la Pro-Hermandad del Despojado, cuyo primer acto consistió en la celebración de Eucaristía y visita de los Reyes Magos a la residencia de las Hermanitas de los Pobres en enero de 2008.

El 3 de marzo de 2008 el obispado de Salamanca emitió el decreto de erección canónica de la cofradía, estableciendo su sede canónica en la Clerecía, más concretamente en la capilla del Sagrado Corazón. En septiembre del mismo año se produjo el ingreso de la Hermandad del Despojado en la Junta de Cofradías de Salamanca.

El 28 de septiembre de 2008 se decidió en Cabildo General Extraordinario que las imágenes de N. P. Jesús Despojado y de María Santísima de la Caridad y del Consuelo fuesen realizadas por el imaginero Francisco Romero Zafra. Con la intención de comenzar a desfilar en la Semana Santa de 2012 se estableció que la imagen cristífera se entregase a finales de 2011 y la de la Virgen en septiembre de 2012 para su incorporación al desfile al año siguiente. El 18 de julio de 2009 se firmó el contrato entre el escultor y la Hermandad.

Debido a diferencias con el consejo rector de la Clerecía surgió la necesidad de cambiar de sede canónica. Tras iniciar conversaciones con la parroquia de la Purísima y el Rector de la iglesia de San Benito el 25 de septiembre de 2010 se aprobó en cabildo el cambio de residencia canónica. La sede se estableció en la iglesia de San Benito. El 16 de octubre del mismo año se firmó un acuerdo con la parroquia de La Purísima mediante el cual la Hermandad realizará su estación de penitencia a la Catedral Nueva desde la Iglesia de la Purísima. Previamente las imágenes serán trasladadas de San Benito al templo de salida en solemne vía crucis el último miércoles de Cuaresma.

El 11 de febrero de 2012 se bendijo la imagen de Jesús Despojado en la iglesia de la Purísima actuando como padrinos la Hermandad del Despojado de Sevilla y las Hermanitas de los Pobres, trasladándose posteriormente la imagen en procesión hasta la iglesia de San Benito. En torno a la bendición se programaron una serie de actos religiosos y culturales.

Con su incorporación a los desfiles penitenciales de Salamanca, la hermandad decidió recuperar la tradición de solicitar la venia a la cofradía decana, la Cofradía de la Vera Cruz, basándose en el privilegio que le fue otorgado por Felipe II para organizar en exclusiva las procesiones de Semana Santa en la ciudad. La Vera Cruz también apadrinó la primera estación de penitencia del Despojado, participando en el desfile con el Lignum Crucis portado en un relicario.

La bendición de la imagen mariana se realizó el 28 de septiembre de 2013 en la iglesia de la Purísima, habiéndose designado como padrinos a la Archicofradía del Rosario de Salamanca y la Hermandad del Despojado de Sevilla contando con la presencia de Romero Zafra.

El Cabildo celebrado el 4 de julio de 2014 aprobó los proyectos para la incorporación de seis imágenes secundarias en el paso de misterio del despojo de Cristo, a cargo del imaginero Manuel Madroñal Isorna, y los primeros trabajos para el paso de palio.

El 18 de enero de 2018, el Cabildo aprobó el traslado de la sede canónica a la iglesia de San Sebastián, manteniéndose la salida procesional desde la Iglesia de la Purísima. El traslado de las imágenes se realizó el domingo 25 de febrero de 2018, en procesión.

El Domingo de Ramos de 2018 se incorporó a la estación de penitencia la imagen de María Santísima de la Caridad y del Consuelo, actuando como madrinas en su primer desfile las hermandades penitenciales de la Soledad y Dominicana, y la Archicofradía del Rosario y Cofradía de la Salud de Tejares, de gloria.

