ويبقى الحب ( ويعني الف ليلة وليلة بالعربية) هو مسلسل تركي درامي رومنسي مدبلج إلى اللغة العربية باللهجة السورية عرض على قناة الشاشة ابتداءً من 1 نوفمبر 2008.

قصة المسلسل
القصة تدور حول الارملة الشابة شهرزاد التي فقدت زوجها الشاب في حادث سيارة تاركا وراءه طفلا ولا يعترف به أهل والده الاثرياء لانه تزوج شهرزاد دون موافقتهم ويصاب هذا الطفل بمرض اللوكيميا (سرطان الدم) وتعجز إمكانيات شهرزاد عن تغطية الكلفة الباهظة للعملية فتقترض بعض المال من صديقتها منى واحد اصدقائها ولكن يبقى 150 الف دولار علما انها وجدت متبرعة أذرية تدعى ناريمان فتذهب إلى برهان بيك جد ابنها ولكنه يرفض الاعتراف بحفيده أو اعطائها المال فتضطر شهرزاد إلى طلب المال من صاحب شركة الإنشاءات التي تعمل فيها حديثا أنور بيك الذي كان ناقما على النساء كشهريار بسبب خيانة والده لوالدته السيدة فريدة اقصال والذي مات في بيت عشيقته فيرى ان النساء كافة حقيرات واعتبر طلبها جراة غريبة فوافق مقابل ان تمضي معه ليلة واضطرت شهرزاد للقبول (شرط ان يبقى السر دفينا بينهما الاثنين) لكي تعالج ابنها كنان علما انها لم تخبر أنور بعملية ابنها لان قانون الشركة لا يقبل بالمهندسات المتزوجات فتجري العملية وتنجح وأنور بيك يعاملها بقساوة بالغة على غرار كرم بيك شريكه وصديقه الحميم الذي يتعاطف معها ويحبها في حين كانت منى صديقة شهرزاد مولعة به ويكتشفان لاحقا حقيقة مرض كنان وتعيش المتبرعة ناريمان مع شهرزاد وكنان كمربية له وكاخت انقذت حياة ابن شهرزاد وتبدأ السيدة ناهدة بزيارات خفية لحفيدها بعد أن ترى وضعه الخطير وبعد أن يشفى في حين كانت شهرزاد ناقمة على برهان بيك الذي رفض مساعدة حفيده إلى ان يساعد برهان ناريمان ويخلصها من عصابة لتشغيل النساء بالدعارة فتتغير معاملة شهرزاد له وتصطلح الامور بينها وبين أهل زوجها وتدب الغيرة في فتون زوجة كمال ابن برهان بيك لانها لم ترزق بصبي وانما انجبت جولييت وأميرة وكانت تتمنى ان ترزق بصبي في حملها الثالث الا انها انجبت بشرى في حين كانت تعتقد ان برهان بيك يميل لكنان لانه الحفيد الصبي وتعاني من اكتئاب ما بعد الولادة ما يدفع زوجها كمال لاحضان العشيقة جولييت التي منحته الحب والحنان اللذان حرمها من فتون فترك المنزل بعدما فضح امره من قبل هاني شقيق فتون الذي صورهما معا واخفى الصورة ليبتز كمال إلى ان فضح امرهما فثارت ثورة فتون وترك المنزل ليذهب إلى جولييت التي كانت تنتظر مولودا منه في هذه الأثناء فتون تصارع مع سرطان الرحم ويستئصل رحمها فيضطر كمال لترك جولييت التي تنقم عليه وتذهب إلى مكان لا يجدها فيه لتعيش قصة حب مع يمان سائق أنور بيك الذي يتزوجها رغم معارضة والديه ويسجل الولد باسمه في هذه الأثناء تتطور العلاقة الرومانسية بين شهرزاد وأنور بعدما اكتشف حقيقة مرض ابنها والسبب الذي دفعها لطلب المال لكن الصراع بين أنور وكرم الصديقين تتطور ليتنازعا على حب شهرزاد في حين ان منى لم تكن تعلم بحب كرم لشهرزاد وكلما كان يبتعد عنها كرم تزداد شربا للكحول ما أدى إلى ذهابها للمشفى فاضطر كرم للبقاء معها ظنا منه انها قد تحاول الانتحار إذا تركها واستسلم لانور وقررا الزواج وفي يوم الفرح ظهرت شابة ادعت ان أنور عرض عليها مبلغا من المال مقابل قضاء ليلة معه وكان دافعها من ذلك الانتقام من أنور هي وصديقها فتترك شهرزاد الفرح بثوبها الأبيض ويساعدها في ذلك كرم الذي تشاجر مع أنور ظنا منه انه مذنب وقرر فض الشركة مع أنور فتدخل ياسمين الحبيبة القديمة على الخط لتنقذ الشركة ولتشتري اسهم كرم لكن أنور يسعى جاهدا ويحصل على اعتراف من الفتاة نفسها امام التلفاز بانها كذبت عندها يرفض مصالحة كل من شك في نزاهته ويقع حادث طائرة يظن فيه الجميع ان أنور فارق الحياة لانه كان مسافرا عليها الا انه بانشغاله بقصة الفتاة التي ادعت عليه في التلفاز لم يذهب إلى الطائرة وتكون المفاجاة كبيرة عند رؤيته حيا يرزق وتحاول شهرزاد المصالحة إلى ان تنجح لكن ياسمين تحاول أن تخلف بينهما وبعد أن يصدها أنور تنتحر وتموت جولييت لاحقا ويرفض يمان إعطاء الطفل مأمون لعائلة برهان بيك لكنه يرضخ في النهاية وفي حين كانت تنفر فتون من زوجها اقامت علاقة مع مدرس الرسم لابنتها جولييت وتكتشف ناهدة حماتها العلاقة فتخيرها بين ترك المنزل وطلب الطلاق واخذ ابنتها الصغرى بشرى من دون أن تفضح امرها وبين ان تفضح امرها وتطلقها دون أخذ ايا من الأولاد ومستحقاتها فتوافق خوفا من الفضيحة وتفتعل مشكلة احضار مأمون إلى المنزل لتكون سببا في طلاقها وتركها المنزل ويتزوج كرم ومنى بعد طول صراع وفي منزل برهان بيك تأتي مروة ابنة شقيقته لتصطاد كمال وتنجح في ذلك بعد أن يقيم كمال علاقة معها فتراهما ناهدة وبرهان ويصاب برهان بجلطة بسبب ذلك وتعيش ملك شقيقة منى ومالك شقيق كرم علاقة عاطفية تتطورت بسرعة وفجأة بعد هروبه من اميركا بسبب علاقة مع امرأة قتل زوجها ويكتشف كرم ان نوال خانوم ليست والدته وانما خالته وانها ربته لان شقيقتها اقامت علاقة مع موسيقي وهي في سن السابعة عشرة وحملت منه لكنها انتحرت بعد ولادته باسبوع فسجل زوج نوال كرم كابن له ولنوال ويبدا كرم رحلة البحث عن الاب الذي ينقم عليه لتخليه عنه ليجد والدا سكيرا ومنبوذا وشقيقة تدعى رزان وياتي خبر حمل منى ليعيد العلاقة بين نوال وكرم إلى طبيعتها ثم يتزج لاحقا أنور وشهرزاد دون اقامة حفل زفاف لكن كمال يعاود حنينه لفتون بعد أن يكتشف طمع مروة وتترك مروة المنزل بسبب تصرفاتها الملتوية وترفض منح كمال الطلاق الا بمقابل مادي كبير لكنها تتورط بفضيحة دعارة تسهل عملية طلاقها ويكتشف أنور ان لديه ابنة تدعى نيفين أو كما اسماها كنان بطوطة من خطيبته القديمة ويسبب الامر مشكلة له ولشهرزاد لكنهما يتقبلانها وتقرر شهرزاد وأنور اقامة حفل زفاف بعد أن تكتشف حملها في حين يدق قلب مالك لرزان ويترك ملك بسببها ويتزوجها رغم معارضة والدها ووالدته وتدخل المهندسة هدى إلى شركة أنور بيك لتنتقم من شهرزاد وتقوم بدس السم في كوب الزهورات التي تعده لها قبل الزفاف وأثناء الحفلة تقع شهرزاد ويتلطخ ثوبها بالدماء وتفقد شهرزاد الجنين وتبدأ هدى خطة انتقامية جديدة وهي ان تزرع الشك في قلب أنور وتنجح في ذلك وتخلف بين الحبيبان لكن أحد اصدقاء شهرزاد القدامى حسان يكتشف ذلك فتقوم هدى بقتله ليبقى سرها صامتا وتتورط بجريمة قتل أخرى عندما تقتل موظفا بالشركة كان قد رأها تدفع حسان من المبنى المرتفع كل هذا كانت هدى تقوم به بصمت وفي منزل برهان كانت فتون تعيش نادمة ويحاول مدرس الرسم إعادة العلاقة بينهما لكنها ترفض فيحاول الاعتداء عليها لكنه تطعنه ويثبت للسيدة ناهدة ان فتون قد تابت وتدخل السجن لكنها تخرج منه لانها قتلت دفاعا عن النفس وتعود فتون لمنزل برهان بيك وتسافر جورجيت في منحة لاميركا وتفقد منى طفلها وتعيش ازمة نفسية شديدة وغيرة صعبة وشك حتى في أن كرم اقام علاقة مع شهرزاد واعطاها 150 الف دولار وفي نفس اليوم الذي تفقد فيه طفلها يموت سميح والد كرم وتحمل رزان نفسها سبب وفاة والدها فتطلق مالك وتذهب بعيدا وترى ناهدة هدى في حفلة للشركة وتتذكر انها تلك الفتاة المخادعة التي حاولت الافتراء على ابنها احمد زوج شهرزاد المتوفى وتتفاقم الامور في الحفلة بسبب قدوم منى ثملة إلى الحفلة وترى كرم وشهرزاد يتهامسان فتقيم فضيحة امام الناس ويعيدها للمنزل ثم يذهب ليقضي الليلة مع هدى التي جعلته يثمل حتى باح لها بسر أنور وشهرزاد الذي اكتشفه عندما كان يحبها وكان يبحث عن الفتاة التي امضى أنور معها ليلة في فندق ما ودفع لها 150 الف دولار واخبر هدى ان يبقى الامر سرا لكن ناهدة تخبر شهرزاد بان هدى فتاة مخادعة فتخبر شهرزاد أنور بذلك ويطردها من الشركة فتقوم هدى بفضح سر أنور وشهرزاد الامر الذي يدفع بشهرزاد للذهاب إلى مكتب أنور وتحطيمه لاعتقادها انه فضح السر ويؤدي ذلك إلى الطلاق مع أنور والخلاف بين أنور وكرم وبين منى وشهرزاد فتترك شهرزاد بيتها وعملها لتعيش في مكان اخر وتعمل لدى المهندس ناجي المطلق وفي هذه الأثناء تخبر فتون كمال بخيانتها له في السابق ويسامحها ويتزوجا من جديد بناء على رغبة ناهدة التي تصاب بورم دماغي وتجري عملية لاستئصاله وتتطور العلاقة بين ناجي وشهرزاد رغم رفض كنان القاطع لهذه العلاقة وتقرر الزواج منه رغم محاولة طليقته اقناعها بتركه وبعد أن يفتضح امر جرائم هدى وسرقاتها تتصل بشهرزاد لتخبرها انها هي من قتلت الجنين وتنتحر هدى في كراج بيت كرم وتطلب منى الطلاق بعد أن تعلم بعلاقة كرم وهدى وبعد فشلها في التخلص من إدمان الكحول ويطلقان رغم محبة كرم لهاويحاول كرم ان يمنع زواج شهرزاد بأخبارها ان أنور ليس من كشف سر تلك الليلة وانه قام بذلك امام هدى وامام منى ليثبت انه لم يكن من اقام تلك الليلة معها وانما أنور وتذهب شهرزاد لتخبر أنور انها علمت الحقيقة من كرم لكنه رفض مصالحتها لانها لم تثق بكلامه وانما وثقت بكلام كرم وتمنى لها زواجا سعيدا ولم يستسلم كرم وانما لحق بمنى التي قررت السفر لاميركا للعلاج من إدمان الكحول وتصالحابعد أن ترك نصيبه في الشركة لمالك وفي حفل الزفاف هرب كنان ليخبر أنور ويرجوه ان يمنع هذا الزواج فذهب أنور ونيفين وكنان وقبل أن توافق على الزواج ناداها أنور ونظر إليها ناجي وقال لها ان تذهب إلى عائلتها الحقيقية كما اخبره كنان يوما وذهبت اليه وتزوجا وعقابا لكمال وهاني على اهدارهما مبلغا كبيرا من ثروة برهان بيك في لعب القمار تم سجنهما ثم اخرجهما برهان بيك لكنه اشترى منزلا صغيرا لكمال وفتون وأميرة وطلب منه العمل لينفق على عائلته وهاني طلب للجيش وملك استقالت من الشركة ولم تعد لمالك وبرهان بيك يبيع المصنع ويخطط لرحلة استجمام مع ناهدة.

أبطال العمل

الشخصيات الرئيسية

الشخصيات الثانوية

ضيوف شرف

دبلجة المسلسل
تم دبلجة المسلسل من اللغة التركية إلى العربية باللهجة السورية بواسطة شركة سامة للإنتاج والتوزيع الفني السورية، وقد أدى الدبلجة مجموعة من الممثلين السوريين.

دبلجة أسماء الأماكن
لم يتم تغيير كبير في أسماء الدول والمدن والأماكن كثيراً في المسلسل نظرا لشهرتها سياحيا.

دبلجة أسماء الشخصيات
تم تغيير أسماء الشخصيات باللغة التركية إلى أسماء باللغة العربية، لصعوبة نطقها نوعاً ما عن العربية، حيث تم اعتماد أسماء عربية قريبة النطق من نظيرتها التركية.

