Dans l'histoire de la Pologne, une ville royale (en polonais miasto królewskie) était un établissement urbain situé sur les terres de la couronne (la królewszczyzna) du Royaume puis de la République.

Les villes royales les plus influentes jouissaient du droit de vote aux élections libres (c'est-à-dire durant une période s'étendant de 1572 à 1791). Ces villes étaient Gdańsk, Varsovie, Cracovie, Poznań, Lwów, Wilno, Toruń, Lublin, Kamieniec et Elbląg. Parmi les autres villes royales importantes figuraient Gniezno (capitale ecclésiastique de la Pologne et ancienne capitale de la Pologne du début du Moyen Âge), Płock (ancienne capitale de la Pologne médiévale), Grodno (lieu de réunion du Sejm avec Varsovie), Bydgoszcz et Piotrków (emplacements du Tribunal de la Couronne aux côtés de Lublin).

Loi sur les villes
Le 18 avril 1791, le Grand Sejm a adopté la loi sur les villes royales libres, incluse comme article III dans la Constitution du 3 mai 1791.

La loi accordait un certain nombre de privilèges aux résidents des villes royales. Bon nombre de ces privilèges et droits ont déjà existaient déjà et étaient juste confirmés par la nouvelle loi. Elle instaure également certains droits dont ne jouissaient auparavant que les membres de la szlachta.

Illustrations

Châteaux et résidences royales
Exemples de châteaux royaux polonais et de résidences trouvés dans les anciennes villes royales de Pologne :

Vieilles villes
Des exemples de centres historiques de villes royales polonaises comprennent:

Références

Ville en Pologne
Ville en Lituanie
Ville en Biélorussie
Ville en Ukraine
République des Deux Nations
Histoire de la Pologne
Histoire de la Lituanie
Histoire de la Biélorussie
Histoire de l'Ukraine

Ville royale de la république des Deux Nations


Anton Skipper Hendriksen (født 31. marts 2000) er en dansk fodboldspiller, der spiller for Sarpsborg 08 i den norske Eliteserien.

Opvækst
Anton Skipper Hendriksens familie er fra Lolland, men han er selv vokset op på Vestegnen. Da han gik i skole, sprang han anden klasse over, hvilket han mener har været med til at modne ham.

Klubkarriere
Skipper Hendriksen startede sin karriere i Brøndby IF som fireårig. Han skiftede siden til Hvidovre IF.

I foråret 2013 skiftede han tilbage til Brøndby IF.

Brøndby IF
Han skrev april 2015 under på sin første kontrakt med Brøndby IF, der varede frem til sommeren 2017.

Den 30. november 2018 blev det offentliggjort, at Skipper Hendriksen blev ny permanent spiller i Brøndby IF's førsteholdstrup fra foråret 2019. Han skrev samtidig under på sin første fuldtidsproffesionelle kontrakt, der havde en varighed frem til sommeren 2021. Den 28. juli 2019 fik han sin debut i en Superligakamp mod OB, da han startede inde og spillede alle 90 minutter.

Den 29. januar 2021 blev Skipper udlejet til 1. divisionsklubben Hobro IK på en aftale gældende for foråret 2021.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Brøndby IF
Fodboldspillere fra Hvidovre IF
Fodboldspillere fra Hobro IK

Anton Skipper


Adolph Kohut (né le  à Mindszent, comitat de Csongrád et mort le 21 ou le  à Berlin-Grunewald) est un journaliste germano-hongrois, historien littéraire et culturel, biographe, conférencier et traducteur du hongrois.

Biographie
Adolph Kohut est l'un des treize enfants du très pauvre et dévot érudit du Talmud Jacob Kohut. Il étudie de 1866 à 1868 au séminaire de Breslau tout comme son frère aîné Alexander. Puis il étudie la nouvelle philologie et l'histoire de l'art pendant deux semestres à l'Université de Breslau puis à l'Université Frédéric-Guillaume de Berlin. À Vienne, il suit des cours pendant trois ans à l'Université de Vienne et en 1878, il reçoit son doctorat.

En 1872, il est amené à la rédaction du Breslauer Nachrichten par Karl von Holtei. En 1873, il est rédacteur en chef du Düsseldorfer Zeitung.  l'emploie en 1878 à la Tribüne de Berlin et un peu plus tard au Berliner Zeitung. Il édite ensuite le magazine Deutsches Heim. Illustriertes Unterhaltungsblatt für alle Stände. Comme de nombreux autres journalistes, Kohut est également poursuivi dans divers procès en vertu de la . Dans un cas, le procureur exige qu'il soit emprisonné pendant six semaines pour avoir enfreint le ,  et  (Loi sur la presse).

Le , il est expulsé de Prusse comme « étranger importun » après avoir prétendument écrit un article attaquant violemment Bismarck. En réalité, il a été expulsé de Berlin à l'instigation de l'antisémite Adolf Stöcker, qui a milité pour cela auprès du ministre Robert von Puttkamer. Pendant les cinq années suivantes, il vit à Dresde. Par une lettre du Conseil de légation de Prusse en Saxe par le comte Karl August von Dönhoff datée du 21 décembre 1889 Kohut est autorisé à retourner à Berlin. En , il y arrive. Comme Kohut l'a écrit, Bismarck lui-même n'a jamais fait campagne pour son expulsion.

Déjà malade depuis 1915, Adolph Kohut décède dans la nuit du 21 au  dans son appartement berlinois au 7 Courbiérestrasse. Il n'y a pas de nécrologie dans l' Allgemeine Zeitung des Judentums, et le Gemeindebote (Berlin) ne le mentionne pas non plus à l'occasion de sa mort.

Adolph Kohut a non seulement dû faire face à des contemporains allemands conservateurs libéraux ou antisémites, mais aussi (citation : "Certaines des personnalités traitées protestent directement ou par l'intermédiaire de leurs amis contre le fait qu'ils étaient et sont juifs, ou descendants d'Israélites") avec ses contemporains religieux.