La Hermandad aprobó en cabildo celebrado el 28 de febrero de 2018 el acuerdo celebrado con la Orden de la Merced, incluyendo en su denominación los títulos de Sacramental y Mercedaria, la colaboración en la organización de una serie de cultos en el Convento de la Vera+Cruz de los mercedarios, y la inclusión en el desfile penitencial de la reliquia del Lignum Crucis de la congregación en Salamanca, la incorporación de la Orden en la presidencia del paso de palio y de un banderín alusivo a la Virgen de la Merced en el cortejo. El 27 de enero de 2019 tuvo lugar la entrega de la Carta de Hermandad entre la Orden Mercedaria y la cofradía por la que se la hace partícipe de los beneficios espirituales de la congregación religiosa. Como consecuencia de la unión con la orden Mercedaria la hermandad presentó el proyecto "Merced 2020" que  cuenta con dos metas: Realizar una nueva Imagen de Nuestra Señora de la Merced y conmemorar el 75 aniversario de la llegada a Salamanca de la comunidad de Padres Mercedarios en 1945. La imagen de la Virgen de la Merced y el Divino Infante se ha encargado a los imagineros Juan Jiménez y Pablo Porras. La imagen mariana será de candelero para vestir a tamaño natural, y el Niño será de talla completa y articulada. Su bendición está prevista para septiembre de 2020.

Titulares

N. P. Jesús Despojado de sus Vestiduras: imagen realizada en madera de cedro real por Francisco Romero Zafra, policromada al óleo. Representa el momento previo a la crucifixión en el que Cristo es despojado de sus vestiduras. El proyecto aprobado para la realización de las imágenes secundarias del paso, a cargo de Manuel Madroñal Isorna, contempla la inclusión de dos soldados romanos, un sayón, Simón de Cirene y los dos ladrones, Dimas y Gestas. El diseño de la vestimenta de las imágenes corre a cargo de David Calleja Ruiz. Las imágenes de Simón de Cirene y uno de los soldados se recibieron en 2015, y las de Dimas y el sayón en 2016, la talla de Gestas en 2017 y finalmente la imagen del centurión romano en 2019. Entre 2012 y 2015 desfiló sobre andas adquiridas a la Cofradía de la Santa Cruz, Santo Sudario de Nuestro Señor Jesús de la Providencia y María Santísima Madre de Gracia de Huelva. En su primera salida procesional el paso lució unos candelabros de guardabrisas en plata cedidos por la sevillana Hermandad de Ntra. Sra. del Rosario de Barrio León. En 2016 se estrenó el nuevo paso, en su fase de carpintería, siendo el encargado del proyecto de la talla Pedro Benítez.

María Santísima de la Caridad y del Consuelo: es también obra de Romero Zafra. Se trata de una dolorosa de vestir realizada en cedro real con policromía al óleo, de facciones suaves y redondeadas y mirada al frente. La Virgen cuenta con corona de estilo imperial realizada en 2018 por Joaquín Ossorio, integrando elementos del barroco salmantino como el templete del altar de La Purísima o la portada de la iglesia de San Sebastián, y puñal a juego. Desfila en un paso de palio en ejecución bajo diseño de Alejandro Escobar. Siguiendo el modelo estructural de los palios sevillanos, contará con motivos de inspiración churrigueresca en los detalles ornamentales. La parihuela del paso se realizó en los talleres de carpintería de Juan Amador García Casas de La Rambla y la orfebrería en los talleres de Orfebrería Sanlúcar. El manto y las faldillas del palio, en color azul pavo real, han sido confeccionados por el taller de costura de la Hermandad, y las bambalinas del palio por Manuel García Bellido.

