Frank Hoover Easterbrook (born September 3, 1948) is an American lawyer and jurist who has served as a United States circuit judge of the U.S. Court of Appeals for the Seventh Circuit since 1985. He was the Seventh Circuit's chief judge from 2006 to 2013.

Early life and education
Easterbrook was born in Buffalo, New York, on September 3, 1948, the son of Vimy and George Easterbrook. His younger brothers are author Gregg Easterbrook and Neil Easterbrook, a professor at Texas Christian University. He attended Kenmore West High School in Tonawanda, New York.

Easterbrook attended Swarthmore College, where he was elected to Phi Beta Kappa and received his Bachelor of Arts degree with high honors in 1970. He then attended the University of Chicago Law School, where he was an editor of the University of Chicago Law Review along with future judge Douglas H. Ginsburg. He graduated in 1973 with a Juris Doctor and membership in the Order of the Coif.

Early career
After law school, Easterbrook clerked for judge Levin Hicks Campbell of the U.S. Court of Appeals for the First Circuit from 1973 to 1974. He then joined the U.S. Solicitor General's office as an Assistant to the Solicitor General, and was promoted in 1978 to Deputy Solicitor General. The solicitor general at the time was Robert Bork, and Easterbrook has reminisced that when he joined the Solicitor General's office, "The Washington Post noted that around the same time the SG's Office had hired three lawyers either fresh from clerkships or lacking the customary appellate experience. None of us had clerked on the Supreme Court. The Post concluded that good lawyers were no longer willing to work for the Solicitor General and attributed this to Bork's role in firing Archibald Cox as Watergate special prosecutor. The paper thought that dark days lay ahead for the Office with a second-rate staff. The three bottom-of-the-barrel selections were Robert Reich (later Secretary of Labor in the Clinton Administration), Danny Boggs (future Chief Judge of the Sixth Circuit), and me." Easterbrook was considered "one of the very top advocates appearing before the Supreme Court in his days at the bar".

Easterbrook joined the faculty of the University of Chicago Law School in 1978 (and is still a senior lecturer there today). He was a principal at the economics consulting firm Compass Lexecon from 1980 until his judicial appointment. Easterbrook argued 20 cases before the Supreme Court while in the Solicitor General's office and in private practice, including several landmark antitrust cases.

Federal judicial service

Easterbrook was nominated to the court by Ronald Reagan on August 1, 1984, to a new seat created by 98 Stat. 333, 346; the United States Senate did not act on his nomination that year, and he was renominated in Reagan's second term on February 25, 1985.

He was confirmed by the Senate on April 3, 1985, and received his commission the next day. The American Bar Association gave Easterbrook a low "qualified/not qualified" rating, presumably due to his youth and relative inexperience. In 2001 this rating was claimed by the George W. Bush administration as evidence of liberal bias in the ABA in its announcement that it would no longer confer with the ABA in selecting judicial nominees.

Among Judge Easterbrook's most prominent opinions are:
 American Booksellers v. Hudnut (1986)
 Kirchoff v. Flynn (1986)
 In re Erickson (1987)
 In re Sinclair (1989)
 United States v. Van Fossan (1990)
 Miller v. South Bend (1990)
 United States v. Marshall (1990)
 Gacy v. Welborn (1993)
 ProCD v. Zeidenberg (1996)
 Asher v. Baxter International Inc. (2004)
 BMG Music v. Gonzalez (2005)
 Hosty v. Carter (2005)
 Doe v. Smith 429 F.3d 706 (7th Cir. 2005)

As a young judge in one of his early opinions, Kirchoff v. Flynn, 786 F.2d 320 (CA7 1986), a lawsuit over an arrest for feeding pigeons in a park, Easterbrook used such language as "trundled to the squadrol" to describe an arrest; and states of the pigeon-feeder that she "will never be confused with the 30th Earl of Mar, whose hobby was kicking pigeons". He described a controversy over whether a police officer, or the plaintiff's own bird, had attacked the plaintiff as: "[Plaintiff] says that he was clobbered by a pair of handcuffs; [the officer] maintains that the [plaintiffs]' red macaw drew the blood when it landed on [plaintiff]'s head during the fracas and started pecking". In a footnote, he added "Predatory birds rarely attack large animals whose eyes they can see, 11 Harv.Med. School Health Letter 8 (Feb.1986), and perhaps William's eyes got distracted, to his macaw's glee." This may be seen either as an example of Easterbrook's deftness with language, or his penchant for engaging in self-indulgent pedantry. Either way, his opinions often exhibit nearly impenetrable language, such as in Frantz v. U.S. Powerlifting Federation, 836 F.2d 1063 (7th Cir. 1987), where he wrote, "The absence of ineluctable answers does not imply the privilege to indulge an unexamined gestalt."

University of Chicago Law School Dean Saul Levmore stated that "Easterbrook is an important influence on legal education through his judicial opinions. Course after law school course has changed for the better as Judge Easterbrook's opinions have made their way into the curriculum. So long as he decides cases, and decides them in a way that cuts to the heart of an issue with such skill and pressure, no area of law can be dull".

Easterbrook had a reputation for being "hard-nosed and demanding" during oral argument. In Schlessinger v. Salimes (1996), for example, he characterized the lawsuit as "goofy" and the appellant's arguments as "nutty" before issuing an order to show cause why the appellant and lawyer should not be sanctioned for a frivolous appeal. His demeanor has won him enemies in the bar. In 1994 the Chicago Council of Lawyers published an "evaluation" of the Seventh Circuit that evaluated all the judges and the court's procedures in general, but notably focused extensively on only two: Easterbrook and then-chief judge Richard Posner. The evaluation of Easterbrook contained an unusual number of grievances; and the Council did not specify authorship, so the criticism is anonymous. In a section devoted to Easterbrook's judicial demeanor, the report claims he "has consistently displayed a temperament that is improper for a Circuit Judge. While Judge Easterbrook has many good qualities, there is a widespread belief that he is arrogant and intolerant with those who do not match his own intellectual level. This problem seriously interferes with the performance of his duties". The report continued to state Easterbrook "has been resoundingly and repeatedly criticized as being extremely rude to attorneys at oral argument" and that "some attorneys" said that due to the judge's demeanor they and their clients did not feel they got a fair hearing. The Council pointed to another opinion, Kale v. Obuchowski, which derided a lawyer's argument as "pettifoggery" and concluded that the appeal was "frivolous, doomed and sanctionable". The Council argued that even if the lawyer's conduct was sanctionable, "the language chosen does not enhance the administration of justice".

However, this review by the council was never repeated, lending partial support to the defenders of Easterbrook and Posner that the report was an opportunity for anonymous venting by lawyers who were unhappy with the results of Seventh Circuit decisions, in no small part thanks to the decisions of Reagan appointees Easterbrook and Posner. Posner has recently commented about the report, "You have here some anonymous people who are talking to the Chicago Council of Lawyers. How much credence should we put on these people? They can be sore losers. They can be crybabies."

Easterbrook served as Chief Judge of the Seventh Circuit from 2006 to 2013. He is a member of the Judicial Conference of the United States and head of the Judicial Council for the Seventh Circuit.

Influences

Easterbrook called Learned Hand and Oliver Wendell Holmes Jr. his "judicial heroes".

Notable cases

Second Amendment cases

In June 2009, Easterbrook wrote the decision in NRA v. City of Chicago holding that the Second Amendment, which protects the right to keep and bear arms, did not bind state governments.  This allowed the City of Chicago to maintain its ban on purchasing and possessing handguns.  This decision was later overturned by the Supreme Court in McDonald v. City of Chicago.

In April 2015, Easterbrook wrote the decision in Friedman v. City of Highland Park holding that a city ordinance that generally prohibited the possession, sale or manufacture of semi-automatic assault weapons and large capacity magazines did not violate the Second Amendment.

In May 2023, Easterbrook put a hold on an injunction that had been issued against an Illinois assault weapon and magazine ban by a federal judge in southern Illinois. This allowed the ban on firearms and magazines to take effect across the state.

Other cases

In December 2017, Easterbrook supported the 4–3 en banc decision to reverse an earlier federal magistrate judgment that a confession had been unlawfully coerced from 16-year-old Brendan Dassey.

On November 1, 2019, Easterbrook concurred in the denial of rehearing regarding an Indiana abortion law requiring parental notifications. A 3-judge panel had struck down the injunctions. Easterbrook, and Diane S. Sykes who joined him, were the deciding votes to deny en banc. Easterbrook in his concurrence called on the Supreme Court to hear the case, and also pointed out its parallels with June Medical Services v. Gee.

On January 23, 2020, Easterbrook wrote a decision slamming the Justice Department for arguing that a previous decision by the Seventh Circuit in the same immigration case was wrongly decided and that the Board of Immigration Appeals could ignore the decision. Easterbrook wrote, "The Board [of Immigration Appeals] seemed to think that we had issued an advisory opinion, and that faced with a conflict between our views and those of the Attorney General it should follow the latter. Yet it should not be necessary to remind the Board, all of whose members are lawyers, that the 'judicial Power' under Article III of the Constitution is one to make conclusive decisions, not subject to disapproval or revision by another branch of government." The Court reversed the Board's decision and entered a judgment in favor of the plaintiff. Jorge Baez-Sanchez v. Barr.

On June 29, 2020, Easterbrook wrote the opinion to reinstate significant voting restrictions in Wisconsin, originally put into place when Republicans controlled all branches of state government early in the previous decade and which U.S. District Judge James Peterson had overturned on constitutional grounds in July 2016.  Easterbrook wrote that even though the voting restrictions are discriminatory, it was purely based upon party affiliation (the areas most impacted are heavily Democratic leaning). His conclusion that this is acceptable relies on a 2019 US Supreme Court ruling that partisan manipulation of electoral districts was also acceptable. "The changes were made because of politics," he wrote. "This record does not support a conclusion that the legislators who voted for the contested statutes cared about race; they cared about voters' political preferences." He added that Democratic lawmakers could retake control of the legislature and change the laws they objected to. Barry Burden, director of the Elections Research Center at the University of Wisconsin-Madison, observed "This is an amazing conclusion that opens the doors to all kinds of partisan manipulation of election practices. It completely ignores the possibility that the party in charge might be able to alter the rules to keep itself in power, thus removing the ability of the opposing party to change the laws in the other direction."  The case was argued in 2017 and it was long a mystery why the court hadn't issued its ruling long before. Easterbrook's written opinion offered no explanation for the delay in delivering it until preparations for the 2020 national election cycle were just beginning, during the COVID-19 pandemic and in the most closely contested "battleground state" of the 2016 national election cycle.

On August 2, 2021, Easterbrook wrote the unanimous majority opinion upholding Indiana University's requirement for students to get the COVID-19 vaccine. Ten days later, circuit justice Amy Coney Barrett left the decision in place, denying a motion to block the policy temporarily while the challengers sought review from the Supreme Court. A few months later in a similar case, the full Supreme Court likewise declined a request to block vaccine requirements for health care workers in Maine.

Academic work

Easterbrook's academic work focuses on corporate law, particularly the 1991 book The Economic Structure of Corporate Law, which he coauthored with Daniel Fischel. Easterbrook's article, "The Proper Role of a Target's Management in Responding to a Tender Offer", 94 Harv. L. Rev. 1161 (1981) (also coauthored with Fischel) is the most heavily cited corporate law article in legal scholarship.  Easterbrook has also written articles on antitrust law and judicial interpretation, including The Limits of Antitrust, 63 Tex. L. Rev. 1 (1984); Abstraction and Authority, 59 U. Chi. L. Rev. 349 (1992); Statutes' Domains, 50 U. Chi. L. Rev. 533 (1983); and Textualism and the Dead Hand, 66 Geo. Wash. L. Rev. 1119 (1998). Easterbrook also expressed his opinions about how US states compete with each other in the race to the bottom to win corporations, in " The Race for the Bottom in Corporate Governance", 95 Va. L. Rev. 685 (2009).

See also
 George W. Bush Supreme Court candidates

References

External links

 University of Chicago faculty page

1948 births
20th-century American judges
American legal scholars
American legal writers
Law and economics scholars
Judges of the United States Court of Appeals for the Seventh Circuit
Living people
Lawyers from Buffalo, New York
Swarthmore College alumni
United States court of appeals judges appointed by Ronald Reagan
United States Department of Justice lawyers
University of Chicago Law School alumni
University of Chicago faculty

Frank Easterbrook


Göller, Erzincan ilinin Üzümlü ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1917'den beri aynı adı taşımaktadır. Köyün tamamı merkezi Tokat Almus'ta bulunan Kul Himmet Ocağına bağlı Türkmen Alevilerdir.

Coğrafya
Köy, Erzincan il merkezine 27 km, Üzümlü ilçe merkezine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Üzümlü belde ve köyleri

Göller, Üzümlü


Arnica chamissonis é uma espécie de planta com flor pertencente à família Asteraceae. É nativa dos prados úmidos do oeste da América do Norte.

Geralmente prefere prados úmidos e florestas de coníferas e freqüentemente cresce em altitude e subalpina, até uma altitude de 3.500 metros. As sementes estão prontamente disponíveis e a planta pode ser cultivada em um jardim doméstico.

As folhas são agrupadas em 4 a 10 pares. Possui flores amarelas com folhagem verde de textura média. Produz sementes marrons e tem um período de crescimento ativo da primavera ao verão. Tem um crescimento rizomatoso.