Adolph Kohut est l'auteur de plus de 120 livres et monographies et de centaines d'articles de revues. Il est également connu comme traducteur du hongrois. Ce qui reste est sa traduction Sándor Petőfi. Il dédie de nombreuses œuvres à Goethe, Schiller, Kleist, Wieland et d'autres. Il écrit également plusieurs livres sur Bismarck et Ferdinand Lassalle. En tant que juif avoué, il publie de nombreux écrits sur des personnalités juives, la diffamation du sang et d'autres choses. Il s'oppose publiquement à l'antisémitisme. Kohut est également un contributeur prolifique à la . Il se fait connaître par ses nombreux ouvrages sur les compositeurs. Pendant la Première Guerre mondiale, comme beaucoup d'Allemands, il prend des positions chauvines envers la France. Beaucoup de ses œuvres sont réimprimées sous forme de fac-similés longtemps après sa mort. La base de données Kalliope contient 147 manuscrits pour Adolph Kohut. Il s'agit notamment de cinq lettres à , de quarante-sept lettres à  et d'un total de treize lettres aux rédacteurs du « Literarisches Centralblatt für Deutschland » Friedrich Zarncke et . Une lettre de Kohut à Wilhelm Raabe et . Aussi une lettre de Wilhelm Busch à Kohut. Une succession d'Adolph Kohut n'est pas connue dans les archives. Kohut fait don de sa photographie avec la dédicace "M. SW Racken ici avec beaucoup de respect et de dévotion, RÉDACTEUR Dr. ADOLPH KOHUT,  » par le photographe G. Overbeck, Düsseldorf.

Il est marié depuis 1877 à la prima donna Elisabeth Mannstein (1843-1926) ; qui travaille sur les scènes européennes pendant plusieurs années et plus récemment travaille comme professeur de chant à Berlin. De ce mariage naît le fils  (1877-1951) Un de ses petits-fils est .

Honneurs
 1892 Chevalier de l'Ordre de François-Joseph
 1905 membre correspondant de la Société Petofi de l'Académie hongroise des sciences
 1910 Conseil impérial (nommé par l'empereur )
 Croix d'or du Mérite avec couronne
 Médaille du mérite pour les arts et les sciences avec couronne
 1912 Doctorat honorifique de l'Université de Cluj

Bibliographie
 Kothut, Ad. In: Kürschners deutscher Literatur-Kalender auf das Jahr 1904, 27. Jg. G.J. Göschen'sche Verlagshandlung, Leipzig 1905. archive.org
 Kohut, Adolph. In: Franz Brümmer: Lexikon der deutschen Dichter und Prosaisten vom Beginn des 19. Jahrhunderts bis zur Gegenwart. Bd. 4. 6. Aufl. Leipzig, 1913, S. 58–59. deutschestextarchiv.de
 Kothut, Ad. In: Kürschners deutscher Literatur-Kalender auf das Jahr 1917. 39. Jg. G.J. Göschen'sche Verlagshandlung, Leipzig 1918, Spalte 897–898. archive.org
 S. A.: Kohut, Adolph. In: Jüdisches Lexikon. Band III. Jüdischer Verlag, Berlin 1928, S. 757, Freimann-Sammlung Goethe-Universität Frankfurt
 Adolf Kohut. In: Salomon Wininger: Große Jüdische National-Biographie. Band 3. Hey-Laz. Orient, Czernowitz 1928, S. 495–496.
 Valerie Hanus: Kohut Adolf. In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Band 4, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1969, S. 67 f. (Direktlinks auf S. 67, S. 68).
 : Adolph Kohut. Ein kultureller Vermittler zwischen Ungarn und Deutschland. In: Wissenschaftliche Zeitschrift der Humboldt-Universität zu Berlin. Gesellschafts- und sprachwissenschaftliche Reihe, Band 14. Humboldt-Universität, Berlin 1965, S. 843 ff.
 Alfred Estermann: Inhaltsanalytische Bibliographien deutscher Kulturzeitschriften des 19. Jahrhunderts. Band. 7: Das Jahrhundert (1856–1859). Deutsches Magazin (1861–1863). Freya (1861–1867). Orion (1863–1864). Deutsche Warte (1871–1875). Der Salon (1868–1890). Saur München 1996  books.google.de Nachweise von Rezensionen und Artikeln über Adolph Kohuts Werke
 Bibliographie der in selbständigen Bänden erschienenen Werke der ungarischen Literatur in deutscher Übersetzung (1774–1999). Zusammengestellt von Tiborc Fazeka. Hamburg 1999. mtak.hu (PDF; 14 MB) Nachweise für Kohuts Übersetzertätigkeit>
 Kohut, Adolph. In: Lexikon deutsch-jüdischer Autoren. Band 14: Kest–Kulk. Hrsg. vom Archiv Bibliographia Judaica. Saur, München 2006 , S. 196–211. Bisher umfangreichste Werk Dokumentation
 Susanne Blumesberger, Michael Doppelhofer, Gabriele Mauthe: . Band 2: J–R. Hrsg. von der Österreichische Nationalbibliothek. Saur, München 2002 , S. 715–716 (eingeschränkte Vorschau in der Google-Buchsuche).
 Kohut, Adolf. In: Meyers Großes Konversations-Lexikon. Band 11. Leipzig 1907, S. 248–249.
 Kohut, Adolph. In: Jewish Encyclopedia, 1906 (englisch)

Liens externes

 Résultats de recherche pour Kohut, Adolphe . Europeana
 Rechercher Kohut, Adolphe . DigiMagazines

Références

Journaliste allemand
Journaliste allemand du XIXe siècle
Journaliste de presse écrite
Historien de la musique
Historien du culturel
Traducteur vers l'allemand
Traducteur depuis le hongrois
Chevalier de l'ordre de François-Joseph
Naissance en novembre 1848
Naissance dans le comitat de Csongrád
Naissance dans le royaume de Hongrie
Décès en novembre 1917
Décès à Berlin
Décès à 69 ans

Adolph Kohut


Isla Gigante del Sur es una isla en la provincia de Iloílo, en las Filipinas.