Cultos y actividades

Los Estatutos recogen los cultos a celebrarse en la Hermandad. Destaca la celebración de un quinario en honor de N. P. Jesús Despojado que termina el segundo domingo de cuaresma con Función Principal y besapies de la imagen. El cuarto domingo de cuaresma finaliza el septenario doloroso a María Santísima de la Caridad y del Consuelo, con Solemne Función, en la que los hermanos realizan su Protestación Pública de Fe, el septenario comienza con el rezo del Santo Rosario y concluye con la Salve cantada. También en cuaresma se celebra el Vía Crucis con Jesús Despojado. En torno al Corpus Christi se celebran los principales cultos en honor de la titular mariana. El Jueves de Corpus comienza el triduo a María Santísima de la Caridad y del Consuelo. El sábado siguiente al Domingo de Corpus la imagen sale en procesión, celebrándose el Rosario de la Caridad, que incluye una visita a la residencia diocesana de mayores en la Casa de la Iglesia. El primer domingo de noviembre se celebra misa en sufragio por las almas de los hermanos difuntos. Durante los días 6, 7 y 8 de diciembre se celebra solemne besamanos a María Santísima de la Caridad y del Consuelo, finalizando el día 8, Festividad de la Inmaculada Concepción de María, con misa solemne en su honor.

Fruto de la incorporación de la Hermandad al carisma Mercedaria se incluyeron en el calendario de cultos de la Hermandad la celebración de una sabatina mensual en honor a la Virgen de la Merced, el novenario a la Virgen de la Merced y participación en la procesión de su festividad, el rezo procesional del Vía Crucis en cuaresma presidido por la reliquia del Lignum Crucis, la celebración solemne del Corpus Christi y de la Cruz en el mes de mayo.

Dentro de los actos culturales desarrollados por la Hermandad destacan el Pregón de la Semana Santa Joven y la Exaltación de la Navidad.

Marchas dedicadas

Mi sueño en la Clerecía (2009) de Manuel Javier Patino Acuña.
Y Jesús fue Despojado (2013) de Francisco Javier Montero López, dedicada a N. P. Jesús Despojado de sus Vestiduras.
Consuelanos (2015) de Francisco Javier Montero López, dedicada a María Santísima de la Caridad y el Consuelo.
Bajo tus pies, Despojado (2016) de Francisco Javier Montero López, dedicada a la Cuadrilla de Costaleros de la Hermandad.
Sueño Azul (2017) de Matías Cañizal Tello, dedicada a María Santísima de la Caridad y el Consuelo.
Décima Estación (2020) de Pedro Manuel Pacheco Palomo, dedicada a Nuestro Padre Jesús Despojado de sus Vestiduras.
Dulce mirada de María (2020) de Matías Cañizal Tello, dedicada a María Santísima de la Caridad y el Consuelo.

Hábito

El hábito consiste en sotana y capa en color crema pálido y capirote de terciopelo de color granate. Se completa con botonadura, bocamangas y cíngulo trenzado de color granate.

Referencias

Enlaces externos

Web oficial de la Cofradía

Salamanca
her despojado
Cofradías mercedarias en España

Hermandad de Jesús Despojado (Salamanca)


الحبر هو سائل يحتوي على مكونات صبغية وكيماوية وجزيئات متنوعة يستخدم في الكتابة والطباعة على مسطحات مختلفة من الورق أو غيرها لإظهار نصوص الكتابة والرسومات الملونة المختلفة والتصاميم. يمكن استخدام الفرشاة أو قلم الحبر أو ريشة للكتابة أو الرسم باستخدام مختلف الأحبار والوانه. كما الاستخدامات المختلفة لكثافة الحبر تؤهله لمختلف الاستخدامات ككتابة لوحات الإعلانات الضخمة والرسم عليها أو طباعتها.

الأحبار مركبات وخلائط كيماوية محتوياتها ليست بسيطة إذ تحتوي على مختلف أنواع المذيبات والمواد الصبغية والزيوت وجزيئات من مركبات كيماوية تتمازج وتتحد لتعطي خواص مختلفة من ناحية الكثافة ودفق السائل وتناغم وتضاد الألوان في مختلف الاستخدامات المطلوبة.