Contém helenalina, uma lactona que é tóxica se ingerida, mas um ingrediente essencial em preparados anti-inflamatórios, de uso externo exclusivamente, como pomadas.

chamissonis, Arnica
Plantas medicinais
Flora dos Estados Unidos
Flora do Canadá

Arnica chamissonis


Johan Ludvig (Louis) Carl Christian Tido Holstein lénsgreifi af Ledreborg (10. júní 1839 – 1. mars 1912) var danskur landeigandi og stjórnmálamaður sem var forsætisráðherra Danmerkur í fáeina mánuði á árinu 1909. Hann var einn síðast fulltrúi aðalsmanna í dönskum stjórnmálum og jafnframt eini kaþólikkinn sem gegnt hefur forsætisráðherraembættinu.

Ævi og störf
Holstein var sonur dansks greifa og þýskrar greifadóttur sem var kaþólskrar trúar og ól soninn upp í þeirri trú. Hann tók trú sína alvarlega og stóð m.a. í ritdeilum sem ungur maður um trúmál við guðfræðinga úr hópi mótmælenda. Holberg var fyrst kjörinn á þing árið 1872 og varð það upphafið að löngum stjórnmálaferli. Hann þótti í hópi snjöllustu ræðumanna á þingi en komst þó ekki til mikilla metorða og árið 1890 ákvað hann að draga sig af pólitíska sviðinu. Næstu árin var hann langdvölum í útlöndum auk þess sem faðir hans lést og Holstein tók við ættaróðalinu árið 1892 og varði miklum tíma í uppbyggingu þess, auk þess að rannsaka og skrifa um kirkjusögu.

Honum bauðst að taka við embætti forsætisráðherra árið 1901 þegar þingræði var tekið upp í Danmörku en afþakkaði og féll embættið á í hlut Johan Henrik Deuntzer. Haustið 1909 lét hann hins vegar tilleiðast að mynda ríkisstjórn til að höggva á hnútinn í stjórnarkreppu, ekki hvað síst með það að markmiði að ná í gegn umdeildum varnarmálalögum.  Það var ekki hvað síst persónulegt ósætti þeirra Jens Christian Christensen og Niels Neergaard sem olli stjórnarkreppunni þar sem hvorugur gat hugsað sér að starfa undir hinum, báðir tóku þó sæti í stjórninni.

Ríkisstjórn Holstein var í raun fyrsta minnihlutastjórnin eftir tilkomu þingræðisins og á skömmum valdatíma fékk hún á sig tvær vantrauststillögur. Sú síðari var samþykkt og var þetta því fyrsta ríkisstjórn Danmerkur til að falla með þeim hætti. Holstein sagði þegar af sér og mælti með því við konung að fulltrúa Radikale Venstre, sem báru upp vantrauststillöguna, yrði falið stjórnarmyndunarumboð. Þar með lauk stjórnmálaafskiptum Holstein endanlega og hann lést þremur árum síðar.

Tilvísanir

Danskir greifar
Forsætisráðherrar Danmerkur

Ludvig Holstein-Ledreborg


الدكتور رؤوف محمد بن عامر، من مواليد مدينة بنغازي. تخرج من جامعة بولونيا بإيطاليا سنة 1957 وأتم دراسته العليا في جامعة نورث كارولينا بالولايات المتحدة. عمل في قطاع الصحة ومستشفى بنغازي حتى يونيو 1968
وعين عميدا لكلية الطب البشري في يونيو 1968. صعد وكيلا لجامعة بنغازي (جامعة قاريونس) ديسمبر 1973
 في يناير 1975 استقال وعمل في القطاع الخاص ثم الطبيب الخاص بشركة الخطوط الجوية الليبية

كتب ومنشورات
 كتاب بنغازي في العقد الثاني من القرن العشرين ترجمة الدكتور رؤوف محمد بن عامر
 كتاب تطور الوضع الصحي في ليبيا تأليف الدكتور رؤوف محمد بن عامر
 كتاب الطب عند العرب تأليف الدكتور رؤوف محمد بن عامر " تحت الإنجاز "

المصادر

انظر أيضا
 ليبيا
 موقع جيل ليبيا - في الذكرى السنوية الاولى
 موقع جيل ليبيا - من كتاب بنغازي في العقد الثاني من القرن العشرين - د. رؤوف محمد بن عامر
 موقع يوسيبريدس - رثاء د. رؤوف محمد بن عامر، بقلم محمد عقيلة العمامي

أشخاص من بنغازي
أطباء ليبيون

رؤوف محمد بن عامر


A tentativa de assassinato contra o primeiro-ministro iraquiano Mustafa Al-Kadhimi ocorreu no domingo, 7 de novembro de 2021, em sua residência na capital Bagdá, no Iraque.

Atentado
Alguns drones carregados de explosivos se aproximaram da residência do primeiro-ministro iraquiano, mas apenas um dos três conseguiu atacar enquanto dois foram abatidos. Vários membros da equipe de segurança ficaram feridos.  Muitas partes da casa, incluindo um veículo utilitário esportivo, foram danificados pela explosão.  Ninguém assumiu a responsabilidade, embora o consenso geral seja que foi perpetrado por milícias pró-Irã. A tentativa de assassinato foi provavelmente ligada a partidários da milícia pró-iranianas que também causaram os confrontos em Bagdá dois dias antes.

Contexto
O atentado aconteceu na sequência da eleição parlamentar iraquiana de 10 de outubro de 2021, no mesmo dia, apoiadores de grupos pró-iranianos, que sofreram grandes perdas nas urnas, tentaram invadir a Zona Verde, lançaram pedras nas forças de segurança, que dispararam gás lacrimogêneo e atiraram no ar para dispersar a multidão.

De acordo com Matthew Zais, do Atlantic Council, o senhor da guerra iraquiano e chefe do Asa'ib Ahl al-Haq, Qais Khazali, "descreveu ataques anteriores contra americanos e advertiu de forma semelhante o primeiro-ministro iraquiano" um dia antes dos drones atacarem.

Em 8 de novembro, duas autoridades regionais anônimas e algumas fontes de milícias (também anônimas) disseram à Reuters que o ataque foi culpa de milícias xiitas como Kata'ib Hezbollah ou Asaib Ahl al-Haq, também alegando que as armas usadas pelos perpetradores foram feitas no Irã.

Também em 8 de novembro, o gabinete de Kadhimi divulgou uma declaração de que os perpetradores foram as mesmas pessoas que assassinaram Nibras Farman, um agente do Serviço Nacional de Inteligência do Iraque.

Análise
Hamdi Malik, que estudou a presença de milícias xiitas no Iraque, descreveu o atentado como uma "mensagem clara de 'Podemos criar o caos no Iraque, nós temos as armas, nós temos os meios'".

Tallha Abdulrazaq, escrevendo para o TRT World, declarou que "o ataque pode ser caracterizado como uma tentativa de golpe fracassada e como uma mensagem direta e explosiva para Kadhimi e qualquer outra pessoa considerada um impedimento ao regime gangster da milícia xiita no Iraque", argumentando que foi um sinal de alerta para assustar o movimento anti-Irã do Iraque.

Tentativas de assassinato
Atentados terroristas no Iraque
2021 no Iraque

Atentado contra Mustafa Al-Kadhimi


Amazona  (en ruso: «Амазонка») es una de las pinturas más conocidas del pintor ruso soviético Rudolf Frentz (1888–1956).

Descripción
El cuadro presenta el retrato ecuestre de la esposa del artista Catalina Anisimovna Stulovskaya (en el matrimonio Frentz). Pintado hacia 1925, el retrato muestra a una joven montando a la amazona con un traje de montar. Es un encantador retrato, único entre las obras del artista de los años 1920 y no tiene análogos en las colecciones de los grandes museos de Rusia. El retrato es bastante raro en la pintura soviética y más cuando es una reproducción ecuestre femenina.

Historia
El cuadro Amazona se mostró por primera vez en la exposición individual de Rudolf Frentz en 1928 en Leningrado. En 1970, después de un largo periodo el retrato se volvió a mostrar, en la exposición de obras de Rudolf Frentz en la Unión de Artistas de Leningrado. En 2007 la pintura «Cafe Gurzuf» fue reproducida en el libro de Realismo socialista desconocido. La Escuela de Leningrado.

Referencias

Véase también
 Arte soviético
 Rudolf Frentz (1888 — 1956)
 Realismo socialista
 Unión de Artistas de San Petersburgo

Fuentes
 Выставка художника Р. Р. Френца. Апрель-май. Каталог. Л., Община художников, 1928.
 Рудольф Рудольфович Френц. Каталог выставки. Л., Художник РСФСР, 1970. С.10.
 Изобразительное искусство Ленинграда. Каталог выставки. Л., Художник РСФСР, 1976. С.33.
 Рудольф Френц. СПб., Государственный Русский музей, 2005. ISBN 5-93332-186-9.
 Sergei Ivanov. Unknown socialist realism. The Leningrad school. Saint-Petersburg, NP—Print, 2007. P.10, 342, 346, 352-353, 372. ISBN 978-5-901724-21-7, ISBN 5-901724-21-6.

Enlaces externos
 [http://www.leningradartist.com/7port2b.jpg El cuadro «Amazona»] en «Unknown Socialist Realism. The Leningrad School» (en)
 [http://www.leningradartist.com/bo182b.jpg El cuadro «Amazona»] el libro «Unknown Socialist Realism. The Leningrad School» (en)
 [http://www.leningradartist.com/bio/f.htm#8 Rudolf Frentz (1888-1956)] en «Unknown Socialist Realism. Quests and Discoveries» (en)

Escenas de género
Retratos
Arte equino
Cuadros de 1925

Amazona (Frentz)


El trepatroncos piquirrecto (en Ecuador y Panamá) (Dendroplex picus), también denominado trepatroncos pico de lanza (en Colombia), trepador subesube (en Venezuela) o trepador de pico recto (en Perú), es una especie de ave paseriforme de la familia Furnariidae, subfamilia Dendrocolaptinae, una de las dos pertenecientes al género Dendroplex, antes incluida en Xiphorhynchus. Es nativa del extremo sureste de América Central y de extensas áreas del norte, centro y este de Sudamérica.

Distribución y hábitat
Su distribuye desde el centro y este de Panamá, hacia el este por Colombia, Venezuela, Guayana, Surinam y Guayana francesa, hacia el sur por Ecuador, Perú, hasta el centro de Bolivia, y por todo el norte, centro y franja costera oriental de Brasil. Se distribuye pues por el centro y norte de América del Sur, al este de la cordillera de los Andes, y abarca toda la cuenca del Amazonas, la caatinga y partes del cerrado y de la Mata Atlántica.

Esta especie es considerada generalmente común y ampliamente diseminada en una variedad de hábitats naturales semi-abiertos, que comprenden selvas húmedas de baja altitud, principalmente riparias y de várzea; localmente también en sabanas; bosques secos y matorrales áridos; manglares, en la vegetación arriba de la marea más alta; pantanos; humedales; plantaciones y bosques altamente degradados. Principalmente abajo de los 1100

Descripción
Mide entre 18 y 21 cm de longitud y pesa entre 34 y 42 g (el macho) y entre 33 y 45 g (la hembra). Tiene el pico claro, recto y afilado. Es pardo rojizo en el dorso y alas, cabeza y nuca oscuras, con estrías finas más claras y ligera lista superciliar blanquecina. La garganta es más clara, el pecho escamado con grandes pintas claras marginadas de negro; pardo por abajo. La cola es marrón castaño. Aves del norte de Colombia y Venezuela son más pálidas con cara y garganta más blancas.

Comportamiento

Alimentación
Busca alimento solitario o en pareja, algunas veces en locales abiertos y cerca del suelo o de agua. Acostumbra juntarse a bandadas mixtas. Sube pequeños troncos y ramas laterales.

Vocalización

El canto es un trinado descendiente, en general subiendo al final; canta más al mediodía que otros trepatroncos.

Sistemática

Descripción original
La especie D. picus fue descrita por primera vez por el naturalista alemán Johann Friedrich Gmelin en 1788 bajo el nombre científico Oriolus picus; su localidad tipo es: «Gujanae = Cayena».

Etimología
El nombre genérico masculino «Dendroplex» se compone de las palabras del griego « δενδρον dendron»: árbol, y «πλησσω plēssō»: golpear; significando «que golpea los árboles»; y el nombre de la especie «picus», del latín: pájaro picapalos, carpintero.

Taxonomía
Esta especie estaba antes colocada en el género Xiphorhynchus, de donde fue separada con base en estudios genéticos que demostraron que no pertenecía al clado formado por el resto de las especies de Xiphorhynchus, respaldando observaciones anteriores en relación con las diferencias del pico y del cráneo, y se rescató el género Dendroplex para albergarlas. La separación fue aprobada en la Propuesta N° 316 al Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC). Los amplios estudios filogenéticos posteriores corroboraron esta separación.

La distinción morfológica de Dendroplex es soportada por datos de análisis moleculares recientes, que sugieren que las especies del presente género son parientes distantes de sus antiguos congéneres y más próximas a Lepidocolaptes y Campylorhamphus. La avaliación de las variaciones geográficas es complicada debido a las variaciones individuales marcantes, al menos en algunas poblaciones. Las subespecies pueden ser divididas en dos grupos: el «grupo picirostris» de Panamá y norte y noroeste de Sudamérica, y el «grupo picus» de la Amazonia y este de Sudamérica; estos dos grupos son tratados como especies separadas por algunos autores, pero no por otros debido a la aparence hibridación en la región del bajo río Orinoco en Venezuela. Vocalmente los dos grupos son muy similares, los análisis de los cantos, tanto de las grabaciones como de los sonogramas no revelan diferencias obvias entre ellos.