Los barangays de Lantangan y Gabi de la municipalidad de Carles se sitúan en la isla.

Se encuentra a unos veinte kilómetros al este de Panay y a cuatro kilómetros al sur de la Isla Gigante del Norte.

La rana Platymantis insulatus es endémica de la isla y el Gekko gigante  es conocido sólo en las islas Gigante del Norte y del Sur.

Véase también
 Geografía de Filipinas
 Geografía de Asia

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la Isla

Archipiélagos e islas de Filipinas
Gigante del Sur

Isla Gigante del Sur


An Fuirena gracilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth. An Fuirena gracilis in nahilalakip ha genus nga Fuirena, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fuirena

Fuirena gracilis


Kreis Borken ligger i Westmünsterland og på den  Niederrheinisches Tiefland i den nordvestlige del af  den tyske delstat Nordrhein-Westfalen. Kreisen  blev oprettet ved områdereformen 1. januar 1975. Administrationen ligger i byen Borken og den største by i området er  Bocholt.

Geografi
Kreis Borken har mod vest en  108 kilometer lang grænse til Holland. Området er op til  57 km i nord-sydlig retning og op til 61 km  fra øst til vest. Højeste punkt er Schöppinger Berg der er en udløber af Baumberge og er 154 moh. Med 14 moh. er lavningen Issel ved Anholt det laveste punkt i kreisområdet. 42,8 % af arealet  (608,4 km²) er  landbrugsområde , 48,4 km² er Naturschutzgebiet.

Byer og kommuner

Landkreisen havde   indbyggere pr.

Kilder og henvisninger

 Officielt websted
 Geodatenatlas des Kreises Borken
 Kreis Borken i Kulturatlas Westfalen

Kreis Borken


Eduardo Díaz Yepes (Madrid, 1910 - Montevideo, 3 de julio de 1978) fue un escultor de origen español que vivió y trabajó en Uruguay.

Biografía

Eduardo Díaz Yepes fue esposo de Olimpia Torres, la hija mayor de Joaquín Torres García. Se conocieron en Madrid el año 1933.

En 1934 viajó con la familia Torres García a Montevideo. Allí se casó con Olimpia y permanecieron hasta 1936.

Durante la Guerra Civil Española Eduardo se alista en el Ejército Republicano. El 27 de junio de 1938 nace su hijo Demian.  Ese mismo año Yepes es detenido y encarcelado durante 14 meses, en 1942 es liberado y se traslada a Cataluña con Olimpia y su hijo.

Durante la posguerra son perseguidos por la policía franquista, viviendo en diferentes localidades. El 5 de marzo de 1943, en Tarrasa nace su segunda hija, la ceramista Eva Díaz Torres.

De Tarrasa se mudan a Sarriá donde comparten la vivienda con Pedro Tort y su familia.

A fines del año 1946, el gobierno francés les otorga a Olimpia y Eduardo una beca de estudios en París. Viven en la capital francesa durante un año. Pero la situación es de penuria económica, deciden, entonces, abandonar Europa y viajar con sus hijos a Montevideo. Se embarcan en el buque Yamaic en enero de 1948. Ese mismo año en octubre presentaron su primera exposición juntos, con esculturas de Eduardo y acuarelas de Olimpia, en el Ateneo de Montevideo. Su segunda exposición juntos llegó en n enero de 1950  en Galería del Este, Punta del Este.

El 9 de julio de 1950, nace su tercer hijo, el escultor Leonardo Díaz Torres.

En 1955 se le encarga la realización de un monumento a la memoria de Pepe Batlle en Paysandú.

En 1962 es convocado por la Asociación de Críticos Teatrales del Uruguay para realizar, sobre la base de la figura del reconocido dramaturgo uruguayo Florencio Sánchez, el diseño de una estatuilla que premiaría anualmente a los artistas relacionados con el teatro. En cuanto el escultor presenta su obra, ésta es inmediatamente aceptada para representar el "Premio Flornecio Sánchez", el que se ha entregado desde entonces.

Obras

Monumento a los caídos en el mar 1957-1960
Durante el año 1957 Yepes realizó el boceto definitivo de la escultura titulada "Lucha" o "Monumento a los caídos en el mar", que fue instalada en la plaza Virgilio, en el barrio Punta Gorda en 1960. Esta obra fue reproducida en una serie en bronce y se encuentra en diferentes colecciones particulares.

En setiembre de 1958 Olimpia realiza junto a Yepes una nueva exposición; Dibujos y Esculturas, en la sala de la Asociación Amigos del Arte.

La iglesia de  Atlántida - 1961

El año 1961 realizó el Cristo para la iglesia de Atlántida. Eduardo y su esposa Olimpia eran ambos amigos de Eladio Dieste y le acompañaron durante la construcción de la iglesia. En palabras de Olimpia Torres:

El mismo Eladio pidió a Yepes que hiciera un crucifijo para la iglesia, "pero las monjas no lo quisieron poner al principio. Lo sacaron aparte, a un corredor con un soporte. Yo les dije a las monjitas 'Uds. están mal, ¿no ven que es una obra de arte, además de ser una obra religiosa?' Para ellas era horrible. Ahora tengo entendido que eso cambió. ". Completamente recubierto con pan de oro, las monjas lo barnizaron porque brillaba demasiado.