تتكون معظم الأحبار من مادة ملونة وسائل أو عجينة تذوب فيها هذه المادة الملونة. فتكون لون الحبر. وتصنع المواد الملونة من الأصباغ التي تذوب تمامًا في العجينة أو من الخضاب الذي يظل عالقا بها ومن بين أكثر أنواع الخضاب استخدامًا في صناعة الحبر الخضاب الأسود الذي يسمى السناج أو أسود الكربون. ويصنع هذا السناج من السخام وذلك بحرق النفط أو وقود مشابه له في قدر محدود من الهواء والأصباغ الأُخرى والخضاب المستخدم بصورة واسعة في صناعة الحبر يشمل الفتالو سيانين (الأزرق أو الأخضر)، واللازورد (الأزرق)، وأكسيد الحديد (الأحمر) بالإضافة إلى العجينة التي تذوب فيها المادة الملونة تساعد في إلصاقها بالورق أو بأي مادة أخرى وتتكون هذه العجينة من مواد صلبة لا لون لها أو مواد شبه صلبة تسمى الراتينج وهي مادة صمغية لزجة تذوب في سوائل تسمى المذيبات ومعظم مادة الراتينج المستخدمة في صناعة الأحبار تركيبية مثل ملح راتينج القلفونية والكحول والنفط والماءو هو من المواد المذيبة المستخدمة على نطاق واسع في صناعة الأحبار. وتشمل الزيوت التي تُستخدم بوصفها مذيبات الزيوت المعدنية والزيوت النباتية مثل زيت التانج أو زيت بذر الكتان.

تتكون معظم أحبار الكتابة من الأصباغ والمواد الراتينجية المذابة في مواد مذيبة لها رائحة خفيفة. والمواد المذيبة الأكثر استخداما هي الماء والجليكولات والمواد الكحولية المماثلة وتجف معظم أحبار الكتابة عندما تتبخر المادة المذيبة وتمتص الورقة المادة الملونة والمادة الراتينجية يستخدم الحبر السميك اللزج في أقلام الحبر الجاف وقد صنع هذا الحبر بصورة لا تجعله يسيل حول الكرة الدقيقة الدوارة التي تنقل الحبر من القلم إلى الورق
وتستخدم معظم أقلام الحبر - باستثناء أقلام الحبر الجاف - حبرًا سائلاً إلى حد كبير وعلى سبيل المثال فإن الحبر في قلم الحبر السائل يجب أن يكون قابلاً للسيولة بسهولة عبر نظام من الأنابيب الضيقة التي تمتد من مخزن حبر القلم إلى ريشة الكتابة ويحتوي معظم حبر أقلام الحبر السائل على مركبات الحديد الممزوجة بحمض التنيك المذاب في الماء.

تستخدم الأحبار الثخينة اللزجة والتي تسمى الحبر العجيني في طباعة الكتب والمجلات وتجف معظم الأحبار العجينية جزئيًا بعملية تسمى الأكسدة أي أن المادة الراتينجية والزيت الموجودين في الحبر يتفاعلان كيميائيا مع الأكسجين الموجود في الهواء ليشكلا مادة صلبة ويحتوي كثير من الأحبار العجينية على مواد كيميائية تسمى المجففات وهي تعجل بعملية التفاعل الكيميائي وتجف بعض الأحبار العجينية عن طريق الامتصاص وبعضها الآخر عن طريق التبخر ويمتص الورق وغيره من المواد بعض الحبر في حين تتبخر المادة المذيبة ويستخدم الطابعون في بعض الأحيان الهواء الساخن للتعجيل بعملية التبخر.

تستخدم الأحبار شديدة السيولة لطباعة متنوعة تتراوح بين صناديق المواد المطهرة وكتالوجات الطلبات التي ترد عن طريق البريد وأكياس البلاستيك وتحتوي هذه الأحبار على كمية كبيرة من المواد المذيبة وتجف أساسًا بالتبخر وعندما تتبخر المادة المذيبة تلتصق المادة الراتينجية والخضاب بالورق وتجف معظم هذه الأحبار السائلة بسرعة وتتيح للطابعين استخدام آلات الطباعة ذات السرعات الكبيرة.

تاريخ صناعة الحبر

أقدم أنواع الحبر هو الهندي أو الصيني الذي يصنع من العاج الأسود مع الصمغ أو الغراء والذي يرجع تاريخه إلى حوالي 2500 قبل الميلاد بالإضافة إلى الأحبار التي تصنع من مختلف المواد الطبيعية مثل ثمر التوت ولحاء الشجر وزيت بذر الكتان والسخام أما الأحبار التي عرفت قبل ذلك فكانت تُصنع من العفصة التي تنمو في أشجار البلوط.