وهذا جدول يوضح الأسماء في كلا النسختين:

أجزاء المسلسل

الموسيقى التصويرية

البث الدولي
 الجدول التالي يبين القنوات التي عرض فيها المسلسل.

أصداء عن المسلسل

ردود الفعل على المسلسل
حقق المسلسل نجاحا ساحقا في الولايات المتحدة والأرجنتين والبرازيل وتشيلي، حيث أدى نجاحه في هذه الأخيرة إلى إطلاق العديد من الشيليين أسامي أبطال المسلسل أنور وشهرزاد على أطفالهم. كما صنف أفضل دراما تركية في روسيا.

جوائز وترشيحات
حصد المسلسل خلال حفل توزيع الجوائز التلفزيونية مهرجان الفراشة الذهبية السينمائي في تركيا (والذي يطلق عليه غالبا جوائز الأوسكار التركية) ثلاثة جوائز.

وصلات داخلية

روابط خارجية

مراجع

أعمال مبنية على ألف ليلة وليلة
برامج تلفزيونية مبنية على شخصيات خرافية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في إسطنبول
مسلسلات تلفزيونية أنتجت في إسطنبول
مسلسلات تلفزيونية تركية انتهت
مسلسلات تلفزيونية تركية انتهت في 2009
مسلسلات تلفزيونية تركية دبلجت للعربية
مسلسلات تلفزيونية تركية صورت في عام 2006
مسلسلات تلفزيونية تركية في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية درامية تركية

ويبقى الحب (مسلسل تركي)


Ardışık sayılar, kendisinden önce ve sonra gelen sayılara bir kural ile bağlı olan sayılara denir.
n: Bir tam sayı
ardışık sayı :
Ardışık tek sayı :
Ardışık çift sayı :   (ardışık tek sayılar ve çift sayılar ikişer artarlar.)

"Gauss ve Matematikteki Büyük Başarısı: Ardışık Sayıların Toplamı"
"Ardışık sayıların mucidi olarak bilinen Carl Friedrich Gauss, 30 Nisan 1777'de Almanya'nın Braunschweig şehrinde doğdu. Gauss, matematiğe olan merakı sayesinde genç yaşta büyük başarılara imza attı.

Bir gün, Gauss'un ilkokul öğretmeni sınıfta ders anlatırken öğrencilerine, 1'den 100'e kadar olan tüm sayıların toplamını bulmalarını söyledi. Öğretmenin birikmiş işleri vardı ve amacı öğrencileri biraz oyalamaktı; ayrıca matematiksel düşünmeyi de öğretmek istiyordu. Ancak Gauss çok daha fazlasını başardı.

Gauss, birkaç saniye düşündükten sonra cevabı buldu ve defterine yazdı. Diğer öğrenciler, hala sayıları toplamaya çalışırken, Gauss öğretmenin yanına gitti ve cevabı söyledi: 5050.

Öğretmen şaşkına döndü ve Gauss'un nasıl bu kadar hızlı bir şekilde cevabı bulduğunu sordu. Gauss, ardışık sayıların toplamını hesaplamak için bir formül keşfettiğini söyledi: 1'den 100'e kadar olan sayıları yan yana yazıp ilk ve son sayıları topladığında sonuç her zaman 101 sayısını veriyordu. Örneğin ,
  gibi. Bu nedenle Gauss daha sonra 100'ü ikişerli terimlere bölüp 101'le çarpmayı mantıklı buldu.  işlemini gerçekleştirdi ve Gauss, çok kısa yoldan 5050 cevabını buldu.

Bu başarısıyla Gauss, matematik dünyasında büyük bir olay haline geldi ve daha sonra bilim camiasında büyük bir ün kazandı. Gauss'un ardışık sayıların toplamını bulmak için keşfettiği formül, bugün bile matematiksel hesaplamaların bir parçasıdır ve matematik eğitiminde kullanılmaktadır. Bu formülü kullanarak, 1'den n'ye kadar olan tüm sayıların toplamını kolayca hesaplayabilirsiniz:

Ardışık Sayıların Pascal üçgeni ile ilgisi

Pascal üçgenini incelersek üçgenin sağ kenarını sadece 1'lerin oluşturduğu
 dizisi vardır.
Daha içte
 dizisi vardır.
Daha içteyse
 dizisi bulunmaktadır.
Ardışık toplamların, toplamların, ... toplamı, bizi en sol alttaki farka götürür. Buradaki örnekte bu değer 'dir.

Sayılar

Ardışık sayılar


Le concours militaire de Satory de 1925 est un concours de voitures tous terrains lancé par le ministère de la Guerre. Le but est de primer un véhicule civil mis en vente auprès des Français, que l'Armée pourra réquisitionner en cas de mobilisation.

Contexte
À partir de 1907, le Ministère organise ce genre de concours, où les constructeurs sont invités à présenter leurs modèles commerciaux dont la configuration intéresse l'Armée française. Les particuliers reçoivent une prime s'ils achètent le modèle plébiscité par les militaires.

Pour le concours de 1925, le cahier des charges concerne deux types de voitures tous terrains, la voiture de liaison (type L) et la voiture de reconnaissance (type R). Le type L demande quatre places et une charge utile de , le type R six places dont deux sur strapontins et une charge utile de . Le concours a lieu du  au  à Satory. Un troisième concours, pour un tracteur d'artillerie lourde de , est également organisé.

Concurrents

Quatre constructeurs s'inscrivent, Citroën, Delahaye, Berliet et Renault. Citroën propose une autochenille avec le nouveau propulseur Kégresse type P7T, Delahaye également un semi-chenillé système Kégresse, Renault son type MH à six roues, dont quatre motrices, et Berliet le type VPB à six roues motrices.

Finalement, seuls Citroën, Berliet et Renault se présentent au concours. La voiture Citroën est dérivée de l'autochenille P4T, elle-même issue de la P1T primée en 1923. Deux voitures, numérotées 1 et 2, concourent dans la catégorie L et deux, numérotées 3 et 4, dans la catégorie R. Les deux variantes diffèrent légèrement, notamment par le nombre d'éléments amovibles sur le radiateur du moteur (neuf sur le type L et dix sur le type R). Les numéros 6 et 7 étaient prévus pour les Delahaye-Kégresse type L et 8 et 9 pour les Delahaye-Kégresse type R. Le Renault MH est un modèle déjà éprouvé par le succès de la première traversée automobile du Sahara. Les deux roues avant sont directrices et les quatre arrières sont motrices. Quatre sont présentés, deux L, numérotés 9 et 10, et deux R, numérotés 11 et 12. Les MH type R ne se distinguent des type L uniquement par la présence d'un treuil à l'avant. Berliet présente le modèle VPB, à six roues motrices, les roues avant et arrière étant directrices. Les deux Berliet, numérotés 15 et 16, se présentent dans la catégorie R.

Le Latil-Blum TAR4 est le seul à se présenter dans la catégorie des tracteurs lourds. Les deux tracteurs sont numérotés 13 et 14.

Déroulement

Les épreuves se déroulent autour de Versailles. Le terrain permet de tester la vitesse des véhicules mais aussi leur adhérence dans la boue des forêts. Au bout de quelques jours, seuls les modèles Berliet et Citroën restent en lice. Le VPB se révèle finalement supérieur comme véhicule de reconnaissance.

De son côté, le Latil TAR4 donne entière satisfaction.

Suites
Quelques Berliet six-roues, dont huit VPB au total, sont directement achetées par l'Armée, complétant les 22 Renault MH auparavant mis en service. Berliet utilisera sa victoire comme argument publicitaire mais les véhicules présentés au concours ne sont pas adaptés aux utilisations civiles et peu seront achetés par des particuliers.

Les véhicules tous terrains à six roues se révèlent rapidement trop lourds et Berliet développe ensuite des voitures à quatre roues motrices et deux roues folles centrales.

Du côté des concurrents, le modèle Citroën-Kégresse P7T de série sera simplifié, se rapprochant de son prédécesseur P4T (à l'exception du propulseur). Le châssis Renault MH sera modifié en 1931 pour produire le Renault UR, voiture blindée à six roues.

Références

Articles connexes

 Débuts de la mécanisation automobile des armées françaises
 Berliet VPR

 Laffly S15

1925 en France
Concours

Concours militaire de Satory (1925)


La Orden sobre las demoliciones en el territorio del Reich (Befehl betreffend Zerstörungsmaßnahmen im Reichsgebiet), abreviada posteriormente como «Orden Nerón», fue una de las normas jurídicas que los nazis utilizaron para aplicar a gran escala una táctica de tierra quemada al final de la Segunda Guerra Mundial en territorio alemán. El objetivo perseguido por el régimen hitleriano con la inutilización de las infraestructuras era impedir el avance de las unidades militares aliadas.

Sus disposiciones implicaban la destrucción de puentes, carreteras, instalaciones ferroviarias y portuarias, líneas de teléfono y telégrafo, y hasta canales de regadío, pero la mayoría de estas disposiciones no fueron ejecutadas intencionalmente, (entre otros por Albert Speer, ministro competente en la materia), o bien fueron simplemente imposibles de cumplir por las autoridades locales alemanas debido al caos organizativo de las últimas semanas de la guerra, así como por la escasez de explosivos y personal para ejecutar destrucciones masivas a nivel nacional.

La Orden Nerón fue firmada por Adolf Hitler el 19 de marzo de 1945. El nombre popular que se le adjudicó más tarde tuvo como origen la actitud que se atribuye al emperador romano Nerón en el año 64 durante el gran incendio de Roma donde la leyenda afirma que Nerón buscó la destrucción deliberada de la urbe romana. A menudo se asume que el pretendido beneficio militar que fundamentaba esta norma fue utilizado simplemente como una excusa política, ya que Hitler había llegado a la conclusión de que el pueblo alemán «había perdido su derecho a la existencia» al haber sido vencido por «las gentes del Este» y ahora debía resignarse a la derrota y afrontar las consecuencias. Sin embargo, la literalidad de la Orden declaraba que su propósito era hacer imposible a los enemigos del Reich el uso de la infraestructura existente en suelo alemán a pesar de la desesperada situación militar del régimen nazi.

Uno de los hechos más famosos asociados a la Orden Nerón es la voladura, el 2 de mayo de 1945, a las , de la cubierta del túnel norte-sur del S-Bahn de Berlín bajo el Landwehrkanal, lo que provocó una gran inundación en el metro de la ciudad. Sin embargo, todavía se desconoce si la demolición fue intencionada y qué la causó, ya que además de los que la atribuyeron a tropas SS encargadas de la ejecución de la Orden Nerón, hubo testigos oculares que informaron sobre la inundación parcial del túnel en los días finales de la guerra debido a los daños existentes en las tuberías de suministro y alcantarillado de la ciudad.

Véase también
 En la película Der letzte Akt («El último acto»), producida por Carl Szokoll en 1955, se representa la voladura y la inundación del Landwehrkanal

Notas y referencias

Enlaces externos
 NS-Archiv:Dokumente zum Nationalsozialismus
 documentArchiv.de

Adolf Hitler
Alemania en 1945
Legislación nacionalsocialista
Alemania en la Segunda Guerra Mundial
Historia de Berlín
Política en 1945
Decretos de Alemania
Nerón
Historia cultural de la Segunda Guerra Mundial

Orden Nerón


Atlantropa ili Panropa je bio veliki građevinarski plan. Predviđao je nasipanje velikih dijelova Sredozemnog mora i rubnih mu mora, naseljavanje novih područja i izgradnju velike hidroelektrane na Gibraltarskom tjesnacu, Dardanelima i između Sicilije i Tunisa. Plan je zamisao njemačkog arhitekta Hermana Sörgela iz 1928. godine. Zamisao je promicao sve do svoje smrti 1952. godine.

Nastao bi Eurafrički velekontinent, Sredozemlje bi bilo podijeljeno na dva bazena. Razina zapadnog dijela Sredozemlja snizila bi se za 100 metara, a istočnog za dvjesta. Time bi se dobilo 660.200 četvornih kilometara nove površine od mora, što je veće od Francuske.
Sörgel je osmislio ovaj projekt pod utjecajem teška iskustva Prvoga svjetskog rata, poslijeratna izbjeglička kriza, nezaposlenost, prenaseljenost, energetska kriza (saudijska nafta još nije bila otkrivena), gospodarsko-političkih previranja 1920-ih te uspona nacizma u Njemačkoj. Smatrao je da se novi svjetski rat može izbjeći samo ako se posegne za radikalnim rješenjem. Danas projekt izgleda čudnovato i redikulozno, no u vrijeme kad ga je Sörgel predložio, ozbiljno su ga razmatrali i arhitekti, i novinari, inženjeri i političari.

Izgradnjom brane i snižavanjem razine Sredozemnog mora, a to prelijevanje zbog razlike razine Sredozemnog mora i Atlantskog oceana iskoristio bi za proizvodnju struje u hidroelektrani. Time bi se stvorile nove suhozemne površine i stvorio suhozemni spoj s Afrikom. Nove zemljišne površine stvorile bi nove zemlje za naseljavanje, primjerice na dnu osušenog Jadranskog mora. Projekt je pored gibraltarske, predviđao još četiri velike brane: preko Dardanela radi zadržavanja Crnog mora, između Sicilije i Tunisa čime se proviđao cestovni put i daljnje snižavalo unutarnje Sredozemlje, te još zahvate u Africi: na rijeci Kongu te proširenje Sueskog kanala i brave radi održavanja spoja s Crvenim morem.

Branama na rijeci Kongu, nizvodno od pritoke Kwa napunio bi se megabazen oko jezera Čada. Time bi se dovela slatka voda za navodnjavanje Sahare i brodski pristup unutrašnjosti Afrike. Osim novih zemljišta, velika količina struje iz hidroelektrana pokrivala bi 50 posto ondašnjih europskih elektroenergetskih potreba. Sörgel je pristupio sanjarski, nikad ne razmatravši kako bi druge zemlje reagirale ili se promijenile. Posljedica bi bila da bi zemljana masa Levanta, primjerice narasla za 50% zbog opadanja morske razine. Sörgel bi također morao proći kroz više bliskoistočnih zemalja za doći do Afrike gdje bi se odvile velike promjene.