Referencias

Enlaces externos

Escultores de Uruguay
Escultores de España del siglo XX
Escultores de la Comunidad de Madrid
Exiliados del franquismo en Uruguay
Nacidos en Madrid

Eduardo Yepes


William Halsted Wiley (* 10. Juli 1842 in New York City; † 2. Mai 1925 in East Orange, New Jersey) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1903 und 1911 vertrat er zweimal den Bundesstaat New Jersey im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
William Wiley besuchte private Schulen und danach bis 1861 das College of the City of New York. Während des Bürgerkrieges diente er bis 1864 im Heer der Union. Dabei stieg er bis zum Brevet-Major auf. Nach dem Krieg setzte er seine Ausbildung am Rensselaer Polytechnic Institute in Troy fort. Danach besuchte er bis 1868 die Columbia College School of Mines. Anschließend arbeitete er in der Baubranche. Für einige Jahre betrieb er auch ein Bergwerk. Gleichzeitig begann er als Mitglied der Republikanischen Partei eine politische Laufbahn. In den Jahren 1886 bis 1888 saß er im Gemeinderat von East Orange, dessen Vorsitzender er für ein Jahr war. 1904 gehörte er der Kommission aus New Jersey auf der Louisiana Purchase Exposition in St. Louis an.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1902 wurde Wiley im achten Wahlbezirk von New Jersey in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1903 die Nachfolge von Charles N. Fowler antrat. Nach einer Wiederwahl konnte er bis zum 3. März 1907 zwei Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Im Jahr 1906 wurde er von seiner Partei nicht zur Wiederwahl nominiert. Nach einer erneuten Wahl im Jahr 1908 konnte er zwischen dem 4. März 1909 und dem 3. März 1911 eine weitere Amtszeit im US-Repräsentantenhaus verbringen. Dabei war er Nachfolger von Le Gage Pratt, der 1907 sein Mandat zwischenzeitlich übernommen hatte. Im Jahr 1910 wurde er nicht wiedergewählt.

Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus arbeitete Wiley als Verleger in New York. Dabei wohnte er in East Orange. Während des Ersten Weltkrieges war er Repräsentant der American Society of Mechanical Engineers. Außerdem war er Vorsitzender des nationalen Bereitschaftsausschusses (National Preparedness Committee). William Wiley starb am 2. Mai 1925 in East Orange.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für New Jersey
Mitglied der Republikanischen Partei
US-Amerikaner
Geboren 1842
Gestorben 1925
Mann

William H. Wiley


فاطمة بنت الوليد بن المغيرة القرشية المخزوميّة، صحابية، وأخت خالد بن الوليد، وأمّها حَنْتَمَة بنت هاشم  الكنانيَّة، تزوجها ابن عمها الحارث بن هشام بن المغيرة المخزومي، فأنجبت له عبد الرحمن، وأم حكيم. وقال أبو عمر: .

أسلمت يوم الفتح، وبايعت النبي . وعن عبد الله بن الزبير: ، وقال ابن عساكر: .

روت عن النبي  حديثا نبوي واحدًا رواه عنها ابن ابنها أبو بكر بن عبد الرحمن، وهو حديثالإزار : أنها كانت بالشام تلبسُ الجباب من ثياب الخز، ثم تأتزر، فقيل لها: ألا يغنيك هذا عن الإزار؟ فقالت: سمعت رسول الله  يأمر بالإزار.

وقال ابن الأثير الجزري: .

انظر أيضًا

 أم حكيم بنت الحارث بن هشام.
 فتح مكة.

المراجع

أشخاص عرب
صحابيات
صحابة

فاطمة بنت الوليد بن المغيرة


An Nassella pubiflora in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Bernhard von Trinius ngan Franz Josef Ivanovich Ruprecht, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Étienne-Émile Desvaux. An Nassella pubiflora in nahilalakip ha genus nga Nassella, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Nassella

Nassella pubiflora


Vlaho Skvadrović (Skvadri, Squadri) (Koločep, 4. rujna 1643. – Dubrovnik, 30. ili 31. ožujka 1691.), hrvatski pjesnik, katolički svećenik i kancelar Dubrovačke nadbiskupije

Životopis
Rođen na Koločepu. Za svećenika se zaredio u katedrali 1666. godine. Sljedeće godine obnaša dužnost kancelara Dubrovačke nadbiskupije. Autor poeme na hrvatskom jeziku Primaljeća cvijeće. Idilični spjev Mačuš i Čavalica Fran Kurelac objavio je u svojoj zbirci.
Antun Pavešković uvrstio je Skvadrovića u antologiju hrvatskoga pjesništva do narodnoga preporoda Šturak i čemerika.

Izvori

Bibliografija
 Pavlović, Dragoljub M. Vlaho Skvadrović (Squadri), Rad Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti. Razredi filologičko-historički i filosofičko-juridički. Knj. 116(1937),  str. 183-200.

Hrvatski pjesnici
Hrvatski katolički svećenici
Životopisi, Dubrovnik

Vlaho Skvadrović


Bitka za Turtucaiau (rum. Bătălia de la Turtucaia; bug. Битка при Тутракан, Bitka pri Tutrakan) je jedna od prvih bitaka koja se između Rumunjske i Centralnih sila vodila na Rumunjskom bojištu nakon ulaska Rumunjske u rat na strani Antante. Ista je trajala u razdoblju od 2. rujna do 6. rujna 1916., te je završila teškim porazom rumunjske vojske s obzirom na to da su bugarsko-njemačke snage zauzele Turtucaiau (sada Tutrakan u Bugarskoj), te zarobile znatan broj rumunjskih vojnika.

Uvod
Rumunjska je, jednako kao i Italija, još od osamdesetih godina XIX. stoljeća bila saveznica Njemačke i Austro-Ugarske. Međutim, po izbijanju Prvog svjetskog rata, Rumunjska se odbila se pridružiti Centralnim silama smatrajući da je tajni ugovor koji je imala sklopljen s Austro-Ugarskom ne obvezuje. Stoga je na početku rata Rumunjska zauzela stav oružane neutralnosti.