و قد طورت آلاف من التركيبات الخاصة بصناعة الحبر عبر القرون والحبر الأسود القياسي المحتوى على حمض التانيك والذي ربما عرف في القرن الثاني هو أكثر شيوعا.

انظر أيضا
 محبرة
 إزالة الأحبار
 حبر إلكتروني
 حبر سري
 حبر تصحيح
 حبر الانتخابات

مراجع

 نبذة لطيفة في علم الكتابة و الأحبار مخطوطة باللغة العربية ترجع إلى عام 1852م وتتناول عملية صنع الأحبار.

مطابع
مواد الطباعة

حبر


Gustavo Adolfo González Jure (Santiago, 25 de mayo de 1955) es un abogado y ex policía chileno. Fue general director de Carabineros de Chile entre 2011 y 2015.

Biografía
González es hijo del general Gustavo González Lagos y Cristina Jure Geisse.

Formación académica
Realizó sus estudios secundarios en el Internado Nacional Barros Arana y universitarios en una Licenciatura en Ciencias Jurídicas y Sociales en la Universidad de Chile. El 26 de septiembre de 1988 juró como abogado ante la Corte Suprema de Chile.

Es además Oficial Graduado de la Academia de Ciencias Policiales de Carabineros. Posee un posgrado en Derecho, Política y Criminología en la Especialidad de Derecho Procesal en la Universidad de Salamanca de España.

Posee la categoría de Profesor de Derecho Procesal Penal.

Carrera policial
En 1974 ingresó a la Escuela de Carabineros, egresando al año siguiente como Subteniente de Orden y Seguridad. Fue destinado inicialmente como oficial operativo en la 19.ª Comisaría Providencia; luego en la 13.ª Comisaría La Granja, la 17.ª Comisaría Las Condes y la 41.ª Comisaría La Pintana.

El año 1989 inicia sus estudios en el entonces Instituto Superior de Ciencias Policiales de Carabineros de Chile (hoy Academia de Ciencias Policiales), para posteriormente obtener el título de Oficial Graduado a fines del año 1990. Seguidamente se integró como asesor del Departamento de Planificación Estratégica, de la Dirección de Planificación y Desarrollo de la Policía Uniformada.

Luego ya como Coronel asumió la Dirección de la Academia de Ciencias Policiales. En el marco de la reforma procesal penal en Chile, asume como Jefe del Departamento Reforma Procesal Penal, de manera de guiar a Carabineros de Chile en la introducción en estas materias.

Ascendió al grado de General en noviembre del año 2003, asumiendo la Dirección de Investigación Delictual y Drogas, organismo dependiente de la Dirección Nacional de Orden y Seguridad de Carabineros.

Fue investido como General Inspector en diciembre de 2005, tomando las riendas de la Dirección Nacional de Personal, ello hasta el año 2008, año en que fallece en Panamá el General Director en funciones José Bernales Ramírez, pasando a comandar la Subdirección General de la Institución en carácter de subrogante el día 29 de mayo y la titularidad de la plaza el día 6 de junio del mismo año.

Ascenso a General Director

El 2 de septiembre de 2011, acaece la renuncia del General Director Eduardo Gordon, luego de una serie de cuestionamientos. Asumió como subrogante en esta alta jefatura. Por mandato del Gobierno, el día jueves 15 de septiembre del mismo año, asumió como General Director titular.

El General González culminó su mandato constitucional, el día martes 8 de septiembre de 2015, día en que hizo entrega del mando institucional al nuevo General Director, Bruno Villalobos Krumm.