Plan svjetskog mira predložen je tehnološkim putem. Atlantropom bi upravljalo neovisno tijelo koje bi moglo isključiti struju svakoj državi koja bi predstavljala opasnost. Drugi način kojim bi projekt onesposobio zemlje za rat je veliki trošak koji bi koštao sve zemlje tako da nitko ne bi mogao financirati rat. Sörgel je unio mnogo napora radi promicanja svoje zamisli. U to su spadali radijski programi, filmovi, razgovori te čak i simfonija Atlantropa. Njegovi opširni planovi, crteži novih gradova te pisma potpore danas su pohranjeni u Njemačkom muzeju u Münchenu.
Sörgel je 1929. napisao knjigu svojih zamisli pod naslovom The Panropa Project, Lowering the Mediterranean, Irrigating the Sahara, a tri godine poslije je promijenio ime svom projektu u drugoj knjizi naslova Atlantropa, po kojemu se i danas znade za ovaj utopijski projekt.

Pokret Atlantropa tijekom desetljeća karakterizirale su četiri stalne osobine:
Pacifizam, po obećanjima uporabe tehnologije mirnim putem.
Paneuropski osjećaj. Projekt se smatralo načinom ujediniti ratom rastrganu Europu.
Eurocentrični stav prema Africi, koji bi se ujedinila s Europom u "Atlantropu" ili Eurafriku)).
Neokolonijalna geopolitika, koja je svijet dijelila u tri bloka: Ameriku, Aziju i Atlantropu.

Aktivnu potporu projekta dala je samo ograničena skupina arhitekata i planera iz Njemačke i nekih zemalja, prije svega sjevernoeuropskih. Kritičari su kritizirali projekt zbog različitih pogrešaka, u rasponu od nedostatka ikoje kooperacije sredozemnih država u planiranju s obzirom na učinke koje bi projekt bio napravio na povijesne obalne zajednice koje bi tim projektom ostale zabačene u unutrašnjost kad bi se more povuklo. Projekt je vrhunac popularnosti imao kasnih 1920-ih i početkom 1930-ih, kad je zbilja bila velika, onda opet kratko vrijeme bio je popularan kasnih 1940-ih i ranih 1950-ih i uskoro je nestao iz javne rasprave nakon Sörgelove smrti.

Institut Atlantropa bilo je udruženje pokrovitelja i podupiratelja projekta. Raspušteno je 1960. godine i Atlantropa je postala stvar prošlosti.

Vidi
Mesinska kriza slanosti
Sredozemni hrbat
Zanklejski potop
Ryan-Pitmanova teorija o potopu

Izvori

Vanjske poveznice
Isječci iz filma Atlantropa (1951.) (nje.)
Deutsches Museum  (eng.)
Environment & Society Portal Atlantropa – Endless Energy from the Mediterranean Sea, izložbeni posteri 1932. godine
Cabinet Magazine Issue 10 Property Spring 2003. Brošura projekta Atlantropa (eng.)

Europa
Afrika

Atlantropa


مطار تعز الدولي  هو مطار دولي يقع في محافظة تعز العاصمة الثقافية لليمن، يبعد عن وسط مدينة تعز حوالي 18 كم، ويخدم المطار 10 ملايين شخص في محافظات تعز وإب ولحج والضالع.

التاريخ
يعد مطار تعز أول مطار في اليمن تأسس في 1950 وافتتح رسميا عام 1970، في 1985 انتهت الهيئة العامة للطيران المدني والأرصاد وشركة مطارات شارل ديجول الفرنسية من إعداد دراسات فنية لبناء مطار جديد.

توسعة المطار
في 2006 وجه رئيس الجمهورية آنذاك علي عبد الله صالح بتوسعة مطار تعز وإنشاء مدرج جديد من اتجاه الشرق إلى الغرب لتمكين المطار من استقبال مختلف الطائرات في جميع الأوقات، وقدرت تكلفة التوسعة 12 مليون دولار أمريكي.

في 2010 بمناسبة العيد العشرين للوحدة اليمنية  تم تدشين مشروع توسعة مطار تعز الدولي، بميزانية قدرها 34 مليون دولار أمريكي  منها 26 مليون دولار أمريكي قرض من الصندوق العربي للإنماء الاقتصادي والاجتماعي و 8 ملايين دولار أمريكي من الحكومة اليمنية لإنشاء مطار تعز الجديد على مساحة 4.656.600 م2، وتعويض ملاك الأراضي التي تقع أراضيهم داخل حدود المطار، على مرحلتين.

المرحلة الاولى
تشمل المرحلة الأولى مشروع التوسعة إنشاء حقل الطيران ويتكون من مدرج الهبوط والإقلاع ومدرج مواز وبرج المراقبة الجوية ومحطة كهرباء ومحطة الإطفاء والإنقاذ ومبنى فني.

المرحلة الثانية
تشمل المرحلة الثانية إنشاء مباني المطار ومرسى الطائرات ومرافق المطار وطرق الخدمات.

خطوط وشركات الطيران
 الخطوط الجوية اليمنية (صنعاء، القاهرة، جدة، الرياض).
 طيران السعيدة (صنعاء، الدمام، جيبوتي).

انظر أيضا
 قائمة مطارات اليمن

مراجع

تعز
قواعد سلاح الجو اليمني
مبان ومنشآت في تعز
تعز الدولي
مطارات اليمن

مطار تعز الدولي


Orientalismul a fost definit inițial ca studiu al Orientului, mai precis, ca analiza relației intelectuale care se poate stabili între instituțiile, școlile de gândire sau personalitățile din Orient și din Occident.

Fiind considerat o atracție spre exotismul oriental, orientalismul a devenit în secolul al XIX-lea un curent literar și artistic occidental. În prezent, termenul "orientalism" se folosește și pentru a desemna studii orientale (studierea limbilor, culturilor și civilizațiilor orientale, vechi sau actuale).

Conform celor scrise de profesorul american Edward W. Said în cartea lui "Orientalism", publicată în 1978 și tradusă și în limba română în 2001, "Orientalismul" constituie un corpus de teorii și practici prin care realități diverse și complexe sunt simplificate, unificate, stereotipizate, descalificate sub numele de "Orient", ca pandant cultural al colonialismului, ca alibi intelectual al dominației Vestului asupra restului lumii. După aprecierea autorului, orientalismul este un discurs ce susține instituțiile, vocabularul, învățătura, imagistica, doctrinele, chiar și birocrația colonială și stilurile coloniale, fiind o distribuire a conștiinței geopolitice în texte erudite, estetice, economice, sociologice, istorice și filologice.

Etimologie
Orientalismul se referă la Orient, ca fiind opus Occidentului, adică la polemica Estului față de Vest. Cuvântul ,,Orient" a intrat în limba română prin latină, unde oriēns înseamnă Est, partea de Est a lumii, partea dinspre Răsărit.

Potrivit dicționarului oficial al academiei franceze (Académie française) în edițiile din 1694 și din1798, termenul ,,Orient" în franceză a fost utilizat cu referire la Asia Mare, fiind distinctă de Levant (Asia Mică), cu divizia acestora amplasată la râul Iordan. Totuși, în secolul al XVII-lea, termenul ,,Orient" era folosit cu precădere pentru Levant, iar ,,oriental" era un adjectiv folosit pentru evrei, arabi, persani și pentru turcii otomani.

Conform lui Edward Said, termenul de orientalism reprezintă ,,un stil de gândire bazat pe distincția ontologică și epistemologică între Orient și (de cele mai multe ori) Occident".

O persoană care se ocupă de studiul limbilor orientale sau care practică orientalismul se numește orientalist.

Studii Critice

,,Orientalism'' de Edward Said
În cartea sa intitulată ,,Orientalism", criticul Edward Said redefinește termenul de orientalism dându-i alte conotații ce oferă noi perspective asupra impactului colonial și imperial al Vestului asupra Estului. Pentru Said, Orientul este ca un obiect creat și recreat de nenumărate ori de puterea care acționează printr-o formă expeditivă de cunoaștere, și anume Occidentul.

Teribilele conflicte reductive care adună oamenii sub nume fals unificatoare precum ,,America", ,,Occidentul" sau ,,Islamul", inventează identități colective pentru un număr mare de indivizi care sunt de fapt atât de diverși, dar care sunt reduși la anumite esențe sau mărci ușor identificabile pentru a putea fi mai ușor amplasați într-o categorie de discurs sau alta. Orientul apare ca invenție europeană și, odată cu Antichitatea, devine un loc al idilei, al ființelor exotice, al amintirilor și pasajelor obsedante, al experiențelor remarcabile, dar, în fond, Orientul a ajutat la definirea Europei sau a Vestului ca fiind contrastul propriei imagini, idei, personalități și experiențe.

Argumentul său este că istoria este făcută de oameni și că zonele geografice precum Orientul și Occidentul sunt, de asemenea, creații umane menite să servească unui scop anume; în cazul acesta, de a reconfigura noi perspective asupra Orientului pentru a politiza și comercializa o fantasmă exotică și îndepărtată, întrucât Said nu pledează pentru un Orient ,,real": ,,Datorită orientalismului, Orientul nu a fost (și nu este) un subiect liber de gândire și de acțiune […] cultura europeană a câștigat în tărie și identitate poziționându-se în raport cu Orientul ca un fel de surogat și chiar ca un ego subteran".

Said înțelege prin orientalism mai multe lucruri, toate fiind interdependente:

 Oricine predă, scrie sau cercetează Orientul este prin definiție un orientalist;

 Orientalismul reprezintă un stil de gândire bazat pe distincția ontologică și epistemologică între Orient și Occident;

 A treia semnificație este definită din punct de vedere istoric și material: orientalismul poate fi discutat și analizat ca instituția ce se ocupă de Orient; pe scurt, orientalismul este un stil occidental de dominație, de restructurare, de autoritate asupra Orientului.

Orientalismul derivă dintr-o apropiere specială între Marea Britanie, Franța și Orient, care, până la începutul secolului al XIX-lea, a însemnat de fapt numai India și teritoriile biblice. Fenomenul de orientalism, după cum este studiat de Said, se ocupă în principiu nu de corespondența dintre orientalism și Orient, ci ,,de consistența internă a orientalismului și de ideile sale despre Orient (Estul ca o carieră), în ciuda sau dincolo de orice corespondențe, sau absență a lor" cu un Orient ,,real". El studiază orientalismul ca pe un schimb dinamic între autorii individuali și concepțiile politice ample formulate de cele trei mari imperii—cel britanic, cel francez și cel american, iar structura orientalismului nu reprezintă altceva decât un sistem de minciuni și de mituri care s-ar risipi pur și simplu în aer dacă s-ar încerca o simplă și superficială deconstruire a lor.

Într-un alt eseu al său intitulat Orientalism Reconsidered, Said propune termenul de geografie imaginativă în raport cu constructele geopolitice care emerg din fenomenul de orientalism. El afirmă că orientalismul a fost o mișcare științifică a cărei analogii în lumea politicilor empirice a fost achiziționarea și acumularea Orientului de către Europa, deci Orientul nu a fost interlocutorul Europei, ci o alteritate tăcută a sa.

În orice caz, ceea ce a fost lăsat la o parte din orientalism a fost exact acea istorie ce rezistă uzurpării ideologice și politice, iar acea istorie a rezistenței sau a reprimării s-a reîntors sub forma unor critici și atacuri asupra orientalismului, o parte pe care el o vede în concordanță cu știința imperialismului.

Literatura Orientalistă
În secolul al XVIII-lea în Marea Britanie apare o schimbare pe scena socială și politică: călătoriile de plăcere devin tot mai dese și tot mai normalizate, lucru ce a dus la nevoia redefinirii propriei identități naționale, întrucât britanicii erau tot mai des puși în fața unor alterități diferite. Cu cât au început să exploreze mai mult lumea și alte societăți construite diferit față de a lor, cu atât s-a instalat și anxietatea, deoarece valorile propuse de ceilalți nu se regăseau și în interiorul spațiului lor. Deci, această ieșire tot mai deasă din zona de confort a dus în final la nevoia reanalizării propriei lor națiuni și a propriilor principii, precum și definirea locului lor la scară globală. În 1717, Lady Mary Wortley Montagu (1989-1762), își acompaniază soțul într-o călătorie în Imperiul Otoman, unde va descrie cele văzute în celebrele ei Turkish Letters, care au fost publicate în Marea Britanie, odată ce se întoarce acasă. Lecturând impresiile ei, se pot observa în primul rând discrepanțele accentuate care existau între societatea britanică și această ,,lume nouă" descoperită de ea. Este prima femeie care a scris despre harem și despre acoperământul femeilor musulmane, ea văzând toate acestea drept o formă de emancipare a femeii, și nu ca o restrângere după cum era percepută de ceilalți din Occident. Ea a văzut haremul ca pe a women's coffee-house (,,o cafenea a femeilor"), întrucât la acea dată în Europa cafenelele erau un loc de întâlnire exclusiv pentru bărbați. Acest discurs este primul text orientalist feminist care percepe libertatea Vestului drept o iluzie.