Nakon uspješne Brusilovljeve ofenzive Rumunjska se u kolovozu 1916. odlučila pridružiti silama Antante. Nakon pregovora koji su zaključeni 17. kolovoza u Bukureštu sile Antante su garantirale Rumunjskoj dotadašnje granice, te pravo aneksije Transilvanije, Banata i dijela Bukovine. S druge strane, Rumunjska se obvezala da će Austro-Ugarskoj objaviti rat najkasnije do 28. kolovoza, da će prekinuti sve ekonomske odnose s neprijateljima Antante, te da neće zaključiti separatni mir. Vojna konvencija je predviđala i da će ofenziva protiv austrougarske vojske otpočeti s danom objave rata, te da će ruska vojska nakon potpisa ugovora otpočeti energičnu ofenzivu na austrougarskom dijelu Istočnog bojišta. Također, bilo je predviđeno i da će Rusi u Dobrudžu uputiti dvije pješačke i jednu konjičku diviziju, te da će saveznici na Solunskom bojištu otpočeti ofenzivu osam dana prije rumunjske objave rata.

Rumunjska je rat Austro-Ugarskoj objavila 27. kolovoza 1916. pritom pogrešno smatrajući da će Bugarska ostati neutralna. Međutim, Rumunjskoj je 28. kolovoza rat objavila Njemačka, a dva dana nakon toga i Osmansko Carstvo. Konačno, 1. rujna Rumunjskoj je rat objavila i Bugarska čije su jedinice odmah po objavi rata počele prelaziti bugarsko-rumunjsku granicu u Dobrudži.

Turtucaia
Tutrakan je izvorno rimska utvrda. Tijekom vladavine cara Dioklecijana razvio se u jedno od najjačih rimskih otpornih točaka na Dunavskom limesu. U VII. stoljeću postao je dijelom Bugarskog carstava, da bi krajem XIV. stoljeća postao dijelom Osmanskog carstva. Osmansko carstvo se oslanjalo na Dunav kao glavnu obrambenu barijeru na Balkanu, ali širina te rijeke se međutim, u vrijeme slabljenja carstva, pokazala nedovoljnom da spriječi prodore ruske vojske koja je u vrijeme rusko-turskih ratova nekoliko puta prelazila Dunav u njegovom donjem toku. Da bi se suprotstavila toj stalnoj ruskoj prijetnji osmanska je vojska izgradila utvrđeni četverostrani sustav tvrđava Ruse–Silistra–Varna–Šumen. Tutrakan se nalazio na sjevernoj strani četverokuta, na uskom dijelu Dunava, preko puta ušća plovne rijeke Arges. To ga je učinilo izvrsnim mjestom za prijelaz Dunava i potaklo Osmansko carstvo da ga utvrde snažnim vojnim garnizonom.

Oslobađanjem Bugarske od osmanske vlasti nakon Rusko-turskog rata (1877-1878) Tutrakan je postao sastavni dio Bugarske. Međutim, bugarske nacionalne ambicije bile su usmjerene prema širenju na jug na Makedoniju i Trakiju, tako da je obrana Dunava bila uglavnom zanemarena. Nakon poraza u Drugom balkanskom ratu Bugarska je 1913. bila prisiljena Rumunjskoj ustupiti cijelu južnu Dobrudžu, pa tako i Tutrakan koji su Rumunji odmah preimenovali u Turtucaiu.

Rumunjski Glavni stožer odmah je poduzeo mjere za jačanje obrane grada, osmislivši ga da služi kao mostobran u slučaju rata s Bugarskom. Okolni teren bio je povoljan za mostobran, jer visine koje gledaju na grad čine visoravan širine 7 do 10 kilometara, koja se uzdiže čak 113 metara iznad Dunava, a okružena je brojnim širokim gudurama. Intenzivni građevinski radovi trajali su više od dvije godine pod vodstvom belgijskih vojnih inženjera. Uz navedeno, kroz Turtucaiau je vodila izvrsna cesta koja je prolazila paralelno s Dunavom od Ruščuka do Turtucaiae, te preko Silistre do Medgidije. Na jug je vodila jednokolosiječna pruga koja se protezala od Varne u Bugarskoj do Dobriča da bi kod Megidije presjekla željezničku vezu Cernavoda-Constanta. Najbolji transportni put zapravo nije bila cesta ili pruga već rijeka, Dunav. Međutim, sve dok je Rumunjska kontrolirala njegovu sjevernu obalu, Centralne sile je nisu mogle koristiti.

Obrana Turtucaiae
Iako prema rumunjskom ratnom planu predviđen kao mostobran, most preko Dunava kod Turtucaiae nije postojao. Prema koncepciji rumunjskog Glavnog stožera nakon početka neprijateljstava s Bugarskom trebao se postaviti pontonski most koji bi povezivao Turtucaiau i Oltenitu koja se nalazila na suprotnoj strani Dunava. Do toga međutim, nije došlo jer je pontonski most nakon početka rata postavljen kod Isaccee radi prijelaza ruske konjičke divizije iz Besarabije u Dobrudžu. Osim toga, izgradnja pontonskog mosta ocijenjena je rizičnom jer bi isti predstavljao fiksni cilj za protivničko topništvo, zrakoplove ili plovila, a uz navedeno pontonski most bi sprječavao plovidbu i manevar rumunjskih ratnih brodova. Uloga Turtucaiae, s obzirom na to da nije postojao most preko Dunava, bila je da održava cestovnu komunikaciju zajedno sa susjednim utvrđenim mostobranom Silistra, te je zajedno s njim pokriva koncentraciju ruske vojske u Dobrudži.

Rumunjski Glavni stožer bio je svjestan ranjivosti položaja Turtucaiae. Kako bi osigurao Dunav na otoku Kalimok, nekih 7 km zapadno od Turtucaiae, gdje je od 1913. nova rumunjsko-bugarska granica presijecala Dunav, izgrađena je ogromna barijera koja je sprečavala brodski promet da prolazi ovu točku. Takozvana Kalimočka barijera sastojala se od drvene barikade ojačane kabelima i čeličnim vezama. Kilometar uzvodno od barikade postavljene su mine, a nekoliko redova kontaktnih mina čuvalo je i svaki kraj barikade. Odmah po početku neprijateljstava Rumunjska je zatvorila barijeru, tako da je austrougarska Dunavska flotila ostala uzvodno, a rumunjska nizvodno od barijere. To se u listopadu pokazalo kao pogrešno kada rumunjska Dunavska flotila nije mogla pružiti podršku rumunjskoj vojski kada se ista iskrcavala kod Flamande.