Historial Militar
Su historial de ascensos en Carabineros de Chile es el siguiente:

Causa judicial
En octubre de 2021, González Jure fue formalizado por los delitos de malversación de gastos reservados y falsificación de instrumento público. Según la fiscalía, se apropió de $123 740 000 y $4000 dólares provenientes de gastos reservados. La investigación penal también incluye a los exgenerales Eduardo Gordon y Bruno Villalobos, así como la exsubsecretaria de Carabineros Javiera Blanco. El Séptimo Juzgado de Garantía de Santiago decretó la prisión preventiva de González Jure como medida cautelar, decisión que fue confirmada por la Corte de Apelaciones de Santiago.

Publicaciones
 Interpretación del Estatuto del Personal de Carabineros de Chile. (D.F.L. de Carabineros).
 Reforma Procesal Penal, el Ministerio Público, el Juicio Oral. Su incidencia en las funciones policiales.

Condecoraciones
 "Presidente de la República", en el grado de "Collar de la Gran Cruz", por su designación como General Director de Carabineros.
 "Alguacil Mayor Juan Gómez de Almagro", en el grado de "Alguacil Ilustre", por su designación como General Director de Carabineros.
 "Gran Cruz al Honor Carabineros de Chile", por haber cumplido 40 años de servicio en la Institución.
 "Gran Cruz al Mérito Carabineros de Chile", por haber cumplido 30 años en la Institución.
 "Presidente de la República", en el grado de "Gran Oficial", por haber ascendido al grado de General de Carabineros.
 "Alguacil Mayor Juan Gómez de Almagro", en el grado de "Alguacil Mayor", por haber alcanzado su actual condición de mando, como General de Carabineros.
 "Cruz al Mérito Carabineros de Chile", por haber cumplido 20 años en la Institución.
 "Aviación Militar Chilena".
 "Cruz Ejército Bicentenario de Chile".
 Escudo de la Policía Nacional de Ecuador.
 Al Mérito Internacional de los Estados Unidos Mexicanos.
 Gran Cruz de la Orden del Mérito de la Guardia Civil de España.

Medallas
 "Academia de Ciencias Policiales", por haber aprobado el curso correspondiente al bienio 1989-1990, efectuado en la Academia de Ciencias Policiales.
 Servicios Distinguidos, Clase Excepcional Policía Nacional Colombia.
 Mérito de las Fuerzas Armadas Turcas.

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Santiago de Chile
Alumnado del Internado Nacional Barros Arana
Alumnado de la Universidad de Chile
Alumnado de la Universidad de Salamanca en el siglo XX
Abogados de Chile
Generales directores de Carabineros de Chile
Profesores de Derecho de Chile

Gustavo González Jure


An Polystachya virescens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Nicholas Ridley. An Polystachya virescens in nahilalakip ha genus nga Polystachya, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polystachya

Polystachya virescens


August Xaver Karl Ritter von Pettenkofen (født 10. maj 1822 i Wien, død 21. marts 1889 sammesteds) var en østrigsk maler og litograf.

Pettenkofen gik 1837—40 på Akademiet i Wien, studerede i Italien og Paris, hvor han påvirkedes af Meissonier. Pettenkofen vandt sig i Østrig et stort publikum ved sine mange genrebilleder, ofte små og af en Meissoniersk omhu og elegance i foredraget. Særlig hans skildringer af ungarsk soldater- og folkeliv sættes højt. Også portrætter findes af hans hånd. I Wiens Hofmuseum findes blandt mange andre: Rendez-vous, i Amsterdams Fodor-Museum fandtes blandt andet: Ungarske bønder på pustaen; andre findes i museet i Budapest, Berlins Nationalgalleri m. v.

Kilder

Malere fra Østrig
Østrigere i 1800-tallet
Personer fra Wien

August von Pettenkofen


كلية بغداد للعلوم الاقتصادية الجامعة،  كلية تأسست في العام 1996م في بغداد، بالعراق. مؤسس الكلية هو الأستاذ الدكتور محمد طاقة.

التأسيس
تأسست كلية بغداد للعلوم الاقتصادية الجامعة في عام 1996 بموافقة وزارة التعليم العالي والبحث العلمي بموجب كتابها المرقم ق م2 /1906 في 26/8/1995.