Totuși, nu se poate spune același lucru despre alte texte orientaliste, care percep Orientul ca un loc barbar și necivilizat, și impun cizelarea acestor societăți pentru a le oglindi pe cele occidentale. Un astfel de discurs îl întâlnim la Gustave Flaubert (1821-1880), a cărui întâlnire cu o curtezană egipteană, Kuchuk Hanem, a produs un nou model de femeie orientală, o femeie tăcută, care niciodată nu vorbește pentru ea, ci are acea autoritate masculină occidentală care vorbește în numele ei, care îi reprezintă emoțiile, trăirile, prezența și istoria. El este arhetipul străinului bogat, ce prezintă dovezi istorice în numele lui Kuchuk Hanem, ceea ce i-a permis nu doar să o posede din punct de vedere fizic, ci și să prezinte cititorilor săi modurile în care ea se încadra în tipologia femeii orientale. Argumentul lui Said este că relația de putere a lui Flaubert în raport cu Kuchuk Hanem nu a fost o instanță singulară, ci este tipică unei lungi înșiruiri de discursuri care prezintă relația de putere între Est și Vest și care permit ca discursul despre Orient să se dezvolte.

În contrast cu scrierile lui Nerval, care prezintă Orientul drept un spațiu golit, chiar deșertic, Flaubert îl vede drept un spațiu corporal, material; notițele sale din călătoriile făcute în acele zone se axează pe marcarea unor instanțe bizare, raportând evenimente, persoane și cadre a căror incongruități nu încearcă să le reducă, ci le păstrează ca atare. Scrierile lui Flaubert sunt atât de vaste și de complexe încât orice redare a Orientului rămâne o simplă schiță incompletă, însă se poate remarca totuși o înrădăcinare în căutarea unei viziuni alternative. Flaubert consideră că el aduce Orientul la viață și că este datoria lui să prezinte cititorilor săi experiența sa și contactul său cu acea lume complet diferită.

O altă instanță o reprezintă Maometto ce apare în ,,Infernul" lui Dante Alighieri (1265-1321) în cântul 28. El se află în al optulea cerc al iadului, deci înainte ca Dante să ajungă la el a trecut prin cercurile ce conțineau păcătoșii cu păcate mai puțin grave: desfrânații, avarii, lacomii, ereticii, răzbunătorii, sinucigașii, blasfematorii. După Mohamed se mai află doar mincinoșii și trădătorii (care îi includ pe Iuda, Brutus și Casius), după care se ajunge în fundul iadului unde se află diavolul însuși. Deci, Mahomed aparține unui cerc rigid de păcătoși, în categoria pe care Dante o numește seminator di scandalo e di scisma (,,semănător de scandal și de schismă"). Pedeapsa lui Mahomed este una respingătoare: el este despicat în două, acțiune ce este repetată la nesfârșit, iar în acest moment versurile lui Dante oferă cititorilor săi niște detalii escatologie exacte, descriind o tortură dureroasă pentru cel prin care a fost revelată noua religie, Islamul.

O altă instanță demnă de menționat o reprezintă portretul de neuitat al domnului Casaubon din Middlemarch, scrisă de George Eliot (1819-1880). Un motiv pentru care acest personaj nu își poate încheia cartea intitulată Key to all Mythologies (,,Cheia tuturor mitologiilor") este, potrivit nepotului său Will Ladislaw, faptul că nu a intrat în contact cu scolastica germană. Nu doar că domnul Casaubon a ales un subiect ,,la fel de schimbător precum chimia", ci el preia o muncă similară cu respingerea lui Paracelsus, pentru că el ,,nu este un orientalist". Eliot nu a greșit când a presupus că până în 1830 (timpul în care acțiunea din Middlemarch are loc), scolastica germană își va atinge superioritatea la nivel european. Însă, în niciun moment din primele două treimi ale secolului al XIX-lea nu s-ar fi putut dezvolta un parteneriat între scolastica germană și Orient, manifestată ca un interes național în tot ceea ce ține de acel spațiu oriental.

Un alt orientalist este politicianul britanic Benjamin Disraeli, care a vizitat Orientul pentru prima dată în 1831. Romanul lui, Tancred, este puternic îmbibat cu platitudini rasiale și geografice; totul este o problemă ce ține de rasă, după cum afirmă personajul său, Sidonia, într-atât încât singura salvare este Orientul și tot ce ține de această zonă. Acolo, druzii, creștinii, musulmanii și evreii fraternizează, deoarece cu toții sunt fundamentali orientali. Un oriental trăiește în Orient, trăiește cu ușurință viața unui oriental, într-o stare de despotism și senzualitate orientală, îmbibată cu un sentiment de fatalism oriental.

Orientalism în

Franța
În cazul orientalismului francez, un anumit moment definitoriu marchează nașterea sa și îi face posibilă perpetuarea de-a lungul a zeci de ani, sub diferite forme, fie comercializate, fie ideologice sau doctrinare, iar acel moment este identificabil cu începutul prezenței Franței imperiale în Asia. În secret, pe 12 aprilie 1978 a fost creată ,,Armata Orientului", care l-a avut pe Napoleon Bonaparte drept comandant. Misiunea acestei forțe militare era de a invada Egiptul, care în acel moment era dominat de britanici, și să stabilească un imperiu francez în zona mediteraneeană. Însă, un alt scop al acestei invazii a fost de a supune Egiptul unei cercetări științifice. Edward Said își începe studiul, ,,Orientalism", chiar cu această invazie afirmând că motivația principală din spate era că francezii voiau să studieze Egiptul în toată complexitatea sa pentru că acest lucru ar ajuta la avansarea cunoașterii franceze în lume. Pentru Said, părintele orientalismului este Silvestre de Sacy (1758-1838), care primește o atenție deosebită în studiul său. Însă, orientalismul francez s-a format cu mult înaintea acestei invazii, începând chiar sub conducerea lui Francisc I, în 1526, când apar primele relații diplomatice între francezi și Imperiul Otoman.

Primii Orientaliști francezi

Guillaume Postel
Ina McCabe îl consideră pe Guillaume Postel (1510-1581) drept primul orientalist francez în adevăratul sens al cuvântului. Acesta a fost un vizionar și un mistic parizian, născut într-un sat din Normandia, care a devenit un umanist renumit. Viziunea sa pacifistă și universalistă consta în crearea unui oraș al lui Dumnezeu pe pământ. El și-a imaginat o lume dominată de pace, în care musulmanii și creștinii aveau să trăiască împreună în armonie sub o conducere unică. În scrierile lui Postel nu există un Vest, un Est sau vreo discriminare între creștini și musulmani; viziunea sa era clar dominată de universalism, însă acesta stabilește de la început o ierarhie limpede a puterilor: Franța este cea care guvernează orașul fanteziei sale. Ceva ce Postel și Cristofor Columb aveau în comun după descoperirea Noii Lumi era ideea milenară a regatului lui Dumnezeu pe pământ privită ca un lucru cert și iminent. Cariera de orientalist a lui Postel era strict legată de dorința de a căuta originile Franței. Conceptul său de națiune era de natură biblică și își avea rădăcinile în lecturarea Vechiului Testament în ebraică, însă, încercarea lui Postel de a găsi originea tuturor lucrurilor, în special a limbii, era în speță un discurs despre națiunea franceză, iar teoria sa principală era că francezii erau descendenți direcți ai evreilor.

Este important de notat că între 1480 și 1520 au avut loc diverse mutații majore în sânul comunității franceze: apariția tipografiilor, nașterea și propagarea capitalismului, noile descoperiri maritime ca rezultat al diverselor explorări, transformarea și remodelarea aspirațiilor religioase la nivelul aristocratic, precum și apariția unei conștiințe istorice laice. Franța secolului al XVI-lea era marcată de o încăierare a puterii diplomatice între monarhia Franței și papalitate, iar monarhia lupta pentru proeminența politică. Zenitul a fost atins în 1614, în timpul conducerii lui Ludovic al XIII-lea, când regele nu a mai fost considerat un discipol al lui Dumnezeu pe pământ, ci a fost ridicat la rangul de sacralitate, o autoritate divină pe pământ. Astfel, ierarhia puterii se schimbă, până se ajunge adoptarea unei monarhii absolutiste sub conducerea lui Ludovic al XIV-lea.

În mijlocul acestei zbateri între cunoașterea controlată de biserică și umanismul sponsorizat de curtea regală, orientalismul a jucat un rol fundamental, dar neobservat, în a înclina balanța în favoarea curții franceze și a cunoașterii laice. La început, orientalismul aparținea ramurii filologice, adică se concentra exclusiv pe studiul limbilor orientale, și era protejat și sponsorizat de curtea regală franceză. Datorită orientalismului, latina nu a mai fost singura limbă predată la Sorbona, în Paris, iar limbile orientale ajung să fie considerate de rang înalt fiind predate alături de greacă și ebraică (și mai târziu, de arabă). Aceste posibilități de studiu erau oferite prin decrete regale, dar, cel mai important aspect era că acea eră care le-a pus la dispoziție francezilor studiul limbilor orientale a deschis în același timp și ușa folosirii limbii franceze. Aceasta era o cauză pe care monarhismul căuta să o extindă prin impunerea limbii franceze ca limbă națională, lucru ce s-a suprapus exact cu momentul în care limbile orientale au devenit accesibile învățării în Paris. Ambele au fost inițiative regale.

După prima călătorie a lui Postel în Imperiul Otoman în 1536 și după achiziția ulterioară a limbii arabe, Francisc l-a numit directorul departamentului de limbi orientale în 1539. Primul contact diplomatic după cruciade a fost un tratat codificat între Francisc I și Soliman I; astfel, otomanii au devenit aliații regelui francez. Comerțul francez în Levant marchează nașterea unui orientalism sprijinit de curtea regală din Franța, iar primul orientalist francez sponsorizat de aceasta era Guillaume Postel. Postel își îndreptă atenția spre a găsi alfabetul originar, limba primă a omului. În secolul al XVIII-lea, ideile despre civilizație și istorie erau încă saturate cu viziunile creștine ale progresului. Orientaliștii nu mai căutau în mod direct paradisul, ci originea civilizației. Ideea ,,sălbaticului" (le bon sauvage) emerge, iar Rousseau nu era singurul care privea nativii americani drept trecutul primitiv al omului înainte de societate. Din moment ce Rousseau privea civilizația și societatea drept factorul coruptiv al istoriei umane, pentru Rousseau sălbaticii analfabeți erau inocenți. Această gândire evoluționară a căutării originii și începuturilor era o marcă a orientalismului, care ea în sine provine din studiile biblice. Lumea Nouă era paradisul, iar sălbaticul era Adam înainte de a cădea în păcat. Orientul acum includea America, nu doar ca un loc al paradisului biblic, ci și ca locul originii istoriei evolutive a omului.

Silvestre de Sacy
Silvestre de Sacy este văzut ca fiind părintele orientalismului european modern, care s-a ocupat de islam, de literatura arabă, de religia druză și de Persia sasanidă, iar mulți alți orientaliști renumiți s-au format sub îndrumarea sa de profesor, printre care Champollion și Franz Bopp, cel din urmă fiind cel care a fondat lingvistica comparată germană. Silvestre de Sacy, alături de Ernest Renan și Edward William Lane, a reașezat orientalismul pe baza unor presupoziții științifice și raționale, reușind acest lucru prin crearea unui nou vocabular și a unor idei ce stăteau la îndemâna oricui dorea să devină un orientalist. Acest lucru a dus la cristalizarea unei imagini a Orientului, care cu ajutorul generațiilor următoare de orientaliști avea să fie reciclată și restructurată, păstrându-și totuși esența de bază: aceea că intelectualitatea europeană reprezintă autoritatea centrală ce poate vorbi în numele Orientului.

Viața lui Silvestre de Sacy se centrează în jurul a două teme recurente: efortul eroic și sentimentul utilității pedagogice și raționale. În 1779 a fost numit primul profesor de arabă la langues orientales vivantes, recent înființată, al cărei director va deveni în 1824. A tradus celebrul Manifesto al lui Napoleon în 1806 în care spera că ,,fanatismul musulman" poate fi instigat împotriva ortodoxiei rusești. Pe durata întregii sale cariere, care a fost lungă și cu realizări remarcabile, numele său a fost asociat cu începuturile orientalismului modern- deoarece el a fost primul președinte al Société asiatique- dar și cu restructurarea și reformarea educației în Franța postrevoluționară. Stilul lui Sacy este reprezentat de raționalitate, acesta exprimându-se mereu clar și rezonabil, indiferent de natura ambiguă sau obscură a subiectului. Întrucât Orientul era văzut drept un spațiu vechi și îndepărtat, dar în același timp extrem de bogat (în cultură, spațiu și timp), opțiunea logică a fost de a alege anumite momente semnificative, privilegiate, în defavoarea altora, și de a le utiliza pentru a generaliza și restructura imaginea Orientului în Vest.

Astfel, interesul lui Sacy se rezumă la antologie, crestomație, la tablou și la prezentarea unor principii generale în care mici părți expuse ale Orientului sunt suficiente pentru a dezvălui adevărata natură a Estului îndepărtat în fața studentului. Puterea lui Sacy ca autoritate occidentală era clar conturată în acea perioadă și acest lucru îi oferea avantajul de a descrie orizontul oriental în termeni semiotici maleabili și de a-l face cunoscut publicului larg. În scrierile sale el afirmă că a descoperit și a adus la lumină o întreagă nouă civilizație, și că a salvat o cantitate imensă de material necunoscut, iar că realizarea sa principală a fost aceea de a crea un nou domeniu și de a instrui multe alte generații de studenți în a-i călca pe urme.

Orientalismul în perioada lui Ludovic al XIV-lea
Domnia lui Ludovic al XIV-lea a marcat o eră a unor proiecte extraordinare menite să facă Franța puterea dominantă a Europei. Proiecte extravagante de inginerie, precum construcția canalului ce a unit Marea Mediterană de Oceanul Atlantic, nu au fost doar utile, ci au fost viziuni de-ale lui Ludovic al XIV-lea care în final s-au și materializat. Mătasea și bumbacul importat din Levant erau imitate, întrucât Franța credea că se va îmbogăți dacă nu va cumpăra bunuri de lux din afara țării. Până și plantele exotice erau colectate și aduse în țară, unde erau plantate și naturalizate pentru crearea unei producții interne.