Obrana u Tuturcaiai sastojala se od tri zone uređene u koncentričnim polukrugovima pri čemu su se koristile povoljne zemljopisne karakteristike terena. Naime niz malih brda okruživao je grad na otprilike udaljenosti 4-5 km, s još jednim nizom brdašca 4-5 km dalje. Najviše udaljeni niz brežuljaka činio je vanjsku crtu obrane u kojoj je bilo ukopano pješaštvo naoružano strojnicama koje su štitile žičane zapreke.

Glavnu liniju obrane činilo je 15 utvrda numeriranih brojevima od 1- 15 i nazivima obližnjih naselja Staro Selo, Daidar, Sansanlar i sl, međusobno udaljenih oko 2 km. Svaka utvrda imala je dva skloništa za 50 do 70 vojnika s krovovima poduprtim željeznim tračnicama ili drvenim pločama na koje je položen sloj zemlje od dva metra. Njihov je profil bio nizak što je osiguralo razumnu zaštitu od granata iz poljskog topništva. U razmaku od 1,2 do 2,2 km, pojedine su utvrde bile povezane plitkim rovovima i mitraljeskim gnijezdima koji su pak bili povezani komunikacijskim rovovima sa stražnjom stranom glavne obrambene crte. Utvrde su imale i natkrivene galerije koje su pružale zaštitu od napada malokalibarskim oružjem i minobacačima, zajedno s uskotračnom prugom za kretanje zaliha i ljudstva. Međutim sposobnost utvrda da izdrže udare teškog topništva bila je upitna. Stotinjak metara ispred glavne crte bila su izgrađena tri reda bodljikave žice koja se neprekidno protezala od utvrde 15 do utvrde 3. Većina topništva postavljena je u glavnu obrambenu liniju, iako je nekoliko komada, zajedno s rovovima i mitraljezima, postavljeno na obližnje Dunavske otoke kako bi podržalo rumunjsku Dunavsku flotilu koja je imala zadatak pružiti topničku podršku na zapadnom dijelu pristupa tvrđavi.

Otprilike četiri kilometra od glavne obrambene crte i tri kilometra od same Turtucaie ležala je sekundarna obrambena linija. Sastojala se od jedne linije rovova s malo pripremljenih mitraljeskih gnijezda ili prepreka bez topništva. Budući se pažnja gotovo u potpunosti usredotočila na glavnu obrambenu liniju, rumunjsko zapovjedništvo malo je pažnje posvetilo utvrđivanju sekundarne linije. Nekoliko stotina metara iza utvrda ležala je dopunska crta obrane sam niz rovova koji su se protezali duž unutarnjeg raspona brežuljaka koji su pružali zaštitu pješaštvu.

Mostobran je branilo i topništvo koje je sastojalo od topničkih komada različitih kalibara i vrsta (ukupno 134). Pokretnu topničku pričuvu činila su dvadeset i tri topa koje su vukli konji, te haubice. Međutim, mnogi topovi nisu bili mobilni ili nisu bili opskrbljeni s dovoljno municije. Topovima koji su se nalazili u sastavu same tvrđave potrebno je pridodati i trideset i dva topa na rumunjskim monitorima koji su bili smješteni u Olteniti, na suprotnoj strani Dunava.

Rumunjske snage
Obrana Dunava i Dobrudže povjerena je rumunjskoj 3. armiji pod zapovjedništvom divizijskog generala Mihaila Aslana koji je imao sjedište stožera u Bukureštu. Aslan je raspolagao s tri divizije koje su se nalazile sjeverno od Dunava, a koje su bile organizirane u V. korpus pod zapovjedništvom divizijskog generala Gheorghe Georgescua. Međutim, sve tri divizije, osim što su se nalazile na sjevernoj obali Dunava, bile su znatno udaljene od tvrđave. Ona najbliža, 16. divizija pod zapovjedništvom brigadnog generala Constantina Anastasiadea, nalazila se u blizini Giurgiua udaljena oko 80 km zapadno od Turtucaiae.

U Dobrudži, osim 17. divizije smještene u Turtucaiai, Aslan je raspolagao 9. divizijom koja je pod zapovjedništvom brigadnog generala Ioana Basarabescua branila Silistru, te 19. divizijom kojom je zapovijedao brigadni general Nicolae Arghirescu a koja se grupirala oko Dobriča. Uz navedene divizije, u Dobrudžu je pristizao ruski XLVII. korpus pod zapovjedništvom generala Andreja Zajončkovskog koji je prema Aslanovim planovima trebao pružiti pomoć napadnutim tvrđavama ako bi to bilo potrebno.

Garnizon tvrđave Turtucaia sačinjavali su vojnici 17. divizije pod zapovjedništvom brigadnog generala Constantina Teodorescua. Radilo se o novoj diviziji formiranoj svega nekoliko mjeseci prije početka rata koja se sastojala od tri pukovnije (76., 36. i 79.). Samo jedna od njih, ona 36., sastojala se od redovnih vojnika. Preostale dvije pukovnije 76. pukovnija s vojnim obveznicama regrutiranim iz okruga Ilfov, te 79. pukovnija s obveznicima regrutiranim iz okruga Ialomita, sastojale su se od rezervista jednako kao i četiri bojne koje su pridodane diviziji a koje su se do tada nalazile u sastavu 40. 75. i 80. pukovnije. Na zahtjev zapovjednika Turtucaiae da mu se pošalju pojačanja kako bi se stvorila mobilna pričuva, u sastav divizije su ušle i četiri bojne milicije s oko 600-8000 ljudi. Ukupno Turtucaiau je branilo 19 bojni s oko 20.000 vojnika. Podršku braniteljima pružala je i rumunjska Dunavska flotila s 2. monitorskom divizijom koju su činili monitori Bratianu, Kogalniceanu i Catargiu.