الرسالة
رسالة الكلية تهدف إلى خلق الكوادر المتخصصة في العلوم الاقتصادية والمحاسبية والإدارية والمعلوماتية المؤهلة للعمل في مؤسسات الدولة والقطاع الخاص. كما تهدف الكلية إلى تنمية القدرات والمهارات للملاكات العلمية في مجال إعداد البحوث والدراسات النظرية والتطبيقية التي تخدم المجالات الاقتصادية والإدارية في قطاعات ألدوله المختلفة هذا إلى جانب تعزيز الدولة المهم للمؤتمرات العلمية والندوات والحلقات النقاشة التي تخدم السيرة التنموية والتطوير الاقتصادي في المجتمع.

بدايتها
بدأت الكلية مسيرتها العلمية في العام الدراسي1996/1997م بقسمين علميين فقط هما «قسم العلوم الاقتصادية» و «قسم العلوم التجارية» ثم توسعت الكلية وأصبحت في العام الدراسي 2007 /2008 تضم عدد من الأقسام العلمية.

الموقع
العراق – بغداد – حي الإسكان - م/625- ز/21 - د/32.

الأقسام العلمية الصباحية
 قسم أدارة إعمال.
 قسم العلوم المالية والمصرفية.
 قسم المحاسبة.
 قسم علوم الحاسبات.
 قسم هندسة الحاسبات.

الأقسام العلمية المسائية
 قسم العلوم المالية والمصرفية
 قسم أدارة إعمال.
 قسم المحاسبة.

شروط القبول في كلية بغداد للعلوم الاقتصادية الجامعة
 يتم قبول خريجي الدراسة الاعدادية (العلمي، الأدبي، التجاري) حصرا.
 يتم قبول الطلبة في الاقسام العلمية كما مبين في ادناه:
 قسم علوم الحاسبات، قسم هندسة البرامجيات يقبل الفرع العلمي حصرا.
 باقي أقسام الكلية يقبل فيها كافة الفروع (العلمي والأدبي والتجاري).
 لايقبل في الدراسة الصباحية ممن تجاوزت أعمارهم (30 عام).
 يقبل خريجي (معاهد المعلمين) فرع (الرياضيات والعلوم) في قسم العلوم المالة والمصرفية.

انظر أيضا

 جامعات وكليات أهلية عراقية

مراجع

جامعات وكليات أسست في 1996
التعليم في بغداد
تأسيسات سنة 1996 في العراق
بغداد
جامعات العراق
بغداد
بغداد

كلية بغداد للعلوم الاقتصادية الجامعة


Motörhead je prvi studijski album britanskog heavy metal sastava Motörhead objavljen 24. rujna 1977. godine.

Popis pjesama

 "Motörhead (Hawkwind cover)" - 3:11
 "Vibrator" - 3:37
 "Lost Johnny (Hawkwind cover)" - 4:13
 "Iron Horse / Born to Lose" - 5:19
 "White Line Fever" - 2:37
 "Keep Us on the Road" - 5:55
 "The Watcher (Hawkwind cover)" - 4:18
 "The Train Kept a-Rollin' (Tiny Bradshaw cover)" - 3:17

Osoblje

 Lemmy Kilmister - vokali, bas-gitara
 Eddie Clarke - gitara
 Phil Taylor - bubnjevi

Izvori

Albumi iz 1977.
Britanski glazbeni albumi

Motörhead (album)


Tullio Dandolo (født 2. september 1801 i Varese, død 16. april 1870 i Urbino) var en italiensk forfatter. Han var søn af agronomen og kemikeren Vincenzo Dandolo samt far til patrioterne Enrico og Emilio Dandolo.