Traducerea lui Antoine Galland a operei Les mille et une nuits (O mie și una de nopți) al cărui prim volum a apărut în 1704, este una dintre cele mai influente dintre toate produsele studiilor orientale din Franța lui Ludovic al XIV-lea. Sub conducerea lui Ludovic al XIV-lea, speranțele Franței s-au extins în Estul îndepărtat, dincolo de Levant, ajungând în Persia, China, Siam și India. Pentru prima dată o infrastructură regală era cea care sponsoriza ambiții precum: o flotă militară mai puternică, companii comerciale regale, școli desemnate pentru studiul limbilor orientale, dar și academii pentru studiul Franței și a lumii dincolo de ea. Franța a provocat puterea portugheză și spaniolă care monopolizau Asia ca o putere catolică în acel moment. Astfel, curtea franceză și-a deschis porțile pentru ambasadori din Siam, din Imperiul Otoman, din Persia și din Maroc, iar Ludovic al XIV-lea a trimis de asemenea ambasadori și misionari francezi în locurile respective, iar majoritatea acestor relații erau noi și de natura comercială.

Influența cafelei în propagarea orientalismului
Istoria cafelei în Franța este strâns legată de orientalismul francez, întrucât descrieri ale cafelei au apărut după ce călătoriile de natură intelectuală în Imperiul Otoman sau Persia au apărut și au devenit regulate. Orientalistul Antoine Galland a fost cel care a căutat originile cafelei în Franța, iar discursul său se axa în principiu pe rădăcinile orientale ale cafelei precum și pe uzul său în Imperiul Otoman. În timpul în care Galland traducea din arabă câteva idei ce îi aparțineau lui Jaziri, în Paris în 1699 existau deja câteva cafenele. Jaziri era cel care acredita un anume Sheikh Jamal-al-Din al-Dhabhani (d. în 1470 sau în 1471) un muftiu din Aden drept pionierul care a făcut și băut pentru prima cafea (cca. 1454).

Prima cafenea s-a deschis în Cairo în primul deceniu al secolului al XVI-lea. Deși aceasta era piața centrală a cafelei, sursa cafelei se procura din Yemen, care a devenit mai târziu cel mai mare exportator de cafea. Cafeaua era clar considerată un produs oriental, în ciuda originilor sale africane, și a continuat să fie văzută ca exotică, imaginată drept un obicei otoman în majoritatea picturilor și descrierilor literare, cu câteva excepții care trimiteau spre Persia sau Armenia, chiar și când Franța a reușit să o planteze și să o producă cu succes în Martinica, teritoriul său din colonii, în 1723.

Mobila, textilele, vopselele și chiar cafeaua au trecut prin multe transformări pentru a ajunge produse domestice pe teritoriul francez. Aceste imitații materiale și consumarea lor atestă o admirație deschisă a luxului și exotismului Oriental în rândul elitei franceze și a continuat să fie vândută drept un bun exotic și luxos al Orientului cu mult timp după ce aceasta a început să fie produsă la nivel intern, dovedind faptul că proveniența sa orientală era fundamentală imaginii sale și a succesului său.

Marea Britanie

Arianismul
Arianismul s-a dezvoltat în Imperiul Britanic în secolul al XIX-lea, și în Europa în secolul al XX-lea, ca o consecință a înființării Companiei Britanice a Indiilor de Est. Conceptul de oameni arieni nu a fost unul european, ci mai degrabă a fost unul adânc încorporat în tradiția Vedelelor, o formă timpurie de sanscrită. Rig-Veda, una dintre cele patru Vede și cel mai vechi text indian care a supraviețuit, compus în anul 1500 î.Hr., menționează invazia în India a unor triburi de păstori care se identificau drept ,,arieni" (care înseamnă literalmente nobil). Astfel, arienii au continuat să funcționeze atât ca o marcă comunitară, cât și ca semnul unei sofisticări culturale.

Până în anii 1780, europenii continuau să vadă sanscrita ca pe o enigmă; tradițiile centrale orale și textuale ale hinduismului brahmanic erau de neatins, iar orientaliștii britanici se întrebau dacă vor descifra vreodată sanscrita. Însă, din moment ce instaurarea Companiei și creșterea puterii și influenței sale aduce cu sine schimbări la nivel cultural și social, din 1765 apar noi generații de angajați ai Companiei care au învățat sanscrita pentru a descifra tradițiile hinduismului brahmanic.

În Europa secolului al XIX-lea, conceptul de rasă ariană a devenit mai mult decât un aparat euristic: arianismul s-a întrețesut cu intelectualitatea diferitelor tradiții naționaliste europene.

Orientalismul Companiei (Company Orientalism)
Acest termen ar trebui perceput ca o consecință a schimbărilor sociale și culturale ce au apărut în urma nașterii colonialismului britanic în Asia de Sud.

În 1600, regina Elisabeta și-a oferit suportul Companiei Britanice a Indiilor de Est, cu scopul de a combata proeminența comerțului cu condimente al olandezilor și portughezilor. Anglia secolelor al XVI-lea și al XVII-lea este marcată de o acută conștiință geografică. Viața eroului Tamerlan al lui Marlowe, spre exemplu, este definită de o devorare nestăvilită a spațiilor geografice și de o nevoie internă de expansiune asupra realităților geopolitice reprezentate de hărți. Prin definiție, Orientul islamic se întindea cu mult după granițele lumii Imperiului Otoman, cuprinzând o altă sferă a puterii musulmane—India mogulă.

Compania Britanică a Indiilor de Est a apărut din nevoia de a marca noi resurse și de a extinde influența comercială și politică a Marii Britanii și în alte colțuri ale lumii. Explorarea, controlul și comerțul în aceste regiuni au remodelat fundamental percepția britanicilor asupra restului lumii; astfel, s-a creat un sistem global de colectare a informațiilor ce a conturat o imagine mai coerentă a geografiei globale, a istoriei naturale și a varietății umane.

Apariția termenului de ,,Orientalism al companiei" (Company Orientalism), inventat de Tony Ballantyne, a dus la crearea și stabilirea unui corpus de cunoaștere al Companiei Britanice a Indiilor de Est mai detaliat și mai bine organizat în secolul al XVIII-lea.

Sir William Jones
Sir William Jones a confirmat relația genetică existentă între greacă, latină și sanscrită și a cartografiat o nouă viziune comparativă a istoriei globale, interpretare care insista pe spațiile comune existente între istoria Europei și a Indiei. Deși orientalismul Companiei a limitat impactul în Anglia până înainte de 1850, acesta a fost influent cu precădere în cazul Iluminismului scoțian și irlandez. Munca lui Jones și a contemporanilor săi a avut influențe potente și în afara Europei, ajungând chiar și în Australia, unde colonizatorii susțineau constant alteritatea culturii și limbii popoarelor aborigene.

Studiul comparativ al lui Jones pe limbile asiatice și europene a fost cel mai important din domeniul indologiei britanice, și probabil din orientalismul european în general în secolul al XVIII-lea. Deși Jones este adesea identificat ca fiind părintele studiilor ligvistice comparate și a studiilor limbilor indo-europene, el nu a prezentat inițial nici un interes pentru limba sanscrită; realitățile sistemului colonial și îngrijorările lui Jones cu privire la limitele cunoașterii coloniale l-au dus la studierea sanscritei.

Studiile sale au avut un impact mult mai mare decât cel pe care el l-a anticipat inițial, întrucât i-a restructurat viziunea asupra limbajului, istoriei și etnologiei. În luna februarie a anului1786, cu mai puțin de șase luni după ce el a început să învețe sanscrita, acesta ține un discurs Societății Asiatice asupra ,,limbii hinduse". Această lucrare va fi prima dintr-o lungă serie de eseuri care au explorat dovezile aduse în favoarea istoriei și etnografiei Asiei. Întrucât el și-a propus să stabilească un nou cadru al istoriei asiatice în lucrările sale, Jones a fost foarte preocupat de problematica originii culturale, iar argumentele aduse de el marchează o mutație substanțială în istoria lingvisticii. Munca lui a fost riguros efectuată într-o manieră empirică, despărțind studiul limbii de alte speculații filozofice generale ce vizau natura minții și a limbii.

Jones a fortificat creștinismul prin orientalizarea episodului biblic referitor la Geneză. El a confirmat conturul larg al creației, afirmând că toată umanitatea este descendentă dintr-un cuplu originar, fiind absolut sigur că Iranul a fost leagănul umanității, locul de unde cu toții provenim. Jones a susținut că după Fluviul prezis de Noe au emers trei rase principale: ,,persanii și indienii" (incluzând grecii, romanii, goții, egiptenii împreună cu descendenții lor, și probabil și chinezii și japonezii), ,,evreii și arabii", și ,,tătarii"—clasificare efectuată din considerente pur lingvistice.

Accentul pus de Jones asupra afinităților lingvistice au creat un cadru comparativ ce a combinat sensitivitatea la complexitatea unei culturi locale (în acest caz indiene) cu o dorință de a explica tiparul istoriei umane la un nivel global.

Spania
Cucerirea musulmană a Peninsulei Iberice în anul 711 (denumită apoi Al-Andalus) va schimba pentru totdeauna percepția pe care locuitorii spanioli o vor avea asupra lor și asupra celorlalți. Pentru aproape opt secole a existat o prezență musulmană constantă care a remodelat identitatea spaniolă, modul în care acea regiune se prezenta în fața restului lumii, dar și modul în care aceștia erau văzuți din exterior. Chiar și înainte ca musulmanii să preia controlul, în acest spațiu a existat o simbioză între diferite religii, în speță între iudaism și creștinism. Cucerirea musulmană a reprezentat un simplu schimb al puterii elitelor: noii conducători aveau să fie maurii, însă acest lucru nu a însemnat o conversiune automată la Islam din partea locuitorilor. Folosind o abordare diferită, iudeii și creștinii aveau voie să își păstreze și să practice în continuare ritualurile credinței lor din moment ce ambii erau ,,Popoare ale Cărții" (dhimmi). Această situație purta numele de convivencia, și se referea la coexistența celor trei mari religii monoteiste, lucru ce a continuat pe toată perioada ocupației musulmane. Acest episod al Islamului în Europa ar putea fi considerat un experiment sociologic, la care spaniolii s-au referit după încheierea acestuia fie ca să îl glorifice, fie ca să îl disprețuiască, în funcție de conveniență.

Spre exemplu când spaniolii au descoperit ceea ce ei credeau că vor fi noile Indii, aceștia au descris alteritatea americană drept alteritatea pe care ei au văzut-o la ei acasă; Cortés a denumit templele mayane drept mezquitas (moschei) pentru că așa se referea el la toate templele credințelor străine de credința sa. Astfel, maurii continuau să își manifeste prezența în imaginarul spaniol, dar în secolul al XIX-lea a început să aibă loc o mutație, un nou fenomen a început să se dezvolte: vecinii europeni au început să perceapă Spania, o țară săracă și în curs de dezvoltare în momentul respectiv, drept un nou Celălalt, din cauza trecutului său musulman. Drept consecință, o nouă dilemă apare după evenimentele din 1898: ¿que es España (Ce este Spania?), iar unii au găsit răspuns în mitul vizigotic al unei monarhii catolice care să domine peste o țară nedivizată de bariere religioase și lingvistice.

Odată cu studiul lui Edward Said, apare conceptul de orientalism ce critică viziunea reducționistă a europenilor asupra Orientului. Deși este o contribuție notabilă, aceasta este limitată în sensul în care abordează în speță relația dintre Sine (centrele metropolitane europene și produsele lor culturale) și Altul/Celălalt (teritoriile asiatice sau africane și producțiile lor culturale) și nu ia în considerare complexitățile apărute în urma formării statelor europene sau cel puțin să încerce să explice imaginea proprie pe care țările europene și-au proiectat-o asupra coloniilor lor. Said prezintă o imagine a țărilor din Vest care este omogenă din punct de vedere cultural, ceea ce nu este întotdeauna o descriere corectă a tensiunilor ce au existat și încă există în interiorul acestor spații. Într-un sens, el stabilește un fel de ,,orientalism inversat", unde culturile colonizate sunt descrise în termeni esențialiști și imuabili.

În contextul spaniol, o asemenea abordare ar privi Spania din exterior ca fiind omogenă, lucru care nu era suprapus cu realitatea. Diferențele din interior nu erau la nivel lingvistic, ci la nivel de rasă și de religie, lucru care este rar prezentat în discursurile politice sau literare. Catalanii, bascii, galicienii și castilienii erau cu toții prezențe relevante pe teritoriul spaniol. În articularea perspectivei adoptate de Said, peninsula spaniolă descrie Spania din exterior precum a fost percepută de non-spanioli. Călătorii străini găseau în Spania secolului al XIX-lea un mic Orient, destul de exotic pentru a fi interesant, dar nu atât de diferit încât să fie considerat complet străin. Spania nu a putut deveni o colonie, dar a putut fi cu siguranță orientalizată prin călătorii și literatură, după cum a și fost. Operele literare ,,Carmen" de Prosper Marimée și ,,Alhambra: Poveștile unui călător" de Washington Irving, de exemplu, au transformat Spania ultra-catolică într-un spațiu exotic, străin și îndepărtat. Acest paradox stă la baza orientalismului spaniol, prezentată ca narațiunea unei țări ce orientalizează și îl colonizează pe Celălalt (în acest caz particular, Africa), dar în același timp este și descrisă ca fiind Orientul însuși.