Las subespecies propuestas D. picus bahiae (, 1921) (del noreste de Brasil) y D. picus rufescens (, 1948) (del centro norte de Brasil), fueron descritas con base en diferencias medianas de la nominal, pero las variaciones individuales son tan marcantes que ni son consideradas diagnosticables. La subespecie descrita D. picus borreroi (, 1959) (del sur de Colombia) aparentemente no se distingue de peruvianus, que por su vez posiblemente no se distingue de saturatior. La subespecie choicus se diferencia pobremente de picirostris.

Subespecies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) y Clements Checklist/eBird v.2019 se reconocen trece subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Dendroplex picus extimus (, 1927) – centro y este de Panamá y noroeste de Colombia (valles del bajo río Atrato y alto río Sinú en Córdoba).
 Dendroplex picus dugandi (, 1946) – tierras bajas al noroeste de Colombia desde la región de Santa Marta al este hasta la Serranía del Perijá, y al sur a lo largo del litoral del Pacífico hasta el norte del Chocó y en el valle del Magdalena al norte de Huila.
 Dendroplex picus picirostris (, 1847) – litoral bajo del norte de Colombia (noroeste de la región de Santa Marta al este hasta la Península Guajira y extremo noroeste de Venezuela (hasta la boca del Lago Maracaibo).
 Dendroplex picus paraguanae (, 1962) – noroeste de Venezuela (Falcón, norte de Lara).
 Dendroplex picus choicus (, 1946) – litoral centro norte de Venezuela (este de Falcón al este hasta Miranda).
 Dendroplex picus longirostris (, 1896) – isla Margarita (Venezuela).
 Dendroplex picus phalarus (, 1939) – norte de  Venezuela (llanos del interior de Portuguesa, oeste de Apure y noroeste de Bolívar al este de Estado Anzoátegui, y a lo largo de la costa noreste hasta Sucre).
 Dendroplex picus saturatior (, 1925) – base este de los Andes orientales en Colombia (Norte de Santander al sur probablemente hasta Meta) y norte de Venezuela (centro y sur de cuenca de Maracaibo en el sur de Zulia, noroeste de Táchira, oeste de Mérida).
 Dendroplex picus duidae (, 1934) – alto Río Orinoco y alto río Negro en el este de Colombia (este de Vichada), sur de Venezuela (noroeste de Bolívar, norte de Amazonas) y adayacente noroeste de Brasil.
 Dendroplex picus altirostris (, 1866) – Trinidad.
 Dendroplex picus deltanus (, 1952) – noreste de Venezuela (Delta Amacuro).
 Dendroplex picus picus (, 1788) – sur de Venezuela (sur de Anzoátegui, sur de Monagas, este de Bolívar), las Guayanas y norte y este de Brasil (bajo río Negro al este hasta Amapá y, al sur del Río Amazonas, desde el Río Madeira al este hasta Ceará y Pernambuco, al sur hasta Goiás y, en la costa atlántica, hasta el norte de Río de Janeiro; no está claro si las aves del suroeste de Brasil (Pantanal o del noroeste (margen norte del río Solimões y adyacencias del sureste de Colombia y noreste de Ecuador se refieren a la raza nominal o a peruvianus.
 Dendroplex picus peruvianus (, 1934) – suroeste de la Amazonia, al sur del río Amazonas, desde el este del Perú y oeste del Brasil amazónico (al este hasta el río Juruá, posiblemente hasta el río Madeira) al sur hasta el norte y este de Bolivia (al sur hasta Cochabamba y Santa Cruz).

Referencias

Enlaces externos

 Sellos (de Colombia y área de distribución aproximada)
 Videos, fotos y sonidos de Dendroplex picus en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Dendroplex picus en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de Dendroplex picus en Wikiaves.

Aves de América Central
Aves de América del Sur
picus
Animales descritos en 1788
Taxones descritos por Johann Friedrich Gmelin

Dendroplex picus


DALL-E (estilizado DALL·E) é um programa de inteligência artificial que cria imagens a partir de descrições textuais.

Ele usa uma versão de 12 bilhões de parâmetros do modelo GPT-3 Transformer para interpretar entradas de linguagem natural (como "uma bolsa de couro verde em forma de pentágono" ou "uma visão isométrica de uma capivara triste") e gerar imagens. Ele pode criar imagens de objetos realistas ("um vitral com a imagem de um morango azul"), bem como objetos que não existem na realidade ("um cubo com a textura de um porco-espinho"). Seu nome é uma junção de WALL-E e Salvador Dalí.

Muitas redes neurais dos anos 2000 em diante foram capazes de gerar imagens realistas. O DALL-E, no entanto, é capaz de gerá-las a partir de instruções de linguagem natural, que "entende [...] e raramente falha de forma séria".

De acordo com a MIT Technology Review, um dos objetivos do OpenAI era "dar aos modelos de linguagem uma melhor compreensão dos conceitos cotidianos que os humanos usam para dar sentido às coisas".

O DALL-E 3 foi lançado nativamente no ChatGPT para clientes ChatGPT Plus e ChatGPT Enterprise em outubro de 2023, com disponibilidade via API da OpenAI e plataforma "Labs" esperada para o final do ano. A Microsoft implementou o modelo na ferramenta Image Creator do Bing e planeja implementá-lo em seu aplicativo Designer.

História
O DALL-E foi revelado pela OpenAI em 5 de janeiro de 2021.

Em abril de 2022, a OpenAI anunciou o DALL-E 2, alegando que pode produzir imagens fotorrealistas a partir de descrições textuais, juntamente com um editor que permite modificações simples na saída. A partir do anúncio, o software foi declarado ainda em fase de pesquisa, com acesso limitado a usuários beta pré-selecionados. O modelo ainda pode cometer erros graves, incluindo erros que nenhum humano cometeria. DALL-E 2 foi descrito como um modelo que "pode criar imagens e arte originais e realistas a partir de uma descrição de texto. Ele pode combinar conceitos, atributos e estilos."

Arquitetura
O modelo Generative Pre-trained Transformer (GPT) foi desenvolvido inicialmente pela OpenAI em 2018, usando a arquitetura Transformer. A primeira iteração, GPT, foi ampliada para produzir GPT-2 em 2019; em 2020 o modelo foi ampliado novamente para produzir GPT-3, com 175 bilhões de parâmetros.

O modelo de DALL-E é uma implementação multimodal do GPT-3 com 12 bilhões de parâmetros que "troca texto por pixels", treinado em pares texto-imagem da Internet. Ele usa aprendizado de zero-shot para gerar saída de uma descrição e sugestão sem treinamento adicional.

Desempenho
O DALL-E é capaz de gerar imagens em vários estilos, desde imagens fotorrealistas até pinturas e emojis. Ele também pode "manipular e reorganizar" objetos em suas imagens. Uma habilidade observada por seus criadores foi a colocação correta de elementos de design em novas composições sem instruções explícitas: "Por exemplo, quando solicitado a desenhar um rabanete daikon assoando o nariz, tomando um café com leite ou andando de monociclo, o DALL-E geralmente desenha o lenço, mãos e pés em locais plausíveis."

Enquanto o DALL-E exibiu uma ampla gama de habilidades, no lançamento de sua demonstração pública, a maior parte da cobertura se concentrou em um pequeno subconjunto de imagens de saída "surreais" ou "peculiares". Especificamente, a saída de DALL-E para "uma ilustração de um rabanete daikon bebê em um tutu passeando com um cachorro" foi mencionada em peças da Input, NBC, Nature, e outras publicações. Sua saída para "uma poltrona em forma de abacate" também foi notada. Em contraste, foi observado o desenvolvimento não intencional de DALL-E de habilidades de raciocínio visual suficientes para resolver as Matrizes de Raven (testes visuais frequentemente administrados a humanos para medir a inteligência).

Implicações
O DALL-E anuncia "o alvorecer de um novo paradigma de IA conhecido como IA multimodal", na qual os sistemas seriam capazes de combinar e traduzir dados entre vários tipos de informações. Além disso, o DALL-E foi citado como um exemplo de software que exibe criatividade.

Ligações externas

 Site do DALL·E 2

Software usando a licença MIT
Processamento de linguagem natural
Linguística computacional
Inteligência artificial

DALL-E


João de Almeida Bruno OPmTE • MPPmVM • MPCG • MSCG • MPMM • MOCE (Lisboa, Santa Isabel, 30 de julho de 1935 – Lisboa, Lumiar, 10 de Agosto de 2022) foi um General da Exército Português, membro do Regimento de Comandos e Presidente do Supremo Tribunal Militar.

Enquanto Major de Cavalaria Comando, depois promovido por distinção a Tenente-Coronel, distinguiu-se na Guerra Colonial, na Guiné, integrado no Regimento de Comandos. Pelos seus feitos de bravura recebeu as 3 mais altas condecorações nacionais: Ordem Militar da Torre e Espada, Medalha de Valor Militar e Medalha da Cruz de Guerra. Foi condecorado pelo Presidente Américo Thomaz com o grau de Oficial com Palma da Ordem Militar da Torre e Espada, do Valor, Lealdade e Mérito, a mais alta condecoração portuguesa. Já anteriormente lhe tinha sido outorgada a Medalha de Prata de Valor Militar com Palma e duas Medalhas da Cruz de Guerra, respectivamente, de 1.ª e 2.ª Classes.

Foi Comandante da Academia Militar de 1989 a 1993. Promovido ao posto de General (4 estrelas), foi Presidente do Supremo Tribunal Militar de 1994 até 1998, quando passou à reserva após 46 anos de serviço militar.

Carreira
Em 8 de Março de 1972, comanda a Operação Ametista Real cujo objectivo era desarticular e destruir as forças do PAIGC, em Kumbamori, no Senegal. Para isso, dividiu o seu batalhão em 3 agrupamentos, comandados respectivamente pelo capitão Matos Gomes, Raul Folques  e António Ramos. Neste ultimo grupo participou também, o então Alferes Marcelino da Mata.  A operação foi um sucesso resultando em danos elevados nas instalações e armamento do PAIGC e reduzidas baixas Portuguesas.

Em 16 Março de 1974, fez parte do Levantamento das Caldas, cujo objectivo era o derrube do regime. Foi preso pela PIDE que tinha ordens para o matar caso houvesse resistência à ordem de prisão. Foi libertado a 25 de Abril de 1974.

Em 1975, na sequencia dos acontecimentos do 11 de Março, e perante indicação dada por Otelo Saraiva de Carvalho, comandante do COPCON, apresenta-se no Regimento de Comandos, da Amadora onde é detido. É libertado a 25 de Novembro de 1975.

Condecorações

Ordens e Condecorações Nacionais
  Oficial com Palma da Ordem Militar da Torre e Espada, do Valor, Lealdade e Mérito (6 de Julho de 1973)
 Medalha de Prata de Valor Militar com Palma
 Medalha da Cruz de Guerra de 1.ª Classe
 Medalha da Cruz de Guerra de 2.ª Classe
  Grã-Cruz da Ordem Militar de Avis (10 de Junho de 1991)
  Comendador da Ordem Militar de Avis (3 de Julho de 1986)
 3 Medalhas de Ouro de Serviços Distintos
 Medalha de Prata de Serviços Distintos
 Grã-Cruz da Medalha de Mérito Militar
 Medalha de Mérito Militar de 1.ª Classe
 Medalha de Mérito Militar de 2.ª Classe
 Medalha de Mérito Militar de 3.ª Classe
 Medalha de Ouro de Comportamento Exemplar
 Medalha de Prata de Comportamento Exemplar
 Medalha dos Promovidos por Feitos Distintos em Campanha
 4 Medalhas Comemorativas das Campanhas

Ordens e Condecorações Internacionais
Grã-Cruz da Ordem do Mérito da Alemanha Federal
Grã-Cruz da Ordem de Mérito da Áustria
Grã-Cruz da Ordem Leopoldo II da Bélgica
Grã-Cruz da Ordem do Rio Branco do Brasil
Grande Oficial da Ordem de Phoenix da Grécia
Grande Oficial da Ordem de Mérito da Itália
Cavaleiro Comandante da Ordem do Império Britânico do Reino Unido
Grã-Cruz da Ordem Francisco Miranda da Venezuela

Alumni da Academia Militar
Medalhas de Prata de Serviços Distintos
Medalhas de Ouro de Serviços Distintos
Medalhas Militares de 3.ª Classe de Mérito Militar
Medalhas Militares de 2.ª Classe de Mérito Militar
Medalhas Militares de 1.ª Classe de Mérito Militar
Medalhas de Ouro de Comportamento Exemplar
Comendadores da Ordem Militar de Avis
Grã-Cruzes da Ordem Militar de Avis
Generais de Portugal
Alumni da Academia Militar (Portugal)
Veteranos da Guerra Colonial de Portugal

João de Almeida Bruno


William McCrea may refer to:

William McCrea (astronomer) (1904–1999), British astronomer and mathematician
William McCrea, Baron McCrea of Magherafelt and Cookstown (born 1948), politician from Northern Ireland

William McCrea


Agave promontorii ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave). Ein englischer Trivialname ist "Baja California Sur Century Agave".

Beschreibung
Agave promontorii formt dicke Stämme mit mehreren großen, offenen Rosetten. Einzelne Rosetten erreichen Wuchshöhen bis 250 cm. Die variablen, lanzettenförmigen, fleischigen, grünen bis bläulichen Blätter sind 100 bis 150 cm lang und 11 bis 17 cm breit. Die Blattränder sind gezahnt. Der flexibel angeordnete, dunkelbraune Enddorn ist 3 bis 5 cm lang.