Teodorescu je obranu Turtucaiae podijelio u tri sektora koji su imali imena po lokalnim naseljima Staro Selo, Daidar i Antimovo. Sektor I ili sektor Staro selo koji se nalazio na zapadu, a u sastavu kojeg su bile utvrde od 1-5 branila je 36. pukovnija i 4. bojna 40. pukovnije. Istim je zapovijedao potpukovnik Solomon Nicolicescu. Sektor II. ili sektor Daidir nalazio se na jugu. Isti su činile utvrde 6-9, a branila ga je 79. pukovnija pod zapovjedništvom potpukovnika Ioana Dumitrescua. Sektor III. ili Sektor Antimovo nalazio se na istoku, te je obuhvaćao utvrde od 10 do 15. Branila ge je 76. pukovnija pod zapovjedništvom potpukovnika Alexandra Marinescua. Pričuvu su činile četiri bojne iz 75. i 80. pukovnije, te dvije bojne milicije koje su se nalazile na sjevernoj obali Dunava, kod Oltenite. Uz navedena tri sektora postojao je i Sektor IV koji je sačinjavala rumunjska Dunavska flotila koja je riječnim putem branila zapadni pristup tvrđavi, te sektor V. koji je činilo topništvo smješteno u Olteniti, gradu koji se nalazio na suprotnoj, sjevernoj obali Dunava.

Bugarsko-njemačke snage
Obrana bugarske granice na Dunavu bila je povjerena bugarskoj 3. armiji kojom je zapovijedao general poručnik Stefan Tošev. Navedena armija nalazila se na sjevernoj bugarskoj granici još od početka rujna 1915. tako da je imala dovoljno vremena za obuku i opremanje. Krajem kolovoza 1916. 3. armija ulazi u sastav Grupe armija Mackensen pod zapovjedništvom feldmaršala Augusta von Mackensena koji premješten sa Solunskog bojišta kako bi zapovijedao operacijama protiv Rumunjske. Do 1. rujna 3. armija je koncentrirala 62 bojne, 55 bitnica i 23 konjička eskadrona na dobrudžanskoj granici.

Za napad na Turtucaiau predviđeno je lijevo krilo 3. armije koje je bilo sastavljeno od 4. preslavske divizije pod zapovjedništvom general bojnika Panteleja Kiselova, 1. brigade 1. sofijske divizije, te miješanog odreda Hammerstein pod zapovjedništvom Frithjofa von Hammersteina koji odred u snazi brigade su sačinjavale tri bugarske i jedna njemačka bojna. Napadačke snage sastojale su se od 31 bojne, 29 bitnica i 7 konjičkih eskadrona ili ukupno oko 55 000 ljudi sa 132 topnička oruđa i 53 strojnice. To je osiguralo početnu brojčanu nadmoć bugarsko-njemačkih snaga i u ljudstvu i u vatrenoj snazi, ali većina bugarskih postrojbi, uz značajnu iznimku 1. brigade 1. sofijske pješačke divizije, nije imala izravno borbeno iskustvo, jer nisu sudjelovale u napadu na Srbiju.

Bugarsko i njemačko topništvo sastojalo se od modernih haubica, te poljskih topova čiji je kalibar varirao od 75 do 150 mm. Međutim, za razliku od Rumunja, Bugari i Nijemci nisu se mogli pouzdati u vatrenu potporu svojih savezničkih brodova na Dunavu, jer je austrougarska Dunavska flotila bila blokirana u Perzinskom kanalu. Za izviđanje, promatranje i usmjeravanje topničke vatre bugarsko-njemačke snage su imale na raspolaganju izviđački balon i nekoliko zrakoplova.

U početku operacija Tošev je zadržao izravnu kontrolu nad lijevim krilom 3. armije, ali kako je bitka odmicala shvatilo se da je potrebno zajedničko zapovjedništvo na samom području Turtucaiae tako da je za zapovjednika svih snaga koje djeluju protiv Turtucaie postavljen general Pantelej Kiselov, zapovjednik 4. preslavske divizije. Zadržavajući kontrolu nad svojom divizijom, nije dobio nikakvo dodatno osoblje, što je stvaralo probleme s koordinacijom snaga.

Planovi

Bugarski plan
Feldmaršal Mackensen, zapovjednik Grupe armija Mackensen izdao je dana 28. kolovoza 1916. svoju prvu naredbu bugarskoj 3. armiji. Istoj je naredio da se pripremi za odlučan napad usmjeren na zauzimanje vitalnih prijelaza na Dunavu i južnoj Dobrudži. To je predviđalo istovremeno zauzimanje Turtucaje i Silistre od strane 4. preslavske i 1. sofijske pješačke divizije. Iako je Tošev počeo raspoređivati svoje snage prema zahtjevu Mackensena, bio je duboko protiv toga da svoju armiju podijeli na dva dijela i da istodobno napadne obje tvrđave.

Dana 31. kolovoza dva zapovjednika sastala su se na željezničkoj stanici u Gornoj Orjahovici kako bi razmijenili mišljenja o predstojećoj operaciji. Oslanjajući se na svoje bolje obavještajne podatke o rumunjskim snagama u Dobrudži i stanju njihovih tvrđava, Tošev je uspio uvjeriti Mackensena da se Turtucaia zauzme prije Silistre, te da je nužno da se sve raspoložive snage koncentriraju samo u tu svrhu. Istog dana Tošev je predstavio detaljan plan napada kojim je predviđeno da će lijevo krilo njegove armije napasti 2. rujna Turtucaiau, dok bi 3. brigada 1. pješačke divizije napredovala u smjeru Silistre kako bi pokrila bok. Desno krilo armije, koje je činila 6. bdinska pješačka divizija pod zapovjedništvom general bojnika Hriste Popova i garnizona Varna, trebala je napredovati u smjeru Dobriča i Balčika zajedno s 1. konjičkom divizijom pod zapovjedništvom general bojnika Ivana Koleva povezujući je s lijevim krilom. Idućeg dana Mackensen je uz manje izmjene odobrio Toševov plan. Nakon što mu je plan odobren, Tošev je stožer 3. armije preselio u Razgrad, odakle je započeo koordinaciju završnih priprema za napad.