În abordarea acestui subiect, Ignacio Tofiño-Quesada urmărește termenul de hispanotropicalism, inițial propus de Gustau Nérin, dar pe care îl extinde pentru a cuprinde nu doar orientalismul, ci și noțiunea de Celălalt și colonizarea Africii de către Spania, dar și percepția Spaniei drept un Orient invaziv în Europa. În acest sens, el susține că fiecare putere colonială a folosit un anumit discurs pentru a motiva invazia unei țări străine cu scopul de a o exploata economic. Diferit de orientalismul german care funcționa ca o scăpare din idealism, după cum a demonstrat Rusell Berman, cazul Spaniei este cu totul diferit: Orientalismul spaniol includea orientalizarea Celuilalt și asumpția că Sinele este precum Celălalt. În timpul în care Europa de Vest își redescoperea trecutul musulman, Spania a adăpostit sentimente ultra-catolice bazate pe supresia trecutului său islamic. Acest trecut islamic a fost folosit atunci când era propice circumstanțelor și revocat când era inconvenabil, uneori în același timp.Când Spania începea să piardă din dominanța sa în Africa, intelectualii coloniști spanioli ai secolului al XIX-lea au folosit retorica unei vocații inerente pe care Spania o are în Africa, ceea ce constituie o parte a orientalismului spaniol. Acest argument a fost unic pentru Spania, celelalte țări europene au folosit argumentul modernizării și a nevoii civilizației de a progresa pentru a-și justifica coloniile. Atfel, orientalismul spaniol funcționa în două moduri: permitea argumentului vocației inerente și, în același timp, capitaliza fantezia europeană exotică și orientalizată a Spaniei.

Germania
Deși tradiția modernă de cercetare în studiile Orientului Mijlociu au apărut în Germania la mijlocul secolului al XIX-lea, o examinare mai îndeaproape arată că astfel de studii nu au existat la nicio universitate germană, nici în secolul al XIX-lea, nici măcar în prima jumătate a secolului al XX-lea. Cu alte cuvinte, studiile ce priveau Orientul Mijlociu ca disciplină erau inexistente. În termeni instituționali, studiile ce priveau Orientul purtau denumirea generică de morgenlӓndische/orientalische Sprachen (limbi orientale), care potențial vizau întreg ,,Orientul", adică Asia și Africa. În timp, această regiune s-a extins, terminologia utilizată a prezentat o mutație la sfârșitul secolului al XIX-lea.

Ținând cont de faptul că orientalismul este un fenomen marcat cu precădere de efectele colonialismului, tradiția scolastică germană a urmat un cu totul alt curs față de celelalte mari puteri ale Europei, întrucât ea nu a prezentat vreun interes în a coloniza alte popoare. Așa că, în cazul spațiului german nu poate fi vorba de un orientalism obișnuit, exprimat în mod direct ca o consecință a colonizării, ci mai degrabă de un orientalism indirect, regăsit cu predilecție în artă și literatură. După cum susține și Said în studiul său, tradiția Vestului în studiul limbilor orientale nu a fost niciodată o chestiune de cunoaștere obiectivă, ci mai degrabă un sistem de prejudecăți persistente și politici coloniale. Așadar, urmând acest demers, nu pot exista studii orientale, cel puțin nu în adevăratul sens al cuvântului, și mai ales nu în țări care nu au prezentat nici un fel de aspirații coloniale sau imperialiste în Orient. Dacă astfel de studii ar exista în aceste locuri, atunci ele nu ar fi ,,autentice", ci ar fi derivate, sau mai bine spus, indirecte. În acest mod prezintă Said orientalismul german, ale căror origini s-ar regăsi în tradiția franceză a secolului al XIX-lea. Afirmația lui Said de a considera orientalismul german ca fiind irelevant în studiul orientalismului nu a fost adresată.

Occidentalismul
Termenul de occidentalism este folosit adesea cu conotații negative pentru a face referire la lumea din Occident care se regăsește în societățile din Est, fiind fondat pe un sentiment pronunțat de naționalism care s-a răspândit ca un răspuns împotriva colonialismului și imperialismului.

Această noțiune descrie persoanele din Est care se cred superioare celor din Vest, denumirea venind ca un omagiu adus studiului lui Said. În termeni largi, occidentaliști pornesc de la ideea că niciun străin nu poate înțelege cu adevărat o cultură doar privind-o din exterior, dintr-o poziție considerată a fi privilegiată. Așa că, de exemplu Japonia este singura care poate înțelege cultura japoneză cu adevărat, lucru ce se aplică pentru toate țările din Orient. Occidentalismul oglindește reprezentările de apropriere și reprezentare regăsite în diferite domenii de studiu, deși occidentalismul virulent este întâlnit destul de rar în Asia de Est.

Referințe

Bibliografie

 Al-'Azm, Sadik Jalal. ,,Orientalism and Orientalism in Reverse", publicat în Orientalism. A Reader, New York University Press, 2000, pp. 217-238.
 Baghdiantz McCabe, Ina. Orientalism in Early Modern France: Eurasian Trade, Exoticism and the Ancient Régime, Editura Berg, 2008, 416 p.
 Ballantyne, Tony. Orientalism and Race: Aryanism in the British Empire, Editura Palgrave Macmillan, 2002, 279 p.
 Berman, Russel A. Enlightenment or Empire: Colonial Discourse in German Culture, University of Nebraska Press, 1998.
 Cioflâncă, Adrian. Cunoașterea alterității ca formă de putere. Despre orientalism și balcanism.
 Dew, Nicholas. Orientalism in Louis XIV's France, Oxford University Press, 2009, 158 p.
 Ghiță, Cătălin. Orientul Europei romantice. Alteritatea ca exotism în poezia engleză, franceză și română., Editura Tracus Arte, 2016, 258 p.
 Johanyak Debra, Walter S. H. Lim (ed.), The English Renaissance, Orientalism and the Idea of Asia, Editura Palgrave Macmillan, 2009, 253 p.
 Lary, Diana. ,,Edward Said: Orientalism and Occidentalism", publicat în Journal of the Canadian Historical Association Revue de la Société historique du Canada, vol. 17, nr. 2, 2006, pp. 3-15. https://doi.org/10.7202/016587ar.
 Said, Edward W. Orientalism. Concepțiile occidentale despre Orient, trad. Ana Andreescu și Doina Lică, Timișoara, Editura Amarcord, 2001, 400 p.
 Said, Edward W. ,,Orientalism Reconsidered", publicat în Cultural Critique nr. 1 (Toamna, 1985), University of Minnesota Press, pp. 89-107.
 Tofiño-Quesada, Ignacio, ,,Spanish Orientalism: Uses of the Past in Spain's Colonization in Africa", publicat în Comparative Studies of South Asia Africa and the Middle East (Ianuarie, 2003), 18 p.
 Wokoeck, Ursula. German Orientalism: The Study of the Middle East and Islam from 1800 to 1945, Editura Routledge, 2009, 173 p.

Vezi și

 Occidentalism
 Primitivism
 Exotism
 Arabist

Orientalism


بلدية مادِيُونا (بالكاتالانية: Mediona) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 2.251 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

ميدايونا (برشلونة)


Igor Vukman (Seget Donji, 2. siječnja 1946.), hrvatski bivši nogometni vratar, kasnije trener vratara.

Kako u matičnom Hajduku nije imao puno prilika braniti za prvi tim, veći dio karijere proveo je po drugim klubovima. Za Hajduk je odigrao samo tri prvenstvene utakmice, ali je jedna od njih bila protiv Crvene zvezde u Beogradu, 18.5.1969, kada je ušao pred kraj prvog poluvremena umjesto ozlijeđenog Sirkovića. Prema novinskom izvještaju branio je dobro, iako je primio dva gola, a utakmica je završila rezultatom 3:3. U prvoligaškom nogometu najviše se iskazao na golu banjalučkog Borca. Osim toga, branio je i za Split i Šibenik kad su ovi klubovi nastupali u Drugoj saveznoj Ligi. Inozemnu karijeru nastavio je u Austriji, u Admiri iz Bečkog Novog Mjesta i FK Austria iz Beča, a završio u Grčkoj. Po prestanku aktivnog igranja dogo je radio u Hajduku kao trener vratara, a nekoliko njegovih učenika branilo je gol reprezentacije Hrvatske.

Izvori

Hrvatski nogometni vratari
Hrvatski nogometni treneri
Treneri Hajduka
Vratari RNK Splita
Nogometaši HNK Šibenika
 Nogometaši FK Borac Banja Luka
Nogometaši FK Austria Beč
Vratari Hajduka
Životopisi, Trogir

Igor Vukman


This is a list of rivers and significant streams in the U.S. state of New Hampshire.

All watercourses named "River" (freshwater or tidal) are listed here, as well as other streams which are either subject to the New Hampshire Comprehensive Shoreland Protection Act or are more than  long.  New Hampshire rivers and streams qualify for state shoreland protection (and are listed here in bold) if they are fourth-order or larger water bodies, based on the Strahler method of stream order classification.

By drainage basin
All New Hampshire rivers ultimately flow to the Atlantic Ocean.  The list is sorted by major drainage basin, running from north to south along the Atlantic coast, with respective tributaries arranged based on their entry into the main stream from mouth to source. Where several tributaries enter a single lake, they are listed running clockwise from the lake outlet.

Androscoggin River

Androscoggin River
Wild River
Rattle River
Peabody River
West Branch Peabody River
Moose River
Moose Brook
Dead River
Chickwolnepy Stream
Mollidgewock Brook
Clear Stream
Magalloway River
Dead Diamond River
Swift Diamond River
Little Dead Diamond River
South Branch Little Dead Diamond River
West Branch Little Dead Diamond River
West Branch Dead Diamond River
Middle Branch Dead Diamond River
East Branch Dead Diamond River
Little Magalloway River
Middle Branch Little Magalloway River
West Branch Little Magalloway River
West Branch Magalloway River

Saco River

Saco River
Ossipee River
South River
Ossipee Lake
Pine River
Beech River
Dan Hole River
Lovell River
Bearcamp River
Chocorua River
Swift River (Bearcamp River tributary)
Mill Brook
Wonalancet River
Cold River (Bearcamp River tributary)
Whiteface River
East Branch Whiteface River
West Branch
Deer River
Shepards River
Cold River (Maine – New Hampshire)
Little Cold River
Mad River
South Branch Mad River
Middle Branch Mad River
Swift River (Saco River tributary)
Pequawket Brook
East Branch Saco River
East Fork East Branch Saco River
Ellis River
Wildcat Brook
New River
Cutler River
Rocky Branch
Sawyer River
Dry River

Piscataqua River and New Hampshire Atlantic coast

Piscataqua River (tidal)
Great Bay (tidal)
Bellamy River
Oyster River
Bunker Creek
Winnicut River
Squamscott River (tidal)
Exeter River
Little River (Exeter, New Hampshire)
Little River (Brentwood, New Hampshire)
Lamprey River
Piscassic River
Fresh River
Little River (Lamprey River tributary)
North River
Bean River
Pawtuckaway River
North Branch River
Cocheco River
Isinglass River
Berrys River
Rattlesnake River
Mad River
Ela River
Salmon Falls River
Branch River
Jones Brook

Little River

Hampton River (tidal)
Blackwater River (tidal)
Browns River
Hampton Falls River
Taylor River
Drakes River
Old River

Merrimack River

Merrimack River
Powwow River
Back River
Little River
Spicket River
Beaver Brook
Salmon Brook
Nashua River
Nissitissit River
Souhegan River
Baboosic Brook
Purgatory Brook
Stony Brook
South Branch Souhegan River
West Branch Souhegan River
Cohas Brook
Sucker Brook
Little Massabesic Brook
Piscataquog River
South Branch Piscataquog River
Middle Branch Piscataquog River
Black Brook
Suncook River
Bear Brook
Little Suncook River
Big River
Little River
Soucook River
Turkey River
Contoocook River
Blackwater River
Frazier Brook
Warner River
Lane River
West Branch Warner River
North Branch Contoocook River
Beards Brook
Shedd Brook
Nubanusit Brook
Gridley River
Pemigewasset River
Smith River
Newfound River
Newfound Lake
Fowler River
Cockermouth River
Squam River
Baker River
South Branch Baker River
East Branch Baker River
Beebe River
Mad River
West Branch Mad River
Moosilauke Brook
Lost River
East Branch Pemigewasset River
North Fork East Branch Pemigewasset River
Winnipesaukee River
Tioga River
Lake Winnipesaukee
Red Hill River
Melvin River
Merrymeeting River
Gunstock River

Connecticut River

Connecticut River
Millers River
Tarbell Brook
North Branch Millers River
Ashuelot River
Mirey Brook
South Branch Ashuelot River
The Branch
Otter Brook
Partridge Brook
Cold River
Great Brook
Little Sugar River
Sugar River
North Branch Sugar River
Stocker Brook
South Branch Sugar River
Blow-me-down Brook
Mascoma River
Knox River
Indian River
Mink Brook
Oliverian Brook
Ammonoosuc River
Wild Ammonoosuc River
Gale River
Ham Branch
North Branch Gale River
South Branch Gale River
Little River
Zealand River
Johns River
Israel River
South Branch Israel River
Upper Ammonoosuc River
Nash Stream
Phillips Brook
North Branch Upper Ammonoosuc River
West Branch Upper Ammonoosuc River
Simms Stream
Mohawk River
East Branch Mohawk River
West Branch Mohawk River
Halls Stream
Indian Stream
Perry Stream