Der rispige, massive, gerade Blütenstand wird 5 bis 9 m hoch. Die glockigen, gelben Blüten sind 60 bis 75 mm lang und erscheinen ab der Mitte des Blütenstandes und reichen bis zur Spitze, an lockeren, langen, unregelmäßig angeordneten Verzweigungen. Die Blütenröhre ist 14 bis 15 mm lang.

Die variabel geformten dreikammerigen Kapselfrüchte sind 15 bis 20 mm lang und 30 bis 35 mm breit. Die schwarzen, Samen sind 4 bis 5 mm lang und 6 bis 9 mm breit.

Systematik und Verbreitung
Agave promontorii wächst in Mexiko im Bundesstaat Baja California Sur in Gebirgsregionen an Granithängen in 900 bis 1800 m Höhe. Sie ist vergesellschaftet mit Kakteen- und Sukkulenten-Arten.

Die Erstbeschreibung durch William Trelease ist 1912 veröffentlicht worden.

Agave promontorii ist ein Vertreter der Gruppe Campaniflorae. Die Art ist im Süden von Baja California in der Sierra de Laguna und Cabo-San-Lucas-Region verbreitet. Die Blütenstruktur ähnelt der der weiteren Mitglieder der Campaniflorae-Gruppe. Typisch ist die insgesamt massive Größe, die weichen, fleischigen Blätter und der hohe Blütenstand. Sie ist nahe verwandt mit Agave capensis und Agave aurea, weicht jedoch deutlich ab in Größe, Form, Blatt- und Blütenstruktur.

Literatur
 August J. Breitung: Agave promontorii. In: The Agaves. The Cactus & Succulent Journal Yearbook, 1968, S. 84–85.
 Howard Scott Gentry: Agaves of Continental North America. University of Arizona Press, 1982, S. 319–321.
 J. Thiede: Agave promontorii. In: Urs Eggli (Hrsg.): Sukkulenten-Lexikon. Einkeimblättrige Pflanzen (Monocotyledonen). Eugen Ulmer, Stuttgart 2001, ISBN 3-8001-3662-7, S. 58.

Einzelnachweise

Agaven
Promontorii

Agave promontorii


بنجامين ستودرت  (1715 – 1813) هو أول أمين عام للبحرية الأمريكية من عام 1798 حتى عام 1801.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من جورجتاون (واشنطن العاصمة)
أشخاص من شبه الحرب
أشخاص من مقاطعة تشارلز (ميريلاند)
أعضاء الحزب الفيدرالي الأمريكي في ماريلند
سياسيون أمريكيون في القرن 18
سياسيون أمريكيون في القرن 19
ملاك عبيد أمريكيون
مواليد 1751
وزراء أمريكيون
وفيات 1813
وفيات في بلادينسبورغ (ماريلاند)
أعضاء مجلس وزراء إدارة جيفرسون
أعضاء مجلس وزراء إدارة جون آدامز

بنجامين ستودرت


Paropsia grandiflora je biljka iz porodice Passifloraceae, roda Paropsia.Prihvaćeno je ime.

Raste na Madagaskaru (Antsiranana). Primjerci su pokupljeni na visinama od 50 do 1000 metara nadmorske visine, a modalno su od 100 do 500 mnv.

Svrstana u IUCN-ovu popisu ugroženih vrsta kao "ranjiva" odnosno "osjetljiva", i prema procjenama i opadajućeg broja. Prirodno stanište su joj šume.

Izvori

Vanjske poveznice
Paropsia na Germplasm Resources Information Network (GRIN) , SAD-ov odjel za poljodjelstvo, služba za poljodjelska istraživanja.

Paropsia

Paropsia grandiflora


An Hechtia rosea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Jacques Édouard Morren ngan John Gilbert Baker. An Hechtia rosea in nahilalakip ha genus nga Hechtia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hechtia

Hechtia rosea


Prayer in the night er en kortfilm for unge fra 2009, instrueret af Inma Carpe.

Handling
Animationsfilmen 'Prayer in the Night' er en dialogløs fortælling om guddommelig kærlighed, om solen og månen krydret med klassisk musik og gådefulde ledetråde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2009
Ungdomsfilm fra Danmark

Prayer in the night


Vista de Delft ( ) é uma pintura a óleo de Johannes Vermeer, pintada por volta de 1659–1661. A pintura da cidade natal do artista holandês está entre as suas obras mais conhecidas. Foi pintada numa época em que as paisagens urbanas eram raras. É uma das três pinturas conhecidas de Delft por Vermeer. AVista de Delft de Vermeer está guardada no Gabinete Real Holandês de Pinturas no Mauritshuis em Haia desde a sua criação em 1822.

Técnica
Uma análise técnica mostrou que Vermeer usou uma escolha limitada de pigmentos para essa pintura: calcita, chumbo branco, ocre, azul ultramarino e alizarina são os principais materiais de pintura. Sua técnica de pintura é muito elaborada e meticulosa.

Pinturas de Jan Vermeer
Pinturas no Mauritshuis
Obras de 1660

Vista de Delft


Zainab Biisheva (în , nume real Zainab Abdullovna Biisheva, ), a fost o poetă, scriitoare și dramaturgă bașchiră.

Carieră
Prima carte, Băiatul partizan (Мальчик-партизан), a fost publicată în 1942.

A fost membră a Uniunii Scriitorilor din 1946. Din 1951 a devenit scriitoare profesionistă.

În 1990 a primit titlul de "Scriitorul Poporului din Republica Bașcortostan" (Народный писатель Башкортостана; Башҡортостандың Халыҡ шағиры).

A publicat peste 60 de cărți în diverse limbi străine atât în Rusia cât și din lume.

Zainab Biisheva a scris diferite genuri literare. A scris câteva lucrări pentru copii și tineri, inclusiv piesa "Prietenie"  (Дружба) și romanul "Să fim prieteni" (Будем друзьями), zeci de poezii și povestiri. Acționează cu un text liric pur în povestea "Gulyamal". Poemul "Last monologue Salavat" (1984) este dedicat dezvăluirii imaginii eroului național Salavat Yulaev. Lucrările dramatice Magic Kurai (1957), The Mysterious ring (1959), Gulbadar (1961), The Vow (1966), Zulhiza au avut un mare succes nu doar pe scena Academiei de Teatru de Stat din Bașchiria, dar și în teatrele din străinătate.

Zainab Biisheva a avut publicații spectaculoase și în genurile de narațiune, poveste și povestiri. Cele mai renumite sunt "Kanhylyu" (1949), "A Strange Man" (1960), "Where are you, Gulnisa?" (1962), "Duma Duma" (1963), "Love and Hate" (1964).

În lucrările ei, ea ridică problemele filosofice între relația dintre individ și societate, creează imagini vii ale femeilor bashkirok. Cea mai importantă lucrare a lui Zainab Abdullovna - trilogia The light, care include povestirile Humiliation (1956-1959), The Big Ika (1965-1967), Emeshev (1967-1969). În limba bașchiră, a tradus "Taras Bulba" de N. Gogol, "Luna Bezhin" de Ivan Turgheniev, Timur și echipa sa" de Arkadi Gaidar, My dear boy de L. Kassilya, povestiri de Tolstoi, S. Aksakova, Cehov, Maxim Gorki.

Trilogia Către lumină (Povestea unei vieți)
Trilogia lui Zainab Biisheva (1956-1969), К свету sau История одной жизни a fost rezultatul multor ani de muncă creativă și gânduri profunde "despre timpul vieții". În romanele incluse în el, autoarea s-a dovedit a fi "maestru al scopului epic al realității" (A. Juravlev). În centrul lucrărilor ei, scoate în evidență soarta poporului bașchir în timpul unor perioade de cotitură din istorie. Acțiunea lor acoperă anii dinaintea Primului Război Mondial, Războiul Civil, colectivizarea.

Principala eroină a povestirilor care unește trilogia este Gulemeș (Emeșev), al cărei nume semnifică "trandafir sălbatic" ("ягода") în limba bașchiră. În acest mod, fără îndoială, au fost trase concluzii autobiografice, dar în același timp Z. Biisheva a reușit să arate caracteristicile femeilor bașchire, curajul, forța lor, puterea spiritului, poetica. De asemenea, un loc aparte în romane a fost atribuit imaginilor copilăriei, în special formării caracterului.

Multe încercări i-au fost date lui Emeșev: moartea mamei sale, viața în casa mamei vitrege, moartea tatălui său și a surorii mai mari, Janez. Dar nu este o eroină care să cedeze ușor. Din primele pagini ale romanului arată semne de răzvrătire ale vitalității soartei. Inspirată din lucrările de artă populară, Emeșev iubește natura și simte frumusețea muzicii populare. Devenind studentă, începe să țină prelegeri, lucrări sociale, lecturi. Eroina preferată părăsește viața emoțională saturată a lui Biisheva.

În primul roman al trilogiei (Umilire - Униженные) este prezentată viața satul bașchir din perioada prerevoluționară. În prim plan se află tema unei persoane dezavantajate din punct de vedere social. În calitate de cercetător, R. Baimov, o consideră ca "o dezvoltare epică narativă care permite o expunere largă în roman a vieții și obiceiurilor, a relațiilor familiale sociale și intime, a tradițiilor sociale și a noilor tendințe".

Continuarea logică a romanului Umilire este romanul Marea Ika - У Большого Ика (sau tradus din bașchiră Trezirea - Пробуждение). Romanul se axează pe partea istorică și revoluționară, în timp ce Zainab Biișeva își oprește atenția asupra evenimentelor care au loc în satul bașchir, decât a celorlalte. Istoria poate fi văzută aici prin mentalitatea țăranilor și a modului lor de viață.

Romanul Emeș (Емеш) este dedicat tinereței protagonistei. Acțiunea unei părți considerabile din carte are loc în regiunea Orenburg. În lucrarea sa pune accent pe evenimentele tumultuoase din anii 1920-30, dar într-o anumită formă de idealizare a zonei.

Note

Vezi și
 Listă de bașchiri

Nașteri în 1908
Decese în 1996
Scriitori sovietici
Scriitori ruși din secolul al XX-lea
Bașchiri

Zainab Biișeva


فاریاب سنكویه  بالفارسية (فاریاب سنگویه) قرية كبيرة تتبع لـالبلدة المركزية (بالفارسية: بخش مركزى ) من توابع مدينة بستك إحدى قرى « إقليم گودة»، وتقع في محافظة هرمزگان في جنوب إيران.
تقع هذه القرية في أسفل هضبة جبل أنوه ومنطقة صحراء باغ.

حدود قرية فاریاب سنكویه
حدود فاریاب سنكویه: من الشمال: قرية هرمود، ومن الجنوب الطريق الرئيسي الذي يربط مدينة بستك بــ مدينة لار، ومن الغرب « انوه »، ومن الشرق تنتهي بـقرية بيسه.

السكان
يبلغ عدد سكان هذه القرية حسب تعداد السكان لعام 2006 للميلاد، (609) نسمه تشكل (108 عائلة)، من أهل السنة والجماعة وعلى المذهب الشافعي. يتكلمون الفارسية باللهجة المحلية. لهم مجموعة من البرك لحفظ مياه الأمطار إذا سالت الأودية، لهم مسجد، ومدارس: ابتدائية، واعدادية وعيادة صحية صغيرة، وعدد من البرك لحفظ مياه الأمطار. وشكبة المياه والكهرباء.

المصادر

 الكوخردى، محمد، بن يوسف، (كُوخِرد حَاضِرَة اِسلامِيةَ عَلي ضِفافِ نَهر مِهران) الطبعة الثالثة، دبى: سنة 1997 للميلاد.
 محمدیان، كوخردى، محمد.  «شهرستان بستک وبخش کوخرد»  ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2005 میلادی. (فارسي)
 عباسی، قلی، مصطفی،  «بستک وجهانگیریه»، چاپ أول، تهران: ناشر: شرکت انتشارات جهان معاصر، سال 1372..
 سلامى، بستكى، أحمد.  (بستک در گذرگاه تاریخ)  ج2 چاپ أول، 1372 خورشيدى.
 بالود، محمد.  (فرهنگ عامه در منطقه بستک)  ناشر همسايه، چاپ زيتون، انتشار سال 1384 خورشیدی.
 بنى عباسيان، بستكى، محمد اعظم،  «تاريخ جهانگيريه»  چاپ تهران، سال 1339 خورشيدى.
 عباسی، قلی، مصطفی،  «بستک وجهانگیریه»، چاپ أول، تهران: ناشر: شرکت انتشارات جهان معاصر، سال 1372 خورشیدی.
 محمدیان، كوخردى، محمد،  (شهرستان بستک وبخش کوخرد) ، ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2005 میلادی.
 بالود، محمد.  (فرهنگ عامه در منطقه بستک)  ناشر همسايه، چاپ زيتون، انتشار سال 1384 خورشیدی.
 بنى عباسيان، بستكى، محمد اعظم،  «تاريخ جهانگيريه»  چاپ تهران، سال 1339 خورشيدى.
 بختيارى، سعيد،  «اتواطلس إيران» ، " مؤسسه جغرافيايى وكارتگرافى گيتا شناسى، بهار 1384 خورشيدى

انظر أيضاً
  كوخرد حاضرة إسلامية على ضفاف نهر مهران

وصلات خارجية
 التقسيمات الإدارية لمحافظة هرمزگان

أماكن مأهولة في مقاطعة بستك
البلدة المركزية
مدن إيران

فارياب سنكويه


Pemphis, monotipski je biljni rod i vrsta (P. acidula) manjeg teškog drveta ili grma iz tropske Azije i Afrike, vernakularno poznato kao kabantigi. Pripada porodici vrbičevki.