Blandt Dandolos mange værker kan nævnes:
 Viaggio per la Svizzera (13 bind, 1820-36)
 Studi sul secolo di Pericle e il secolo di Augusto (2 bind, 1835-37)
 Reminiscenze e fantasie (2 bind, 1841)
 Roma e l'imperio sino a Marco Aurelio (1844)
 I secoli di due sommi Italiani, Dante e Colombo (2 bind, 1852)
 Il Pensiero pagano e il Pensiero cristiano nei giorni dell' Imperio (3 bind, 1855)
 Storia del Pensiero nei tempi moderni (3 bind, 1864-71)

Kilder

Faglitterære forfattere fra Italien
Italiensksprogede forfattere
Italienere i 1800-tallet

Tullio Dandolo


August Willem van Voorden, né le  à Rotterdam et mort en 1921 dans la même ville, est un peintre néerlandais.

Biographie
August Willem van Voorden naît le  à Rotterdam.

Il fréquente l'académie des beaux-arts de sa ville natale. Ses sujets préférés sont les scènes de port, de rue et les natures mortes.

Références

Liens externes

Naissance en novembre 1881
Naissance à Rotterdam
Décès en octobre 1921
Décès à Rotterdam
Peintre néerlandais du XXe siècle
Peintre paysagiste néerlandais
Peintre impressionniste
Décès à 39 ans

August Willem van Voorden


Polsk Superliga i håndbold er kvindernes toprække i håndbold i Polen.

Liste over vindere

 1939 - Znicz Łódź
 1946 - Zryw Łódź
 1947 - Zryw Łódź
 1948 - SKS Warszawa
 1949 - Unia Łódź
 1950 - Spójnia Warszawa
 1951 - Unia Łódź
 1952 - Unia Łódź
 1953 - not held
 1954 - not held
 1955 - Stal Chorzów
 1956 - Stal Chorzów
 1957 - Cracovia
 1958 - Cracovia
 1959 - AZS Katowice
 1960 - Cracovia
 1961 - Cracovia
 1962 - Ruch Chorzów
 1963 - Ruch Chorzów
 1964 - Ruch Chorzów
 1965 - Sośnica Gliwice
 1966 - Sośnica Gliwice
 1967 - Cracovia
 1968 - AZS Wrocław
 1969 - AZS Wrocław
 1970 - Otmęt Krapkowice
 1971 - Otmęt Krapkowice
 1972 - Sośnica Gliwice
 1973 - Ruch Chorzów
 1974 - Ruch Chorzów

 1975 - Ruch Chorzów
 1976 - AZS Wrocław
 1977 - Ruch Chorzów
 1978 - Ruch Chorzów
 1979 - AZS Wrocław
 1980 - Ruch Chorzów
 1981 - AKS Chorzów
 1982 - AKS Chorzów
 1983 - Pogoń Szczecin
 1984 - AZS Wrocław
 1985 - Cracovia
 1986 - Pogoń Szczecin
 1987 - Cracovia
 1988 - AKS Chorzów
 1989 - AZS Wrocław
 1990 - AZS Wrocław
 1991 - Pogoń Szczecin
 1992 - Start Elbląg
 1993 - MKS Piotrcovia Piotrków Trybunalski
 1994 - Start Elbląg
 1995 - Montex Lublin
 1996 - Montex Lublin
 1997 - Montex Lublin
 1998 - Montex Lublin
 1999 - Montex Lublin
 2000 - Montex Lublin
 2001 - Montex Lublin
 2002 - Montex Lublin
 2003 - Pol-Skone Lublin

 2004 - AZS AWFiS Gdańsk
 2005 - SPR ICom Lublin
 2006 - SPR ICom Lublin
 2007 - SPR ICom Lublin
 2008 - SPR ICom Lublin
 2009 - SPR Asecco Lublin
 2010 - SPR Lublin
 2011 – KGHM Metraco Zagłębie Lubin
 2012 - Vistal Gdynia
 2013 - MKS Selgros Lublin
 2014 - MKS Selgros Lublin
 2015 - MKS Selgros Lublin
 2016 - MKS Selgros Lublin
 2017 - Vistal Gdynia
 2018 - MKS Lublin
 2019 - MKS Lublin

Se også
Polsk Superliga i håndbold (mænd)

Referencer

Superliga i håndbold (kvinder)

Polsk Superliga i håndbold (kvinder)