Alphabetically

Ammonoosuc River
Androscoggin River
Ashuelot River
Baboosic Brook
Back River
Baker River
Bean River
Bear Brook
Bearcamp River
Beards Brook
Beaver Brook
Beebe River
Beech River
Bellamy River
Berrys River
Big River
Black Brook
Blackwater River (Contoocook River tributary)
Blackwater River (Massachusetts-New Hampshire)
Blow-me-down Brook
Branch River
Browns River
Bunker Creek
Chickwolnepy Stream
Clear Stream
Chocorua River
Cocheco River
Cockermouth River
Cohas Brook
Cold River (Bearcamp River tributary)
Cold River (Connecticut River tributary)
Cold River (Maine – New Hampshire)
Connecticut River
Contoocook River
Cutler River
Dan Hole River
Dead River
Dead Diamond River
Deer River
Drakes River
Dry River
East Branch Baker River
East Branch Dead Diamond River
East Branch Mohawk River
East Branch Pemigewasset River
East Branch Saco River
East Branch Whiteface River
East Fork East Branch Saco River
Ela River
Ellis River
Exeter River
Fowler River
Frazier Brook
Fresh River
Gale River
Great Brook
Gridley River
Gunstock River
Halls Stream
Ham Branch
Hampton River
Hampton Falls River
Indian River
Indian Stream
Isinglass River
Israel River
Johns River
Jones Brook
Knox River
Lamprey River
Lane River
Little River (Ammonoosuc River tributary)
Little River (Big River tributary)
Little River (Brentwood, New Hampshire)
Little River (Exeter, New Hampshire)
Little River (Lamprey River tributary)
Little River (Merrimack River tributary)
Little River (New Hampshire Atlantic coast)
Little Cold River
Little Dead Diamond River
Little Magalloway River
Little Massabesic Brook
Little Sugar River
Little Suncook River
Lost River
Lovell River
Mad River (Cocheco River tributary)
Mad River (Cold River tributary)
Mad River (Pemigewasset River tributary)
Magalloway River
Mascoma River
Melvin River
Merrimack River
Merrymeeting River
Middle Branch Dead Diamond River
Middle Branch Little Magalloway River
Middle Branch Mad River
Middle Branch Piscataquog River
Mill Brook
Mink Brook
Mirey Brook
Mohawk River
Mollidgewock Brook
Moose Brook
Moose River
Moosilauke Brook
Nash Stream
Nashua River
New River
Newfound River
Nissitissit River
North River
North Branch River
North Branch Contoocook River
North Branch Gale River
North Branch Millers River
North Branch Sugar River
North Branch Upper Ammonoosuc River
North Fork East Branch Pemigewasset River
Nubanusit Brook
Old River
Oliverian Brook
Ossipee River
Otter Brook
Oyster River
Partridge Brook
Pawtuckaway River
Peabody River
Pemigewasset River
Pequawket Brook
Perry Stream
Phillips Brook
Pine River
Piscassic River
Piscataqua River
Piscataquog River
Powwow River
Purgatory Brook
Rattle River
Rattlesnake River
Red Hill River
Rocky Branch
Saco River
Salmon Brook
Salmon Falls River
Sawyer River
Shedd Brook
Shepards River
Simms Stream
Smith River
Soucook River
Souhegan River
South River
South Branch Ashuelot River
South Branch Baker River
South Branch Gale River
South Branch Israel River
South Branch Little Dead Diamond River
South Branch Mad River
South Branch Piscataquog River
South Branch Souhegan River
South Branch Sugar River
Spicket River
Squam River
Squamscott River
Stocker Brook
Stony Brook
Sucker Brook
Sugar River
Suncook River
Swift River (Bearcamp River tributary)
Swift River (Saco River tributary)
Swift Diamond River
Tarbell Brook
Taylor River
The Branch
Tioga River
Turkey River
Upper Ammonoosuc River
Warner River
West Branch (New Hampshire)
West Branch Dead Diamond River
West Branch Little Dead Diamond River
West Branch Little Magalloway River
West Branch Mad River
West Branch Magalloway River
West Branch Mohawk River
West Branch Peabody River
West Branch Souhegan River
West Branch Upper Ammonoosuc River
West Branch Warner River
Whiteface River
Wild River
Wild Ammonoosuc River
Wildcat Brook
Winnicut River
Winnipesaukee River
Wonalancet River
Zealand River

See also
Outline of New Hampshire
List of National Wild and Scenic Rivers in New Hampshire
List of rivers of the United States

References

External links
 New Hampshire streamflow data from the USGS
  New Hampshire watersheds from the EPA

Rivers
New Hampshire

List of rivers of New Hampshire


Denali, eski adıyla McKinley Dağı ( Bolšaja Gora «Büyük Dağ»), Alaska'da Denali Borough ilçesinde 6.195 m yüksekliğinde Kuzey Amerika'nın en yüksek dağı.

Denali Dağı, Alaska Sıradağları'nın (İngilizce Alaska Range) en yüksek zirvesini oluşturur ve Denali Ulusal Parkı ve Koruma Bölgesi'nın içinde yer alır.

Dağa ilk olarak tırmanmayı başaran 7 Haziran 1913'te Amerikalı-İngiliz araştırmacı Hudson Stuck ve kendisine eşlik eden 3 kişidir.

Adlandırma

Alaska Atabasklarından Ahtnaların coğrafyasında bulunan dağın Ahtnaca adı Dghelaayce'e olarak bilinir.

Diğer adı olan McKinley ise, 25. ABD başkanı William McKinley'in adından alır.

Tarih
Dağın yamaçlarındaki Yukon, Tanana ve Kuskokwim nehirlerinin havzalarında yaşayan ilk halk Koyukonlardır.

Ayrıca bakınız

 Denali Ulusal Parkı ve Koruma Bölgesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Alaska'daki dağlar
Alaska Sıradağları
Alaska Atabask coğrafyası
Koyukon coğrafyası
Ahtna coğrafyası
Yedi Zirveler
Kutsal dağlar
Denali Borough
Denali Ulusal Parkı ve Koruma Bölgesi
Kuzey Amerika'daki yerli halkların dinî yerleri
Altıbinlikler

Denali


Ioan Muntean (n. Predeal Brașov) a fost comerciant, economist și delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918.

Note

Vezi și
Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Bibliografie
Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților. Ioachim Crăciun: Documente la un sfert de veac de la Marea Unire, Editura Academiei Române, București, 2005.

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Cluj-Napoca, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Ioan Muntean (delegat)


Manhagen Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Ostholstein iline bağlı bölge. 9,63 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu 31 Aralık 2003 itibarıyla yaklaşık 410 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Andreas Kröger tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.lensahn.de

Ostholstein iline bağlı yerleşim birimleri

Manhagen


Un pridvor este o încăpere care protejează intrarea într-o biserică, precedînd pronaosul. Poate fi închis, în care caz este prevăzut cu ferestre, sau deschis, cu arcade pe stâlpi sau pe coloane. În arhitectura veche românească, laică și bisericească, pridvorul prezintă o mare varietate de forme, fiind de obicei închis în Moldova și deschis în Țara Românească, unde, în secolele XVII -XVIII, a atins o mare frumusețe. În arhitectura bisericilor de lemn din Transilvania, pridvorul este construit uneori ca o prispă.

Note

Galerie

Elemente arhitecturale
Fațade

Pridvor


An Microsaccus in uska genus han Liliopsida. An Microsaccus in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Microsaccus

Microsaccus


الألياف البصرية إلى المنزل   اختصارًا: ؛ هي شبكة لتوصيل الألياف الضوئية إلى المنازل.

تعريف
هي شبكة ألياف ضوئية بين مزود خدمة الإنترنت أو ISP والمستخدم النهائي وهي نوع من أنواع الألياف الضوئية إلى x وتنتهي قبلها الشبكة الضوئية النشطة ( النشطة التي تحتاج إلى كهرباء لكي تعمل)، وبعدها تبدأ الشبكة الضوئية الخاملة ( الخاملة التي لا تحتاج لكهرباء لكي تعمل )، (PON: Passive Optical Network) وتوزيعها على الشبكة المحلية بين المقاسم والمستخدمين في منازلهم بحيث يتم إيصال عدة خدمات في نفس الوقت منها الإنترنت والهاتف والفيديو والدوائر الخاصة باستخدام جهاز طرفي (ONT). تعتمد على بروتوكولات مثل GPON أو EPON أو BPON والمستخدم حديثا هي الجيجا (GPON: Gigabit Passive Optical Network) ويتم نقل المعلومات على حزم تسمى (GEM: GPON Encapsulation Module).

كيفية عمل شبكة FTTH
تخرج الإشارة الكهربائية من مزود الخدمة لتدخل مقسم الخط البصري أو OLT أو Optical Line Termination الذي يتولى مهمة الدمج والتنسيق بين خدمات، على سبيل المثال لا الحصر إشارة الإنترنت وقنوات التلفاز والهاتف، وتعرف بالتشغيل الثلاثي Triple play، لتخرج بعد ذلك الإشارة ضوئية، وتدخل إلى مجزئ الخط البصري أو fiber optic splitter الذي يجزء الإشارة إلى 64 عميل أو 128 عميل، لتصل بعدها إلى وحدة الشبكة الضوئية أو Optical Network Unit الذي يقوم بتحويل الإشارة من ضوئية إلى كهربائية مرة أخرى ويوزع نوع الخدمة إلى المنفذ الخاص بها سبيل المثال لا الحصر إشارة الإنترنت وقنوات التلفاز والهاتف.

خصائص شبكة FTTH
 التنزيل (Download for Data ): عند استخدام البروتوكول GPON تكون السرعة إجمالية مشتركة هي 2.488 جيجا بت على الطول الموجي 1490 نانو متر. تستقبل كل الأجهزة الطرفية الإشارات كلها وتقبل فقط المعلومات المعنونة للجهاز المستقبل. أقصى سرعة يتم اعتمادها لجهاز طرفي واحد هي سرعة 100 ميجابت.
 الرفع (Upload for Data ): سرعة إجمالية مشتركة هي 1.244 جيجا بت باستخدام الطول الموجي 1310 نانو متر. يرسل كل جهاز طرفي إشاراته في الأوقات المجدولة له من البورت والمغيرة باستمرار آخذاً بعين الاعتبار الأولويات ومستوى الجودة والسرعات المتفق عليها ومستوى التزاحم.

التنزيل (Download for Video): يستخدم الطول الموجي 1550 نانو متر لنقل الفيديو. أقصى سرعة يتم اعتمادها لجهاز طرفي واحد هي سرعة 100 ميجابت.

مميزات شبكة الألياف للمنازل مقارنة بالشبكة النحاس
 - السرعة العالية.
 - الدقة ونقاوة الإشارات.
 - عدم تناقص السرعة مع زيادة المسافة. فأبعد عميل بإمكانه الحصول عن نفس سرعة أقرب عميل.
 - تعددية الخدمات وسهولة تقديمها والقابلية لدعم خدمات مستقبلية.
 - قابليته لدعم خدمات مستقبلية.
 - إمكانية تغيير السعة وعدد المنافذ لدى العميل بتغيير الجهاز.
 - بعد المسافة بأكثر من 8 كيلو متر وحتى 60 كيلومتر في حالة عدم تفريع الشعيرة.

مصادر خارجية
 هيئة توصيل الألياف البصرية للمنازل : أمريكا الشمالية

مراجع

بنية الشبكة
تقانة
دائرة مغلقة
عتاد الشبكة

الألياف البصرية إلى المنازل


Ferrari 348 je sportski automobil, dvosjed koji je od 1989. do 1995. proizvodila talijanska tvrtka Ferrari. Model je bio nasljednik modela Ferrari 328, te prethodnik modela Ferrari F355.

Bio je zadnji V8 model u čijem razvoju je sudjelovao Enzo Ferrari, prije smrti. Automobil s pogonom na stražnje kotače, pogonio je središnje smješten 3.4 L V8 motor.
Kao i kod prethodnika, oznaka modela 348 odnosi se na zapremninu motora (3.4), te V8 motor. Motor je razvija 300 KS (224 kW).

Model se prodavao u različitim verzijama; kao kupe oznake 348tb (Trasversale Berlinetta), 348ts (Targa) i kabriolet 348sp (Spider).

Godina 1993. model je blaže redizajniran, te je povećana snaga motora na oko 320 KS (iz istog motora), promjenom elektronike za upravljanje motora i promjenom ispušnog sustava. Modeli su nosili noznake 348 GTB (252 primjerka) i GTS (137 primjerka).

Ukupno je proizvedeno od 8844 automobila.

Ferrarijevi automobili

Ferrari 348


Carmen Ion () este profesoară de limba și literatura română la Colegiul Național Pedagogic "Spiru Haret" Focșani (fosta Școală Normală) și fondatoarea Asociației "Grow Up Project", ambele din Focșani. Este absolventă a Facultății de Filologie București, promoția 1991.

A devenit cunoscută după un articol scris de jurnalista Codruța Simina, care reliefa metodele moderne aplicate la orele profesoarei. Apoi avea să fie scoasă în evidență de Digi24 și mai ales de jurnalista Pro TV Paula Herlo, în reportajul din cadrul emisiunii România, te iubesc!. Subiectul comun al reportajelor este metoda inedită de predare și mai ales ideea ce în 2015 era un imbold pentru elevi să citească, iar în anul 2019 a devenit cel mai mare concurs extrașcolar din România - "Boovie", un festival de book-trailere a cărui ediție a IV-a din 2019, din 17-19 mai de la Focșani, a pus la bătaie zece cărți scrise de autori români punctând astfel Centenarul românesc și prin citit și cunoașterea literaturii române, atât cea clasică dar mai ales cea contemporană.

Inspirația venită din flerul unui cititor iscusit a făcut ca una din cărțile puse în concurs pentru trailer să fie chiar la baza trailerului câștigător al Marelui Premiu Boovie 2019, Vara în care mama a avut ochii verzi a cărei autoare, Tatiana Țîbuleac, avea să fie la doar câteva zile declarată unul din cei 14 câștigători ai Premiului Uniunii Europene pentru Literatură din 2019.

"În sală se află o profesoară din Focșani, Carmen Ion, care a venit cu elevii la Cluj, la filme. Acasă, ea organizează un festival de trailere inspirate din cărți", spunea directorul TIFF, Tudor Giurgiu, pe scena galei de final de festival TIFF 2018, în 2019, pentru a doua oară consecutiv, alături de echipa câștigătoare a marelui Premiu Boovie 2019, Carmen Ion fiind din nou în atenția și programul renumitului festival internațional de film desfășurat de 18 ani la Cluj.