Tipično su niskog rasta (do 10 metara ili 33 stope)), prirodno iskrivljena i gusto razgranata, pa se u Aziji često uzgajaju kao bonsai. Na cijeni su i u drvorezbarstvu.

Česta su uz stjenovite, šljunčane i pjeskovite obale.

Izvori

Vrbičevke
Flora Somalije
Flora Tanzanije
Flora Mozambika
Flora Aldabre
Flora Istočne Azije
Flora Indijskog potkontinenta
Flora Indokine
Flora Malezije
Flora Bismarckovih otoka
Flora Solomonskih otoka
Flora Australije
Flora jugozapadnog Pacifika
Flora južnog-središnjeg Pacifika
Flora Kokosovih otoka

Pemphis


Hasloh er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende under Kreis Pinneberg i den sydlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Hasloh ligger nord for Hamborg, vest for Norderstedt, øst for Pinneberg og syd for Quickborn.

Hasloh ligger ved Bundesstraße B 4 og mod øst snitter motorvejen A 7 kommunen. Jernbanen Hamburg-Altona–Neumünster går gennem byen. I den nordlige del af kommunen ligger den sydlige del af Naturschutzgebiet Holmmoor.

Historie
Den første skriftlige omtale går tilbage til 1253, da landsbyen blev kaldt Herslo. Navnet går tilbage til en indo-europæisk ordstamme og betyder "sumpfuld, flad overflade". På den tid optrådte en Dominus Hartmannus de Herslo, Hr. Hartmann von Herslo, som vidne.

I det 16. århundrede hørte Hasloh ifølge det officielle amtsregister ved amtmand Clamer Heine til skovfogderiet (Waldvogtei) sammen med Lokstedt, Niendorf, Garstedt, Quickborn, Renzel, Winseldorf, Bönningstedt, Schnelsen og Hummelsbuettel.

Den 6. september 1971, umiddelbart efter start fra Hamburg Lufthavn, måtte et internationalt-fly med 121 personer om bord lande ved Hasloh på hovedvej 7. BAC One-Eleven kolliderede med en motorvejbro, hvorved 22 personer blev dræbt. Ud over rent demineraliseret vand blev yderligere petroleum tilfældigt fyldt ind i tanke til vandindsprøjtning for at øge motorens startkraft.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Pinneberg

Hasloh


Lomandroideae, potporodica šparogovki. Opisana je 2007. Postoji  14 rodova; ime je došlo po rodu  Lomandra.

Rodovi
 Sowerbaea Sm. (5 spp.)
 Laxmannia R. Br. (14 spp.)
 Xerolirion A. S. George (1 sp.)
 Romnalda P. F. Stevens (3 spp.)
 Chamaexeros Benth. (4 spp.)
 Acanthocarpus Lehm. (7 spp.)
 Lomandra Labill. (58 spp.)
 Chamaescilla F. Muell. (4 spp.)
 Cordyline Comm. ex Juss. (24 spp.)
 Trichopetalum Lindl. (2 spp.)
 Thysanotus R. Br. (55 spp.)
 Eustrephus R. Br. ex Ker Gawl. (1 sp.)
 Dichopogon Kunth (5 spp.)
 Arthropodium R. Br. (10 spp.)

Izvori

Šparogovke

Lomandroideae


Acilius duvergeri es una especie de coleópteros  adéfagos de agua dulce de la familia Dytiscidae. Se encuentran en Argelia, Italia, Marruecos, Portugal y España.

Referencias

duvergeri
Insectos de la cuenca mediterránea

Acilius duvergeri


سوق شيديا من أسواق مدينة الإسكندرية القديمة ويوجد بحيّ الإبراهيمية. يباع فيه الخضروات والفواكة والأسماك.

يشتهر حي الإبراهيمية بسوق «شيديا»، أحد أشهر أسواق الإسكندرية للخضروات و الفاكهة، ومعروفة بتنوعها الكبير. ولقد ذكرت المؤلفة السويسرية إستر هارتمان هذه السوق في كتابها «حياتي في مصر - مذكرات فتاة سويسرية عاشت في الإسكندرية»  في الفترة ما بين (1934 - 1950) قائلة: «كنا نعيش في الإسكندرية في الأربعينات من القرن العشرين، وكنت أذهب كثيرا إلى سوق الإبراهيمية (سوق شيديا حاليا). وفي حي السوق كان يسكن مواطنون من بلدان البحر المتوسط في منازل تتكون من طابق أو طابقين. وكان من بين هؤلاء - بالإضافة إلى المصريين - اليهود والشوام (السوريون واللبنانيون) واليونانيون والمالطيون والأرمن والإيطاليون وكثيرون من بلدان البحر المتوسط».

مراجع

معالم الإسكندرية

سوق شيديا


El arma de Ingenieros estuvo representada en el Virreinato del Río de la Plata por oficiales del Real Cuerpo de Ingenieros de España, no existiendo unidades de tropa específicas de la especialidad. Al momento de la Revolución de Mayo de 1810 existía una sección, con 6 plazas de ingenieros militares, dependiente de la Dirección General de Ingenieros de España y cuya función era proyectar fortificaciones y supervisar su construcción. Su comandante era un subinspector y director general y la dotación se dividía entre Buenos Aires y Montevideo.

Luego de la Revolución de Mayo los cinco oficiales del cuerpo que se hallaban en funciones se dividieron entre los partidarios del Consejo de Regencia de Cádiz (dos), que se hallaban destinados en Montevideo, y los que adhirieron a la Junta de Gobierno de Buenos Aires (tres), subsistiendo el Real Cuerpo de Ingenieros en los dos bandos antagónicos. Los dos ingenieros realistas de Montevideo se rindieron a la caída de la plaza el 23 de mayo de 1814, mientras que dos de los ingenieros situados en Buenos Aires se retiraron antes de 1811 permaneciendo solo en el cargo el brigadier Bernardo Lecocq, quien ya no estaba en funciones cuando el 8 de septiembre de 1813 el Gobierno de Buenos Aires aprobó la creación de la Compañía de Zapadores, primera unidad de tropa del Ejército Argentino del arma de ingenieros.

Cada batallón de infantería veterana española contaba con un cabo de gastadores y seis soldados que efectuaban tareas correspondientes al arma de ingenieros sin formar parte de él, lo cual continuó en los primeros ejércitos argentinos.

Real Cuerpo de Ingenieros durante la Gobernación del Río de la Plata
El 3 de julio de 1702 llegó a Buenos Aires con el gobernador Alonso Juan de Valdés e Inclán el primer ingeniero militar del Río de la Plata, José Bermúdez de Castro, quien realizó un mapa de parte de la Banda Oriental.

La organización del cuerpo de ingenieros en España a imitación del de Francia se produjo a partir del nombramiento del ingeniero militar flamenco Jorge Próspero de Verboom por el rey Felipe V el 13 de enero de 1710 como ingeniero general de todos los Reales Ejércitos, plazas, y fortificaciones de todos los reinos, provincias y estados de S. M. El Real Cuerpo de Ingenieros fue creado en España el 17 de abril de 1711 cuando lo aprobó el rey.

En julio de 1717 llegó a Buenos Aires el ingeniero Domingo Petrarca con el gobernador Bruno Mauricio de Zabala, quien secundó como ayudante, y luego sucedió en el cargo, a Bermúdez de Castro. Petrarca participó en las obras de fortificación de Montevideo y al morir en 1736 no fue reemplazado hasta julio de 1740, cuando arribó el ingeniero Diego Cardozo del Espino junto con su sobrino el ayudante delineador Francisco Rodríguez Cardozo, quien no formó parte del cuerpo hasta 1747. Cardozo del Espino fue designado ingeniero en jefe de la comandancia en febrero de 1747 y proyectó y dirigió diversas obras en Montevideo, entre ellas la Ciudadela, falleciendo el 5 de marzo de 1757. Como jefe del detall Rodríguez Cardozo continuó diversas obras militares iniciadas por su tío en Montevideo, Colonia del Sacramento y la Fortaleza de Santa Teresa, falleciendo en 1774. En 1731 existían sólo 4 oficiales del cuerpo en todo el Virreinato del Perú (2 en Lima, 1 en Chile y otro en Buenos Aires). El ingeniero Juan Francisco Sobrecasas arribó a Buenos Aires en abril de 1748 con destino a Misiones (o a Chile) luego de la firma del Tratado de Madrid (1750). Sobrecasas trabajó en las fortificaciones de Maldonado y de Ensenada de Barragán, muriendo en 1767.

En febrero de 1761 arribó a Buenos Aires el ingeniero Antonio Aymerich y Villajuana, asumiendo la comandancia vacante desde 1757 y participando en la construcción del Real de San Carlos y fortificaciones en Montevideo y Maldonado. En noviembre de 1762 se incorporó a la dotación del Real Cuerpo de Ingenieros en el Río de la Plata el ingeniero francés Juan Bartolomé Howell (o Havelle), luego de ser tomado prisionero como parte de las tropas portuguesas de Colonia del Sacramento. Este ingeniero proyectó y dirigió fortificaciones de Montevideo, Colonia del Sacramento, Santa Teresa y el Cuartel de Dragones de Maldonado, falleciendo en Montevideo el 4 de febrero de 1783. En 1767 la dotación aumentó al llegar destinados José Antonio de Borja, como jefe del detall de Montevideo y Esteban de O'Brien, para construir fortificaciones en las islas Malvinas.

En 1768 el rey promulgó la Ordenanza General del Ejército que reorganizó al Real Cuerpo de Ingenieros como un arma separada. Entre 1770 y 1771 el comandante general de ingenieros de España, Juan Martín Cermeño, viajó al Río de la Plata en misión de inspección, proyectando la ampliación de las defensas de Montevideo. Para esa tarea el 6 de enero de 1772 arribó a Montevideo el ingeniero Joaquín del Pino (gobernador de Montevideo desde marzo de 1776 a 1789, cuando pasó a Charcas). En abril de 1773 arribó Miguel Juárez de Sandoval, quien remplazó a Borja como jefe del detall y junto con él arribó destinado a Buenos Aires el ingeniero Bernardo Lecocq.

Durante la campaña contra los portugueses en Río Grande del Sur el gobernador de Buenos Aires Juan José de Vértiz y Salcedo ordenó la construcción del Fuerte de Santa Tecla en los contrafuertes de la sierra Geral a principios de 1774, para evitar que los portugueses siguieran arriando ganado vacuno de la región. La fortificación fue construida por Lecocq (bajo las órdenes de Del Pino), quien también reforzó las fortificaciones del Fuerte de San Miguel y de la Fortaleza de Santa Teresa en 1775.

Real Cuerpo de Ingenieros durante el Virreinato del Río de la Plata
En la expedición de Pedro de Ceballos, primer virrey del Río de la Plata, arribaron en 1776 al nuevo virreinato 12 oficiales del Real Cuerpo de Ingenieros: arquitecto, brigadier e ingeniero director Pedro Cermeño; brigadier e ingeniero director Miguel Moreno; brigadier e ingeniero en jefe del Río de la Plata Ricardo Ayllmer; ingeniero en jefe Juan Escofet; ingeniero en segundo Alejandro Desangles; los ingenieros ordinarios Felipe Ramírez y Francisco de Paula Esteban; ingeniero extraordinario José del Pozo y Sucre; con el grado de alférez real, ayudante mayor Pedro Andrés García y los ayudantes de ingeniero José Pérez Brito, José del Pozo y Marquy y Joaquín de Villanueva. La mayoría de ellos retornaron a España al finalizar la campaña, pero Ayllmer, del Pozo, y Pérez Brito se incorporaron a la dotación del Río de la Plata. Se sumó también al brigadier portugués ingeniero José Custodio de Sa y Faría, luego de ser tomado prisionero y desertar de las fuerzas portuguesas, aunque proyectó diversas construcciones en Buenos Aires y en Montevideo, no integró formalmente el Real Cuerpo de Ingenieros. Pérez Brito había permanecido en Montevideo hasta 1784, cuando regresó a España, pero retornó al Río de la Plata en 1788.

En sustitución de Ayllmer, desde 1781 la Comandancia de Ingenieros del Virreinato del Río de la Plata fue ocupada por Carlos Cabrer, quien arribó con su hijo el ingeniero José María Cabrer. En diciembre de 1786 Carlos Cabrer fue sustituido en la comandancia por José García Martínez de Cáceres. Éste el 28 de enero de 1803 pasó a ser agregado al Estado Mayor de la Plaza de Buenos Aires, dejando su cargo de comandante a Bernardo Lecocq, que había participado en 1783 como ingeniero de la partida demarcadora de límites con Portugal a las órdenes del demarcador José Varela y Ulloa. En 1800 arribó Mauricio Rodríguez de Berlanga.

Al momento de las Invasiones Inglesas había en el Río de la Plata una sección compuesta de 8 ingenieros militares, pero que recibían la colaboración de ingenieros voluntarios pertenecientes a otras armas del ejército, tales como Pedro Antonio Cerviño. El 20 de enero de 1807 Lecocq fue derrotado por los británicos en el Combate del Cardal, cuando desempeñaba el cargo de jefe de extramuros de Montevideo. En 1807 arribó el último ingeniero militar, Martín Casimiro de Lasala.

Revolución de Mayo
Al producirse la deposición del virrey Baltasar Hidalgo de Cisneros el 25 de mayo de 1810 la sección del Real Cuerpo de Ingenieros en el Río de la Plata estaba compuesta por: un director (Bernardo Lecocq), dos coroneles (José María Cabrer, José del Pozo y Marquy), un teniente coronel (vacante), un sargento mayor (Mauricio Rodríguez de Berlanga), y un capitán (Martín Casimiro de Lasala).

Lecocq, Cabrer y Berlanga se hallaban en Buenos Aires y adhirieron a la Junta Provisional, mientras que Pozo y Marquy, y Lasala quedaron en Montevideo en donde realizaron diversas obras a las órdenes del virrey Francisco Javier de Elío y cayeron prisioneros cuando cayó la ciudad en 1814.

El Real Cuerpo de Ingenieros bajo la dependencia del gobierno de Buenos Aires quedó debilitado al retirarse Cabrer (entre 1810 y 1811) y Rodríguez de Berlanga (en 1811) y desapareció de hecho al retirarse del servicio activo Lecocq hacia 1812 o 1813. Su última actuación registrada fue la junta de guerra del 28 de septiembre de 1812 convocada para aconsejar al Primer Triunvirato sobre las medidas a tomar ante la derrota del Ejército del Norte en el Alto Perú.

Restablecimiento del arma de ingenieros en las Provincias Unidas
A fines de agosto de 1813 el comandante de la guarnición de Buenos Aires, coronel José de San Martín, propuso al gobierno de las Provincias Unidas del Río de la Plata la creación de una compañía de zapadores de 50 hombres y 2 oficiales. El 8 de septiembre de 1813 la propuesta fue aprobada y el teniente coronel Eduardo Holmberg fue nombrado jefe de una compañía de 100 hombres, siendo los demás oficiales: el capitán Martí de Jeaume, el teniente de la Hoyuela y el subteniente Durán.

Referencias

Véase también
 Organización militar del Virreinato del Río de la Plata

Unidades militares españolas del Río de la Plata
Unidades militares de la guerra de la Independencia argentina


O vârstă geologică este o subdiviziune a timpului geologic care împarte o epocă în părți mai mici, cu o durată de câteva milioane de ani (Ma). Limitele superioare și inferioare ale unei vârste sunt stabilite de Uniunea Internațională de Științe Geologice. O vârstă geologică este subîmpărțită în sub-vârste, zone, subzone și orizonturi biostratigrafice.

Primele etaje au fost stabilite de naturalistul francez Alcide d'Orbigny între 1849 și 1852, dar utilizarea lor a fost neclară printre oamenii de știință ai timpului, dacă se refereau la corpurile stratificate în rocă sau de timpul în care au fost formate. În 1880, în timpul de-al doilea Congres Internațional de Geologie, s-a luat decizia de a distinge între cele două sisteme de referință (roci și timp) și diferențierea între etaje și vârste (respectiv unități cronostratigrafice și geocronologice).

Note

Legături externe

Geocronologie

Vârstă (geologie)


Această lehamite este un film românesc din 1994 scris și regizat de Mircea Daneliuc. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Horațiu Mălăele, Cecilia Bârbora, Ana Ciontea și Alexandru Bindea.

Rezumat

Distribuție

 Horațiu Mălăele — Bebe, profesor pasionat de alpinism, tânărul patron al unui atelier de vulcanizare auto
 Cecilia Bârbora — Vali Sandu, o tânără doctoriță care-și descarcă nervii băgându-și degetele în priză
 Ana Ciontea — Doina, fosta iubită a lui Bebe, o femeie însărcinată, originară din Basarabia, care a murit în urma unui accident de circulație
 Alexandru Bindea — Ramón, un homosexual cubanez care lucrează la vulcanizarea lui Bebe
 Gheorghe Dinică — dr. Mișu, medic anestezist
 Ion Besoiu — directorul spitalului
 Valentin Teodosiu — fiul vânzătoarei de sticle goale care vrea să-l bată pe Ramón
 Coca Bloos — Geta, sora medicală
 Ruxandra Sireteanu — dr. Spiru, medic chirurg de la Secția de Reanimare
 Bujor Măcrin — dr. Covrig, medic chirurg de la Secția de Reanimare (menționat Bujor Macrin)
 Eugenia Bosânceanu — vânzătoarea de sticle goale pe care o curtează Ramón
 Marius Pepino — dl Marcu, gazda bătrână a doctoriței Vali
 Mihai Dobre
 Adriana Șchiopu — țiganca isterică
 Cristian Motriuc
 Cristian Eremia
 Felix Anton Rizea — Gogu, angajat la vulcanizarea lui Bebe
 Mircea Plângău — locatarul cu păr alb din blocul Z18 unde se refugiază Vali de frica țiganilor
 Dumitru Ghiuzelea
 Milică Militaru
 Virgil Constantin
 Florentina Zibilianu
 Mircea Daneliuc — șoferul microbuzului care merge singur la deal (nemenționat)

Primire
Filmul a fost vizionat de 153.342 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1994 în film

Filme din 1994
Filme regizate de Mircea Daneliuc
Filme românești
Filme în limba română
Filme de comedie

Această lehamite


Greatest Hits este o compilație din 2009 a trupei heavy metal Black Sabbath. Această compilație include melodii începând cu albumul de debut din 1970 până la Sabbath Bloody Sabbath, precum și o melodie de pe Never Say Die!. O compilație similară cu același nume a fost lansată în afara Americii de Nord de NEMS Records în 1977.

Albumul a fost re-lansat în 2012 cu titlul Iron Man: The Best of Black Sabbath, având piesele identice, diferită fiind coperta.

Tracklist
 "Paranoid" (original de pe Paranoid, 1970) – 2:48
 "Iron Man" (original de pe Paranoid) – 5:55
 "Changes" (original de pe Black Sabbath, Vol. 4, 1972) – 4:43
 "Fairies Wear Boots" (original de pe Paranoid) - 6:13
 "War Pigs" (original de pe Paranoid) – 7:54
 "Never Say Die" (original de pe Never Say Die!, 1978) – 3:48
 "Children of the Grave" (original de pe Master of Reality, 1971) – 5:15
 "The Wizard" (original de pe Black Sabbath, 1970) – 4:20
 "Snowblind" (original de pe Black Sabbath, Vol. 4) – 5:27
 "Sweet Leaf" (original de pe Master of Reality) – 5:03
 "Evil Woman" (original de pe Black Sabbath) - 3:22
 "Sabbath Bloody Sabbath" (original de pe Sabbath Bloody Sabbath, 1974) – 5:42
 "Black Sabbath" (original de pe Black Sabbath) – 6:16
 "N.I.B." (original de pe Black Sabbath) – 5:22

Componență
 Ozzy Osbourne - voce
 Tony Iommi - chitară
 Geezer Butler - bas
 Bill Ward - baterie

Certificații

Note

Albume din 2009
Albume Black Sabbath

Greatest Hits (Black Sabbath)


Marcos Sborowski Pollon (Dourados, 19 de janeiro de 1981) é um advogado, ativista, youtuber, influenciador digital e político brasileiro, atualmente filiado ao Partido Liberal (PL). Nas eleições de 2022, em sua primeira candidatura foi eleito deputado federal pelo Mato Grosso do Sul, sendo o deputado federal mais votado do estado.

Marcos Pollon é o fundador da Associação Nacional Movimento Pró Armas (AMPA), que atualmente é a maior associação armamentista do Brasil. Alguns dos objetivos principais da associação é a promoção de ações destinadas a garantir o direito dos cidadãos ao acesso legal, aquisição, posse e porte de armas de fogo e garantir o direito à legitima defesa.

Biografia
Marcos Pollon é formado em Direito e possui especialização na área do agronegócio. Foi professor na Universidade Federal de Mato Grosso do Sul (UFMS), tendo começado a dar aulas em 2003. Atuou em pautas relacionadas ao agro e integrou a Comissão de Assuntos Agrários e Agronegócio da Ordem dos Advogados do seu estado.

Em 2005 fundou a Academia de Direito Processual e o Instituto Conservador do Mato Grosso do Sul. É militante pró-armamento, tendo idealizado e fundado a Associação Nacional Movimento Pró Armas em 2020. É amigo íntimo da família Bolsonaro e afirma ser "pró Deus, pró vida e pró-armas". O deputado federal Eduardo Bolsonaro (PL-SP) apoiou sua candidatura à deputado federal pelo estado do Mato Grosso do Sul, inclusive estando presente no lançamento dela. Nas eleições de 2022 Marcos Pollon em sua primeira candidatura, obteve a eleição como deputado federal, com 103.111 votos, sendo o candidato a deputado federal mais votado no Mato Grosso do Sul.

Ver também
 Associação Nacional Movimento Pró Armas
 Colecionadores, atiradores desportivos e caçadores

Referências

Deputados federais do Brasil por Mato Grosso do Sul
Naturais de Dourados
Membros do Partido Liberal (2006)

Marcos Pollon


A Amphisbaena vermicularis é uma espécie de cobra-de-duas-cabeças endêmica do Brasil e da Bolívia.

Répteis descritos em 1824
Amphisbaenidae

Amphisbaena vermicularis


Vacanță tragică este un film istoric românesc din 1979 regizat de Constantin Vaeni. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mircea Diaconu, Anda Onesa și Radu Ionescu. A avut premiera la 21 mai 1979. Filmul este o adaptare a romanului Nada Florilor și a altor povestiri scrise de Mihail Sadoveanu.

Vacanță tragică prezintă conflictul dramatic între luptătorii socialiști și forțele de poliție în timpul Răscoalei Țărănești din 1888. Scenariul a fost scris de Constantin Mitru, cel care mai colaborase la scrierea scenariilor a trei filme inspirate din prozele lui Sadoveanu și regizate de Mircea Drăgan: Neamul Șoimăreștilor (1965, împreună cu Alexandru Struțeanu), Frații Jderi (1974, împreună cu Profira Sadoveanu și Mircea Drăgan) și Ștefan cel Mare - Vaslui 1475 (1975, împreună cu Valeria Sadoveanu și Mircea Drăgan). Durata filmului este de 81 de minute. Filmările au fost realizate în perioada 4 septembrie - 1 decembrie 1978 în comunele Pârteștii de Jos și Frătăuții Vechi din județul Suceava.

Rezumat

Acțiunea filmului se petrece într-un ostrov din apropierea orașului Fălticeni pe la sfârșitul secolului al XIX-lea și prezintă un conflict cu final tragic între luptătorii socialiști și forțele de poliție. Muncitorul tipograf Sandu, membru al Cercului muncitoresc din Iași, se ascunde pe Nada Florilor în timpul revoltei țărănești din 1888, fiind urmărit de poliție. Subiectul a fost politizat și înțesat cu lozinci demagogice, de aceea criticul Călin Căliman considera acest film ca fiind "conjunctural și perisabil". Personajele discută despre revista Contemporanul, apărută la Iași între iulie 1881 și mai 1891, sub îngrijirea militanților socialiști Ioan Nădejde și Vasile G. Morțun, precum și despre ideile politice ale lui Karl Marx și Friedrich Engels.

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Mircea Diaconu — muncitorul tipograf Sandu, membru al Cercului muncitoresc din Iași
 Anda Onesa — Zamfirița, iubita lui Sandu
 Mircea Albulescu — comisarul Vacamar (Vacă-Mare) al poliției din Fălticeni
 Remus Mărgineanu — mutul Dumitrache, fratele lui Sandu
 Octavian Cotescu — ing. Manole Dumitraș
 Mihai Mereuță — badea Ifrim Tulbure
 Ada D'Albon — Leona, sora ing. Dumitraș
 Florin Zamfirescu — pescarul Culai, un băiat mai mare
 Mitică Popescu — nea Spânu
 Radu Ionescu — liceanul Iliuță Dumitraș, fiul ing. Dumitraș
 Alexandru Drăgan — actor
 Gabriel Oseciuc — actor, tânărul sufleor
 Coca Andronescu — actriță, interpreta subretei
 Damian Crâșmaru — actor, interpretul baronului Alfredo
 Florina Cercel — actriță, interpreta baroanei
 George Paul Avram — actor, interpretul amorezului
 Constantin Dinulescu — boierul Coculeț
 Cornelia Oseciuc — Profirița, sora lui Dumitrache, amăgită de boierul Coculeț
 Dumitru Chesa
 Mircea Cosma — ofițerul Răzescu, comandantul unității de dorobanți
 Mircea Gogan
 Stelian Preda
 Panait Crăciun
 Ion Albu
 Boris Perevoznic

Producție
Filmul a fost produs de Casa de filme Trei și distribuit de Româniafilm. Filmările au avut loc în perioada 4 septembrie – 1 decembrie 1978 în comunele Pârteștii de Jos și Frătăuții Vechi din județul Suceava, Bucovina. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 3.357.000 lei.

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.508.002 spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Vacanță tragică a obținut două premii ale Asociației Cineaștilor din România (ACIN) în 1979: premiul pentru coloană sonoră (acordat inginerului de sunet Andrei Papp) și o diplomă de onoare pentru interpretare (acordată actorului Remus Mărgineanu).

Note

Legături externe

Vezi și
 1979 în film

Filme din 1979
Filme regizate de Constantin Vaeni
Filme românești
Filme în limba română
Filme dramatice românești
Filme istorice românești
Ecranizări de romane românești

Vacanță tragică


277883 Basu este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
277883 Basu este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Mauna Kea de Paul Wiegert. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,90 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 6,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 277001-278000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2006
Centura de asteroizi

277883 Basu


Als Gaswolken werden in der Astronomie ausgedehnte, mit leichten Gasen und meist etwas Staub erfüllte Gebiete bezeichnet. Im sichtbaren Licht sind sie oft durch eingebundene oder davor liegende Dunkelwolken abgegrenzt. Wenn in ihnen bei Komprimierungsvorgängen neue Sterne entstehen, werden sie auch Sternentstehungsgebiete genannt.