Dacă toamna lui 2018 a găsit-o în Helsinki la Dare to learn, un eveniment dedicat educației, revoluționării procesului de învățare, în toamna lui 2019, ca recunoaștere a abordării moderniste și integrate în era digitală în ce privește metodele și strategiile alternative educaționale, Carmen Ion a fost invitată de Comisia Europeană să-și prezinte activitatea și metodele alături de profesori din alte state europene în cadrul unui panel cu tema "Mai multă cultură în clasă: rezultate mai bune, mai multă incluziune" ("More culture in the classroom: better results more inclusion.") la Centru de Conferințe The Square din Bruxelles în cadrul celei de-a doua ediții a Sumitului European de Educație (European Education Summit) din 26 septembrie, ediție cu focus pe profesor și procesul de predare.

Scurte caracterizări
" ... profesorul care îndrăgește cărțile și care nu s-a lăsat până nu a găsit diferite metode, care mai de care mai creative, pentru a-i face pe elevi să vadă cărțile pe care le citesc din perspective diferite și să se îndrăgostească de actul de a citi în sine. Carmen este extrem de amuzantă, deschisă, caldă și cu o înclinație naturală spre a povesti."

"Carmen Ion este un model, un exemplu că educația poate arăta altfel și în România. A avut curajul să aducă metodele de predare în era digitală și vrea să facă din Boovie un festival național. Pentru ca elevi din toată țara să descopere bucuria cititului."

Note

Nașteri în 1968
Nașteri pe 20 mai
Profesori de liceu români
Focșăneni
Oameni în viață
Inovatori români

Carmen Ion


Viktor Hald Thorup (født 14. august 1994 i Slagelse) er en dansk inline- og skøjteløber, som tidligere var bosat i Toulouse, Frankrig. Han er indehaver af de danske rekorder på 1500, 3000 og 5000 meter. Han blev nummer 6 på 5000 meter ved Junior-VM i Collalbo, Italien 2013.

Personlige rekorder
 500 meter:	38,74	10. januar 2015	Chelyabinsk (Rusland)
 1000 meter:	1.16,24	1. februar 2014	Inzell (Tyskland)
 1500 meter:	1.50,43	27. oktober 2013 Salt Lake City (USA) Dansk rekord
 3000 meter:	3.51,00	10. oktober 2015	Inzell (Tyskland) Dansk rekord
 5000 meter:	6.31,43	13 december 2014 Heerenveen (Holland) Dansk rekord
 10000 meter:	14.36,94 1. december 2013 Astana (Kasakhstan)

Eksterne henvisninger

Skøjteløbere fra Danmark
Personer fra Slagelse
Hurtigløb på skøjterløbere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved vinter-OL 2018

Viktor Hald Thorup


Winfried Nöth (né le  à Gerolzhofen) est un linguiste et sémiotique allemand.

Biographie
Après avoir obtenu son diplôme d'études secondaires à Brunswick en 1963, Nöth étudie l'anglais, le français et le portugais à Münster, Genève, Lisbonne et Bochum de 1965 à 1969 et obtient un doctorat en 1971 à l'Université de la Ruhr à Bochum avec une thèse qui reçoit le prix universitaire. Toujours à Bochum, il termine son habilitation en 1976 en tant qu'assistant de , enseigne à Bochum et Aix-la-Chapelle avant d'être nommé professeur ordinaire (C4) de linguistique anglaise à l'Université de Cassel en 1978.

En 1985, Nöth arrive à l'Université du Wisconsin à Green Bay, aux États-Unis, en tant que professeur invité, et en 1994 à l'Université pontificale catholique de São Paulo au Brésil. Depuis 1999, il est directeur du Centre scientifique de recherche culturelle de l'Université de Cassel et président de la Société allemande de sémiotique. Son manuel de sémiotique (publié pour la première fois en 1985) donne un aperçu complet de l'histoire et des diverses directions de la sémiotique et présente ses représentants les plus importants.

Travaux
 Winfried Nöth: Strukturen des Happenings. Olms, Hildesheim/New York 1972 (Studia Semiotica, Series Practica, 4).
 Winfried Nöth: Semiotik: Eine Einführung mit Beispielen für Reklameanalysen. Niemeyer, Tübingen 1975 (Anglistische Arbeitshefte, 4).
 Winfried Nöth: Dynamik semiotischer Systeme: Vom altenglischen Zauberspruch zum illustrierten Werbetext. Metzler, Stuttgart 1977.
 Winfried Nöth: Literatursemiotische Analysen – zu Lewis Carrolls Alice-Büchern. Narr, Tübingen 1980 (Kodikas/Code Supplement, 5).
 Winfried Nöth: Handbuch der Semiotik. 2., vollständig neu bearbeitete Auflage. Metzler, Stuttgart/Weimar 2000 (Rezension).
 Winfried Nöth/Nina Bishara/Britta Neitzel: Mediale Selbstreferenz: Grundlagen und Fallstudien zu Werbung, Computerspiel und Comics. Halem, Köln 2008.

Bibliographie
 ,  (Hrsg.): Networks of culture. For professors Winfried Nöth (born September 12, 1944) and Otthein Herzog (born September 25, 1944). Two pioneers in semiotics and visual information processing (= The world language of key visuals. Vol. 2). Lit, Berlin u. a. 2010 .

Liens externes

 Page d'accueil à l'Université de Kassel

Sémioticien
Linguiste allemand
Professeur à l'université de Cassel
Naissance en septembre 1944
Naissance à Gerolzhofen
Naissance dans le Troisième Reich

Winfried Nöth


Popis sadrži sve muške seniorske ITF turnire od 1992. do 2020. po redu održavanja.

Statistika (2020.)

Kazalo:
Ciklusi/Serije turnira  (nepotpuno):

* ako su se zajedno održavali muški i ženski turnir to je naznačeno navođenjem ranga i ženskog turnira, ali pobjednice nisu navedene (nepotpuno)

Vidi
 Ženski seniorski teniski ITF turniri u Hrvatskoj

Izvori

 ITF Men's World Tennis Tour Calendar, itftennis.com

teniski ITF

Muški seniorski teniski ITF turniri u Hrvatskoj


The House of Wessex, also known as the House of the West Saxons, the House of the Gewisse, the Cerdicings and the West Saxon dynasty, refers to the family, traditionally founded by Cerdic of the Gewisse, that ruled Wessex in Southern England from the early 6th century. The house became dominant in southern England after the accession of King Ecgberht in 802. Alfred the Great saved England from Viking conquest in the late ninth century and his grandson Æthelstan became first king of England in 927. The disastrous reign of Æthelred the Unready ended in Danish conquest in 1014. Æthelred and his son Edmund Ironside attempted to resist the Vikings in 1016, but after their deaths the Danish Cnut the Great and his sons ruled until 1042. The House of Wessex then briefly regained power under Æthelred's son Edward the Confessor, but lost it after the Confessor's reign, with the Norman Conquest in 1066. All kings of England since Henry II have been descended from the House of Wessex through Henry I's wife Matilda of Scotland, who was a great-granddaughter of Edmund Ironside.

History
The House of Wessex became rulers of a unified English nation under the descendants of Alfred the Great (871–899). Edward the Elder, Alfred's son, united southern England under his rule by conquering the Viking occupied areas of Mercia and East Anglia. His son, Æthelstan, extended the kingdom into the northern lands of Northumbria, which lies above the Mersey and Humber, but this was not fully consolidated until after his nephew Edgar succeeded to the throne.

Their rule was often contested, notably by the Danish king Sweyn Forkbeard who invaded in 995 and occupied the united English throne from 1013 to 1014, during the reign of Æthelred the Unready and his son Edmund Ironside. Sweyn, his son Canute and his successors ruled until 1042. After Harthacanute, there was a brief Anglo-Saxon restoration between 1042 and 1066 under Edward the Confessor, who was a son of Æthelred, who was later succeeded by Harold Godwinson,  a member of the House of Godwin, possibly a side branch of the Cerdicings (see Ancestry of the Godwins). After the Battle of Hastings, the victorious Duke of Normandy became William I of England. Anglo-Saxon attempts to restore native rule in the person of Edgar the Ætheling, a grandson of Edmund Ironside who had originally been passed over in favour of Harold, were unsuccessful and William's descendants secured their rule. Chroniclers describe conflicting stories about Edgar's later years, including a supposed involvement in the First Crusade; he is presumed to have died around 1126. A Northumberland pipe roll mentions an "Edgar Adeling" in 1158, and 1167, by which time Edgar would have been over 100 years old. Beyond this, there is no existing evidence that the male line of the Cerdicings continued beyond Edgar Ætheling. Edgar's niece Matilda of Scotland later married William's son Henry I, forming a link between the two dynasties. Henry II was a descendant of the House of Wessex in the female line, something that contemporary English commentators noted with approval.

The House of Wessex predominantly ruled from Winchester (Wintan-ceastre). Going back to Cynegils, several kings and consorts of the dynasty were buried at the cathedral in Winchester, first in the Old Minster and then the New Minster. The remains of many of these rulers and others were vandalized during the English Civil War; currently the bones rest jumbled in different mortuary chests in the current cathedral.

Though London was already a prominent city in pre-Conquest England, only one king from the House of Wessex was buried there (Æthelred the Unready, at Old St. Paul's, now lost). Edward the Confessor favored Westminster as a residence, and his construction of a large Romanesque church there would lead to its later prominence. Other kings from the Wessex dynasty are buried at Sherborne, Wimborne, and Brookwood.

Timeline

Genealogy

For a family tree of the House of Wessex from Cerdic down to the children of King Alfred the Great, see:
 House of Wessex family tree

A continuation into the 10th and 11th centuries can be found at
 English monarchs family tree

Attributed coat of arms

A coat of arms was attributed by medieval heralds to the Kings of Wessex. These arms appear in a manuscript of the thirteenth century, and are blazoned as Azure, a cross patonce (sometimes a cross fleury or cross moline) between five martlets Or. The assigning of arms to the West Saxon kings is prochronistic, as heraldry did not develop in a form as we know it until the twelfth century. These arms continued to be used to represent the kingdom for centuries after their invention. They have been incorporated into heraldic charges of institutions that associate themselves with Wessex, especially Edward the Confessor, where they are used at Westminster Abbey and in the arms of the City of Westminster. The arms attributed to Edward were probably based on the design of a type of coin minted during his reign. This silver penny, often called a 'cross/eagle' type, showed an equal-armed cross within a circle, with birds depicted in the spaces between the arms of the cross.

See also
 List of monarchs of Wessex
 Wessex
 List of English monarchs

References

Sources
 Stephen Friar and John Ferguson (1993), Basic Heraldry, W. W. Norton & Company,

|-

Wessex

House of Wessex


En náutica, coz puede referirse a:

En Arboladura

Coz de palo (pie de palo): es el extremo inferior de un palo. Tiene el diámetro mayor del palo, pues con la altura de este, disminuye su diámetro.
Coz de mastelero: es el extremo inferior de los masteleros, designándose a qué mastelero pertenece: coz del mastelero de gavia, de juanete, etc.
Coz de los botalones: es el extremo más grueso de un botalón, designándose de alas, rastreras y otras velas accesorias.

En otros

Coz de motón o cuadernal: es la parte inferior de estos.
Coz del timón: es la extremidad del timón, refiriéndose a la mecha.

Véase también
Apéndice:Términos marineros

Referencias
Cartilla práctica de construcción naval, dispuesta en forma de vocabulario (1847), p. 51

Arboladura

Coz (náutica)


Latvijska sovjetska enciklopedija (latvijski: Latvijas padomju enciklopēdija, ruski: Латвийская советская энциклопедия) opća je enciklopedija na latvijskome. Izdavala ju je "Glavna redakcija enciklopedija" (latvijski: Galvenā enciklopēdiju redakcija, ruski: Главная редакция энциклопедий) iz Rige od 1981. do 1988. u 12 svezaka.

Povijest
Opće statističke informacije su izdane u 10 svezaka. 1984. godine tiskan je na latvijskome i ruskome dodatni svezak s brojom 52 posvećen Latvijskoj SSR. 1988. godine tiskan je dodatni svezak s brojem 102. Svezak je sadržavao dopunjene životopise, ažurirane statistike te informacije o geopolitičkim promjenama. Svesci su tiskani u 75.000 primjeraka. Glavni urednik bio je Pēteris Jērāns.

Latvijska sovjetska enciklopedija sveukupno sadrži oko 60.000 članaka, oko 20.000 crno-bijelih ilustracija i u boji, i preko 600 karata.

Struktura

Izvori

Vidi još
 Velika sovjetska enciklopedija
 Velika latvijska enciklopedija

Vanjske poveznice

Nacionalne sovjetske enciklopedije
Povijest Latvije

Latvijska sovjetska enciklopedija


සවුදි අරාබියාවෙහි ත්‍රස්තවාදය ප්‍රධාන වශයෙන් ආරෝපණය කෙරෙනුයේ ඉස්ලාමීය අන්තවාදීන් වෙතය. ඔවුන්ගේ ඉලක්ක අතර  විදේශීය පුරවැසියන්—ප්‍රධාන වශයෙන් ඔවුන්ගේ  තෙල්-ආශ්‍රිත ආර්ථිකයන් සම්බන්ධිත බටහිර වැසියන් —මෙන්ම සවුදි අරාබියානු පුරවැසියන් සහ ආරක්ෂක හමුදාවන්ද වෙති. 1995 තරම් ඈතදී පවා බටහිර-විරෝධී ප්‍රහාර එල්ල වී තිබුණි. වෙනත් රටවල, නිදසුනක් ලෙසින් සිරියාවෙහි,  සිදුවන ත්‍රස්තවාදය සඳහා මූල්‍ය ආධාර සපයන බවට සවුදි ආරාබියාව කෙරෙහිම චෝදනා එල්ල වී තිබේ.

සවුදි අරාබියාවෙහි ත්‍රස්තවාදය