Bei der Sternbildung in großen Gaswolken entsteht meist ein Offener Sternhaufen. Die gesamten Sternmassen machen aber nur etwa 10 % der Wolkenmasse aus. Danach bewirkt der Strahlungsdruck dieser neuen Sterne, dass der Rest des Gases zerstreut wird.

Trivia

Für irdische Phänomene ist "Gaswolke" die Bezeichnung für Wolken, deren Bestandteile sich grundsätzlich vom Normalfall unterscheiden, z. B. wenn ein Kratersee eine bestimmte Menge Kohlenstoffdioxid nicht mehr halten kann und den Stoff als Wolke ausgast.

Siehe auch

 Molekülwolke
 H-I-Gebiet
 Nebel (Astronomie)

Literatur
 Jeffrey Bennett, Megan Donahue et al.: Astronomie. Die kosmische Perspektive (Hrsg. Harald Lesch), 5., aktualisierte Auflage, Pearson Studium Verlag, München 2010, ISBN 978-3-8273-7360-1
 James B. Kaler: Kosmische Wolken. Materie-Kreisläufe in der Milchstraße. Spektrum Akademischer Verlag, 1998.

Einzelnachweise

Interstellares Medium

Gaswolke


Das Office of Technology Assessment (OTA) war eine Einrichtung der Vereinigten Staaten, die die Mitglieder und Gremien des US-Kongresses in wissenschaftlichen und technischen Fragen beriet.

OTA bestand von 1972 bis 1995 und ist von der Art der wissenschaftlichen Aufgaben mit dem Büro für Technikfolgen-Abschätzung beim Deutschen Bundestag, von der institutionellen Einbindung und Größe mit dem Wissenschaftlichen Dienst des Bundestages vergleichbar.

OTA wurde 1972 per Gesetz gegründet. Innerhalb von 24 Jahren wurden 750 Studien erstellt. Zum Zeitpunkt der Schließung im September 1995 zählte die Einrichtung 143 Beschäftigte und verfügte über ein Jahresbudget von 21,9 Millionen US-Dollar.

Literatur
 Bruce A. Bimber: The politics of expertise in Congress : the rise and fall of the office of technology assessment. State University of New York Press, New York 1996, ISBN 0-7914-3059-6.

Weblinks

 The OTA Legacy an der Princeton University
 OTA Publikationen im Volltext im Princeton-Archiv
 Archiv des Office of Technology Assessment bei der Federation of American Scientists (FAS)

Einzelnachweise

Kongress der Vereinigten Staaten
Wissenschaftliche Organisation (Vereinigte Staaten)
Technikfolgenabschätzung
Politikberatung
Gegründet 1972
Aufgelöst 1995
Historische Organisation (Washington, D.C.)

Office of Technology Assessment


La brigade de chasseurs indigènes est une unité de l'Armée de terre française. Formée de soldats marocains, elle combat au début de la Première Guerre mondiale, puis donne naissance au  de marche de tirailleurs marocains le .

Historique

Formation de la brigade
En 1914, le protectorat français au Maroc compte cinq bataillons d'auxiliaires marocains, intégrés à l'Armée française. Ils sont envoyés en France début  sous les ordres du colonel Pellé, débarquant à Bordeaux. Les bataillons sont regroupés au camp de Châlons le  dans la brigade des chasseurs indigènes sous les ordres du général Ditte.

Forte de , sa composition est la suivante :

  régiment de chasseurs indigènes : sous les ordres du colonel Touchard
  bataillon du commandant Auroux
  bataillon du commandant Fumey
  bataillon du commandant Richard d'Ivry
  régiment de chasseurs indigènes : sous les ordres du commandant Poeymireau
  du commandant Pellegrin
  bataillon du commandant Clément

Après quelques opérations sur l'Avre, sans combats réels, la brigade est intégrée au  de divisions de réserve à partir du . Elle est mise en première ligne le  dans ce qui va devenir la bataille de la Marne et engagée le lendemain dans la zone Iverny-Monthyon (actuelle Seine-et-Marne).

Bataille de l'Ourcq

L'assaut est lancé le matin et la brigade dépasse Villeroy à midi. Sous les ordres du commandant Poeymirau, l'avant-garde part occuper Neufmontiers où des forces allemandes convergeraient. Le  () est arrêté devant le bois de Penchard par l'avant-garde de la  de réserve allemande tandis que le  () atteint Neufmontiers. Pendant ce temps, le  () s'engage pour soutenir le  stoppé par le feu allemand. Dépassant Neufmontiers, il charge vers  en direction de Penchard mais les Allemands contre-attaquent avec quatre bataillons. Après une heure de combat au corps-à-corps autour du village, le bataillon déroute vers Neufmontiers, ayant perdu le commandant Richard d'Ivry, son chef, tué.

La brigade recule vers Charny, découvrant le flanc de la  de réserve française engagée vers Monthyon. Unique unité de réserve de la division, le  du  d'infanterie attaque vers Villeroy pour rétablir la liaison avec les Marocains. Le feu de la  allemande stoppe l'élan français  avant le village. Le bataillon français, déplorant de nombreuses pertes dont le lieutenant Charles Péguy, rejoint les chasseurs indigènes à Villeroy. La brigade a perdu  et  en une seule journée mais les Allemands également éprouvés ne poursuivent pas leurs assauts.

Reformée, la brigade attaque le lendemain matin à nouveau vers Penchard puis Chambry. Le  moins éprouvé est en pointe de la brigade, qui a reçu le soutien de deux groupes de batteries d'artillerie. Les Marocains subissent les feux de l'artillerie du , le commandant Fumey du  étant blessé avant Chambry. Un premier assaut du , lancé à  ne parvient pas à prendre le cimetière de Chambry, tandis que le  subit des pertes autour de Chambry. Dans l'après-midi, le  repart à l'attaque pour soutenir la  de réserve bloquée après avoir dépassé Barcy. Dépassant Chambry, l'assaut conjoint échoue cependant à  devant les lignes allemandes. La charge frontale de la  d'infanterie d'Afrique ne parvient pas non plus à remporter la décision.

Les combats faiblissent sur le front de la brigade. Le 7 au soir, une compagnie marocaine reçoit l'ordre de tenter une attaque de nuit à Chambry mais elle est détectée et, accueillie par le feu des fantassins allemands, reflue en désordre. La brigade marocaine décimée part en réserve à Neufmontiers.

Bataille de l'Aisne

La brigade est à la disposition de la  à partir du . Le  prend Chaudun le 11 puis Crouy le 14. Les zouaves de la  ne parviennent pas à prendre pied sur le plateau au-dessus de Crouy et la brigade est engagée le 16 au matin. Les  du , soutenus par le  groupe d'artillerie d'Afrique, parviennent avec succès à prendre la ferme des Perrières. Le 18, la ligne française en avant de Soissons a été sécurisée mais l'effectif du  a été réduit à .

Dissolution
La brigade est dissoute le , les  formant le régiment de marche de chasseurs indigènes, sous les ordres du lieutenant-colonel Poeymirau.

Le , la brigade décimée au cours de la bataille de la Marne est dissoute et avec les survivants un Régiment de marche de chasseurs indigènes est formé. Le , ce régiment devient le Régiment de Marche de Tirailleurs Marocains (RMTM) par décision du .

Personnalités ayant servi au sein de l'unité

 Joseph-François Poeymirau, commandant le ,

 Alphonse Juin, lieutenant au  du .

Références

Bibliographie

 .

Articles connexes

 Armée d'Afrique (France)

 Liste des brigades françaises de la Première Guerre mondiale

Chasseurs indigènes marocains
Tirailleurs marocains

Brigade de chasseurs indigènes marocains


Jean Georgescu. Profil este un film românesc din 1986 regizat de Iulian Mihu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1986 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1986
Filme regizate de Iulian Mihu

Jean Georgescu. Profil


An Duckeella alticola in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Schweinfurth. An Duckeella alticola in nahilalakip ha genus nga Duckeella, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Duckeella

Duckeella alticola


My Name is Legion este o carte de Roger Zelazny din 1976 apărută la Ballantine Books. Conține trei povestiri științifico-fantastice:  The Eve of RUMOKO, Kjwalll'kje'k'koothailll'kje'k și Home is the Hangman.

Povestirile au un protagonist comun care nu este niciodată numit.

Prezentare

Protagonistul acestor povestiri este implicat în crearea unei rețele globale de calculatoare menite să asigure un control economic final prin urmărirea întregii activități umane. Chiar înainte ca sistemul să fie funcțional, eroul își exprimă îngrijorarea cu privire la posibila utilizare necorespunzătoare a unei astfel de puteri de către superiorul său, care îi dă șansa eroului de a-și distruge datele personale înainte ca acestea să intre în sistem. Cu acest pas, eroul devine inexistent în ceea ce privește sistemul. Folosind uși secrete în rețeaua centrală, eroul este capabil să creeze identități pentru el însuși, după cum este necesar. Cu această libertate se definește ca cercetător independent și rezolvător de probleme.

Povestiri
 The Eve of RUMOKO (1969)
 Kjwalll'kje'k'koothailll'kje'k (1973)
 Home is the Hangman (1975)

Note

Bibliografie

Legături externe

Vezi și
1976 în literatură

Cărți din 1976
Colecții de povestiri științifico-fantastice
Opere de Roger Zelazny
Cărți Ballantine Books
1976 în științifico-fantastic
Colecții de povestiri scrise de un singur autor

My Name is Legion


Sveipkönguló (fræðiheiti: Larinioides cornutus) er tegund áttfætla af Krossköngulóarætt. Hún er útbreidd um allt norðurhvel. Á Íslandi hefur hún fundist víða um land, helst á láglendi norðanlands.

Tilvísanir

Hjólaköngulær
Áttfætlur á Íslandi

Sveipkönguló


Monica Lovinescu (Bukurešt, 19. studenog 1923. – Pariz, 20. travnja 2008.) bila je rumunjska esejistica, pripovjedačica, književna kritičarka, prevoditeljica i novinarka, borila se protiv rumunjskoga komunističkoga režima. Objavila je nekoliko djela pod pseudonimima Monique Saint-Come i Claude Pascal. Ona je kći književnika Eugena Lovinescua. Bila je udana za književnoga kritičara Virgila Ieruncu. Prozvani su "najiskrenijim i najdostojanstvenijim parom u povijesti rumunjske kulture".

Monica Lovinescu rođen je u Bukureštu. Diplomirala je na Fakultetu za književnost Sveučilišta u Bukureštu, književno je debitirala u časopisu "Vremea", redovito objavljujući prozne radove u "Revisti Fundaţiilor Regale" i kazališnim kronikama u listu "Democraţia". Brzi koraci poduzeti prema uspostavljanju otvoreno komunističke vladavine u Rumunjskoj prisilili su je da se skloni u Francuskoj: odlazeći na francusku državnu stipendiju u rujnu 1947., zatražila je (u kolovozu 1948.) politički azil nakon što je Rumunjska postala Narodna republika.

Opširno je pisala protiv komunizma u svojoj zemlji, kao i osvrte o rumunjskoj književnosti. Njezini članci često su bili predstavljeni u prestižnim časopisima.

Od 1960. nadalje, bila je novinarka Radija Slobodna Europa, radeći dva tjedna priloga o stanju u komunističkoj Rumunjskoj, protiveći se režimu Nicolae Ceauşescua. Njihova je glavna svrha bila informirati Rumunje o kulturnim i političkim trendovima u slobodnom svijetu. Dio emitiranih skripti objavljen je pod nazivom "Unde Scurte ("Kratki valovi") u Madridu 1978.

Bila je meta nasilnih napada u rumunjskom komunističkom tisku, a najznačajnije su je napadali novinari Eugen Barbu i Corneliu Vadim Tudor. Godine 1977. teško su je pretukla tri časnika PLO-a, jedan prikriven kao francuski poštar, na zapovijed Nicole Ceausesca.

Životopisi, Rumunjska
Novinari
Književni kritičari
Prevoditelji
Esejisti

Monica Lovinescu


Niklas Laustsen (født 30. august 1992) er en dansk BMX-kører. Han deltog i denne disciplin for Danmark ved OL i Rio 2016.

Niklas Laustsen begyndte at køre BMX, da hans storebror tog ham med til banen i hjembyen Hadsund, hvor han fandt snart ud af, at han havde talent for sporten. Han har efterfølgende vundet syv danske og otte nordiske mesterskaber. Han har siden sommeren 2015 koncentreret sig udelukkende om sporten og blandt andet været i Californien for at træne med nogle af verdens bedste kørere. Det bedste internationale resultat opnåede Laustsen, da han sejrede i Thailand Open i december 2015.

Med sine præstationer sikrede Niklas Laustsen Danmark en kvoteplads til OL i BMX, og han blev tildelt pladsen efterfølgende. Ved legene kørte han først kvalifikationsløb, hvor han blev nummer 24, hvorpå han i sin kvartfinale opnåede en ottende-, en femte- og en sjetteplads (blandt de otte deltagere), hvilket ikke var nok til at kvalificere ham til semifinalen; han endte på en samlet 26. plads.

Referencer

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2016
Cykelryttere ved sommer-OL 2016
Personer fra Hadsund
BMX-ryttere

Niklas Laustsen


Frederick Charles Delahaye (né le  à Pembroke (Ontario), mort le  dans la municipalité de district de Muskoka) est un joueur canadien de hockey sur glace.

Biographie
Son père est médecin.

Il est importateur de café à la fin des années 1930, il travaille dans l'automobile dans les années 1960.

Il est enterré dans le cimetière de Mount Hope à Toronto.

Carrière
Charles Delahaye commence à jouer dans l'équipe de l'University of Toronto Schools, les Varsity Blues de Toronto, (OHA-Jr.) en 1924. En 1927, elle remporte la Coupe Allan, décernée chaque année à la meilleure équipe amateur senior.

Il passe les quatre dernières années de sa carrière (1930 à 1934) dans la Ligue amateur de hockey sur glace de l'est du Canada.

En tant que membre des Varsity Blues de Toronto, Charles Delahaye fait partie de l'équipe nationale du Canada qui remporte la médaille de bronze aux Jeux olympiques de 1928 à Saint-Moritz. Il participe à deux matchs, sans marquer de points.

Il pratique en amateur à la fois le hockey sur glace et le football canadien, même après son déménagement de l'Ontario à Montréal. En 1928, il est un membre des Imperials de Sarnia, qui remportent le championnat de l'Ontario Rugby Football Union.  Il joue le pour les Royaux de Montréal, équipe de l'Association de hockey amateur du Québec, et pour les Montreal AAA Winged Wheelers, membre de l'Interprovincial Rugby Football Union.

Sportif toute sa vie, il est membre de clubs de curling et de golf autour de Toronto.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mars 1905
Naissance en Ontario
Décès en mars 1973
Décès à 67 ans
Décès en Ontario
Étudiant de l'Université de Toronto
Joueur canadien de hockey sur glace
Joueur de hockey sur glace aux Jeux olympiques d'hiver de 1928
Champion olympique canadien
Attaquant de hockey sur glace
Joueur canadien de football canadien
Joueur du Montreal AAA Winged Wheelers

Charles Delahaye


The Gary Steelheads were a professional basketball team. They played in the International Basketball League (IBL), Continental Basketball Association (CBA), and the United States Basketball League (USBL). They were based in Gary, Indiana, United States, and played their home games at the Genesis Convention Center. The Steelheads were the 2006 CBA Eastern Conference champions.

History

Gary was awarded a franchise in the CBA in 2000. The league folded so the Steelheads joined the IBL. Former CBA franchise owners purchased the CBA name from the bankruptcy court. The IBL and IBA combined to reform the CBA in 2001. After playing five seasons in the CBA the team announced on July 21, 2006, that they would be sitting out the 2006–07 CBA season.

During that time former owner Jewell Harris Sr. was indicted on federal extortion and other charges unrelated to the team. He resigned from the team pending a sale.

On October 24, the new ownership, Showtime Sports and Entertainment, LLC (headlined by Jewell Harris Jr.), announced they would be moving to the USBL for 2007.

After one season in the USBL, which included multiple teams folding, the Steelheads joined the IBL (unrelated to the former IBL) for the 2008 season. The Steelheads sat out the 2009 season and eventually ceased operations.

Year-by-year

Roster

References

External links
Team page on IBL website
Gary Steelheads fan site

Sports in Gary, Indiana
Basketball teams in Indiana
Basketball teams established in 2000
Continental Basketball Association teams
Defunct basketball teams in the United States
2000 establishments in Indiana
2008 disestablishments in Indiana
Basketball teams disestablished in 2008
International Basketball League (1999–2001) teams

Gary Steelheads


Pogonoglossus, es un  género de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Pogonoglossus augustae Louwerens, 1949
 Pogonoglossus carinipennis Bates, 1892
 Pogonoglossus chaudoiri Gestro, 1875
 Pogonoglossus giganteus Baehr, 2005
 Pogonoglossus glabricollis Emden, 1937
 Pogonoglossus grossulus Darlington, 1968
 Pogonoglossus horni Sloane, 1907
 Pogonoglossus inarmatus Baehr, 1989
 Pogonoglossus inflaticeps (Sloane, 1904)
 Pogonoglossus intermedius Bouchard, 1903
 Pogonoglossus laevissimus Baehr, 1995
 Pogonoglossus latior Darlington, 1968
 Pogonoglossus latus Andrewes, 1937
 Pogonoglossus major Darlington, 1968
 Pogonoglossus minor Darlington, 1968
 Pogonoglossus missai Baehr, 2005
 Pogonoglossus montanus Bouchard, 1903
 Pogonoglossus obliquus Darlington, 1968
 Pogonoglossus papua Darlington, 1968
 Pogonoglossus parvus Darlington, 1968
 Pogonoglossus physoides Andrewes, 1937
 Pogonoglossus porosus (Sloane, 1904)
 Pogonoglossus punctulatus Louwerens, 1969
 Pogonoglossus rufopiceus Baehr, 1993
 Pogonoglossus schaumii Chaudoir, 1869
 Pogonoglossus sciurus Andrewes, 1937
 Pogonoglossus sumatrensis Gestro, 1875
 Pogonoglossus sylvaticus Bouchard, 1903
 Pogonoglossus tagalus Heller, 1916
 Pogonoglossus taylori Darlington, 1968
 Pogonoglossus torvus Andrewes, 1937
 Pogonoglossus truncatus (Schmidt-Goebel, 1846)
 Pogonoglossus unicolor (McLeay, 1886)
 Pogonoglossus validicornis Chaudoir, 1862

Referencias

Enlaces externos

 Pogonoglossus en ION
 Nomenclator Zoologicus
 Carabidae of the World

Physocrotaphini

Pogonoglossus


Inger and Lasse Sandberg were Swedish authors of children's books. The stories were written by Inger and illustrated by her husband Lasse. They have created many characters, including The Little Ghost Godfrey (Sw: Lilla Spöket Laban) and Little Anna and the Tall Uncle. Inger received the Nils Holgersson Plaque. They were joint recipients of Expressens Heffaklump in 1969.

Lasse Sandberg was born in Stockholm on 17 February 1924 and died in Karlstad on 11 November 2008, at the age of 84. Lasse Sandberg was also known as a talented artist and, formerly, a cartoonist and comic creator in his home country.

Inger Sandberg was born in Karlstad on 2 August 1930 and died in the same city on 16 May 2023, at the age of 92.

References

External links
 Lambiek Comiclopedia article about Lasse Sandberg
  Inger
  Lasse

Swedish-language writers
Swedish illustrators
Swedish children's book illustrators
Swedish editorial cartoonists
Swedish comics artists
Litteris et Artibus recipients
Recipients of the Nils Holgersson Plaque
Recipients of the Astrid Lindgren Prize

Inger and Lasse Sandberg


පිරිමි සංගීත කණ්ඩායමක් හෝ පිරිමි කණ්ඩායමක් යනු සාමාන්‍යයෙන් වයස අවුරුදු විසි ගණන්වල පිරිමි ළමයින් විසින්, ගැහැණු ළමයින් සඳහා ප්‍රේම ගීත ගායනා කරන තරුණ ගායකයන්ගෙන් සමන්විත වාචික කණ්ඩායමක් ලෙස අර්ථ දැක්විය හැකිය.බොහෝ පිරිමි සංගීත කණ්ඩායම් ගායමින් සහ නටමින් සංගීත ඉදිරිපත් කරයි

පිරිමි සංගීත කණ්ඩායම්


2010 FIFA ලෝක කුසලාන පාපන්දු තරගාවලියේ නිල ගීතය වන්නේ 'waka waka' (This Time for Africa)  ගීතයයි.

කොලොම්බියානු ගායිකාවක, ගී රචිකාවක, සංගීත අධක්‍ෂවරියක, ගීත පටිගත කිරීමේ නිෂ්පාදිකාවක මෙන්ම නැටුම් ශිල්පිනියක වන Shakira Isabel Mebarak Ripll සහ දකුණු අපි‍්‍රකානු සංගීත කණ්ඩායමක් වන ෆෙ‍්‍රෂ්ලි ග්‍රවුන්ඩ් (Freshly ground) විසින් ඉංගී‍්‍රසියෙන් සහ ස්පාඤ්ඤ යන භාෂා ද්වියෙන්ම ගයා ඇත.

සාම්ප්‍රදායික අපි‍්‍රකානු සොල්දාදුවන්ගේ ගීතයක් වන 'Zangalewa' ඇසුරෙන් නිර්මාණය කර තිබේ.

2010 ලෝක කුසලාන පාපන්දු තරගාවලියේ සමාරම්භක උලෙළේදී ගැයුණු මෙම ගීතය යළිත් ජූලි 11 වැනිදා ජොහැන්නස්බර්ග් නුවර සොකර් සිටි ස්ටේඩියම් හි අවසන් මහා තරගයට පෙර ගායනා කරනු ඇත.

සෝනි මියුසික් ආයතනය මඟින් මැයි 31 වැනිදා 2010 FIFA ලෝක කුසලාන වෙනුවෙන් නිකුත් කළ 'Listen up' ගීත ඇල්බමයට ඇතුළත් කර ඇති මෙම ගීතය ඉතාලිය, ස්විස්ටර්ලන්තය, ඔස්ට්‍රියා, බෙල්ජියම, ස්පාඤ්ඤය සහ ජර්මනිය ඇතුළු රටවල් රැසක වඩාත් ජනපි‍්‍රය ගීතය බවට පත්ව තිබේ.

එසේම ශකිරා විසින් ගායනා කළ 'Hips Don't lie' ගීතය 21 වැනි ශතවර්ෂයේ වඩාත් සාර්ථකම ගීතය ලෙස හඳුන්වයි.

ග්‍රැමී සම්මාන 2 ක්, ලතින් ග්‍රැමී සම්මාන 7 ක් දිනා ඇති ශකිරා ඇමරිකානු ජනාධිපති බරක් ඔබාමා ගේ ජයග්‍රහණය සමරා ලින්කන් අනුස්මරණ වේදිකාවේදී පැවැති උත්සවයේදී (steve wonder) ස්ටීව් වොන්ඩර් සමඟ ගී ගැයීමට තෝරාගෙන තිබුණි.

බාහිර සම්බන්ධක
 නිල සංගීත වීඩියෝව Vevo

Waka waka(2010 FIFA ලෝක කුසලාන පාපන්දු තරගාවලියේ නිල ගීතය)


Crkva sv. Martina pod Okićem rimokatolička je crkva u naselju Sveti Martin pod Okićem koje je u sastavu grada Samobor i zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva se nalazi na povišenom travnjaku u središtu naselja, okružena cinktorom. Sadrži nekoliko građevnih faza, od ranog srednjeg vijeka do 18. st., a dijelovi arhitekture uklopljeni su u strmo zemljište na četiri podne razine. Jednobrodna je crkva pravokutne osnove s užim svetištem na koje se uzdužno nadovezuje osmerokutni toranj pravokutnog podnožja, a na sjevernoj strani lađe je poligonalna kapela. Najstarije je podnožje tornja koje je u ranom srednjem vijeku bilo branič-kula. Kasnije je dozidan manji prostor crkve koji je danas u funkciji svetišta i zvonik. Do sredine 17. stoljeća dograđena je današnja lađa i svodovi, a crkva je postepeno barokizirana. Sačuvan je dio kamene plastike od srednjeg vijeka do baroka.

Zaštita
Pod oznakom Z-1454 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Katoličke crkve u Samoboru
Okić

Crkva sv. Martina pod Okićem


Grčić (Serbisches-kyrillisch: Грчић) ist ein Dorf im Westen Serbiens, nahe der Grenze zu Bosnien und Herzegowina.

Geographie und Bevölkerung
Das Dorf liegt in der Opština Ljubovija, im Okrug Mačva. Der Ort hatte bei der Volkszählung 2011 257 Einwohner, während es 2002 334 Einwohner waren. Nach den letzten drei Bevölkerungsstatistiken fällt die Einwohnerzahl von Grčić weiter. Die Bevölkerung bestand bei Volkszählung 2002 ausschließlich aus Serben. Das Dorf besteht aus 104 Haushalten.

Die Drina fließt westlich vom Dorf vorbei, sie bildet die Grenze zwischen Serbien und Bosnien und Herzegowina. Nördlich der Ortschaft fließt der Fluss Trešnjica. Das Dorf liegt südöstlich der Gemeindehauptstadt Ljubovija.

Demographie

Belege
 Knjiga 9, Stanovništvo, uporedni pregled broja stanovnika 1948, 1953, 1961, 1971, 1981, 1991, 2002, podaci po naseljima, Republički zavod za statistiku, Beograd, maj 2004, ISBN 86-84433-14-9
 Knjiga 1, Stanovništvo, nacionalna ili etnička pripadnost, podaci po naseljima, Republički zavod za statistiku, Beograd, Februar 2003, ISBN 86-84433-00-9
 Knjiga 2, Stanovništvo, pol i starost, podaci po naseljima, Republički zavod za statistiku, Beograd, Februar 2003, ISBN 86-84433-01-7

Ort in der Opština Ljubovija

Grčić (Ljubovija)


Shanghai Space er en film instrueret af Nanna Frank Møller.

Handling
Shanghai er i konstant forandring. Hver anden dag står en ny bygning færdig, og hvert år vokser byens befolkning med en halv million indbyggere. Filmen følger en passioneret amatørfotograf, der i mange år har dokumenteret byens udvikling og nu må flytte fra sin lejlighed for at give plads til en ny vejtunnel. I et kontor på 20. etage fantaserer en ældre byplanlægger om at skaffe mere plads ved at udvikle underjordiske bymiljøer. Nanna Frank Møllers poetiske dokumentarfilm handler ikke mindst om, hvad en storbys vildtvoksende udvikling betyder for byens forhold til sin egen historie. Serien »Cities on Speed« består af fire danske dokumentarfilm, som sætter fokus på det 21. århundredes megabyer. Filmene tegner et fascinerende og tankevækkende portræt af fremtidens byer, hvor udviklingen for længst har overhalet planlægningen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2009

Dokumentarfilm fra Danmark

Shanghai Space