Mackensen je 1. rujna primio telegram od novog načelnika Glavnog stožera njemačke vojske Paula von Hindenburga koji ga je izvijestio da će koncentracija njemačke i austrougarske vojske u Transilvaniji biti dovršena najkasnije u drugoj polovici rujna, te da će postojeće snage u Transilvaniji do tada moći samo braniti svoje položaje od brojčano nadmoćnijih Rumunja. Hindenburg i zapovjednik bugarske vojske Nikola Žekov tada su potvrdili naredbu bugarskoj 3. armiji o napredovanju u Dobrudžu kako bi ista na sebe privukla što više rumunjskih i ruskih snaga, ističući pritom važnost brzog napredovanja za cjelokupnu rumunjsku kampanju.

Rumunjski plan
Rumunjski ratni plan Z predviđao je da glavnina rumunjske vojske prodre u Transilvaniju, dok je 3. armija koja je u svom sastavu imala gotovo 150 000 vojnika trebala ostati u obrani duž granica na Dunavu i u Dobrudži. Nakon toga, 3. armija je uz očekivanu pomoć ruskog XLVII. korpusa pod zapovjedništvom generala Andreja Zajončkovskog trebala uspostaviti održive položaje na liniji Ruse-Šumen-Varna pružajući tako sjevernoj vojsci operativnu slobodu.

Rusi su prešli Dunav po rasporedu i koncentrirali se oko Cobadina. Aslan je 31. kolovoza rumunjsku 19. diviziju koja je bila raspoređena oko Bazargica podredio Zajončkovskom čime je stvorio istočnu operativnu skupinu pod njegovim zapovjedništvom. Rumunji su odlučili braniti i Turtucaiju i Silistru zajedno s cijelom granicom Dobrudže kako bi si osigurali odgovarajuće uvjete za svoj budući ulazak u Bugarsku. Aslan je shvatio da su njegove snage previše raspršene, te je naredio je Rusima da se rasporede bliže tvrđavama, ali je Zajončkovski smatrao da bi trebao koncentrirati svoj korpus najprije kod Bazargica (Dobriča), a tek nakon toga, ako uvjeti budu dopuštali, predvidio je pomicanje svojih jedinica prema Turtucaiai i Silistri.

Bitka

Okruživanje Turtucaiae (2. – 4. rujna)
Rano ujutro 2. rujna bugarska 3. armija prešla je rumunjsku granicu cijelom dužinom, te se njezino lijevo krilo počelo se približavati Turtucaiai. Njemačko-bugarski odred napadao je Sektor I koji se nalazio zapadno od tvrđave, potiskujući slabe rumunjske prethodnice i zauzimajući položaje istočno od sela Turcsmil, gdje su zaustavljeni jakom rumunjskom topničkom vatrom iz rumunjske Dunavske flotile i bitnica smještenih na riječnim otocima.

Sektor II(Jug) napala je 4. preslavska divizija koja je brzo pregazila rumunjske predstraže zbog čega su se rumunjski vojnici povukli su se tako brzo da nijedan nije zarobljen. Divizija je napredovala između 15 i 23 km, te je došla na 2,7 km od glavne obrambene crte pri čemu je svoju liniju bojišta skratila s 20 na 10 km. U međuvremenu, u Sektoru III (Istok) bugarska 1. pješačka brigada uopće nije naišla na otpor, jer je rumunjski zapovjednik povukao svoje postrojbe iza glavne obrambene crte prije napada.

Do večeri prvog dana Rumunji su napustili gotovo cijelu svoju pripremnu crtu obrane u korist glavne obrambene crte odakle su tijekom noći 2./3. rujna neprestano pucali iz pušaka potpomognuti povremenom topničkom vatrom. Rumunjski Glavni stožer sporo je reagirao na situaciju koja se razvijala, a general Aslan ostao je u Bukureštu. Naredio je generalu Zajončkovskom da se sa svojim snagama približi bugarskoj granici, ali zapovijed je izvršena tek nakon velikih odgoda. Pokušali su se također poslati pojačanja iz pričuvnih divizija koje su se nalazile oko glavnog grada, ali i oni su odgođeni zbog opće zbrke i zagušenja koji su pratili rumunjsku mobilizaciju.

Bugari su 3. rujna počeli učvršćivati svoje položaje. Da bi se to učinilo što efikasnije, njemačko-bugarskom odredu naređeno je da uzme kotu 131, zapadno od Starog Sela, gdje će osigurati poprište za napad na rumunjske utvrde u sektoru I (Zapad). Ovdje su branitelji bili relativno dobro ukopani zaštićeni redovima bodljikave žice, dok su napadači morali napredovati kroz otvoreno polje s bokovima izloženim vatri rumunjskih monitora. Rumunjski položaji južnije, oko sela Senovo, bili su okruženi s niskim brežuljcima koji su mogli osigurati zaklon za napredovanje pješaštva, zbog čega je bugarsko-njemački odred podijeljen na tri kolone kojima su zapovijedali pukovnik Vlahov, bojnik Hammerstein i pukovnik Dražkov. Jedna kolona trebala je napasti Senovo, dok su je druge dvije trebale podržavati. Napredujući oko 5 sati ujutro, kolona pukovnika Vlahova u početku je naišla na slab otpor. Međutim, rumunjska vatra postupno se pojačavala, a bugarska kolona bila je izložena bočnoj vatri s glavne obrambene crte. Neki od vojnika stigli su do bodljikave žice, ali nisu je uspjeli proći. U podne je jedinicama naređeno da se ukopaju na položajima koje su dostigle, a zahtjev pukovnika Vlahova za pojačanjima je odbijen. Rumunjski protunapadi prisilili su Vlahova da zapovjedi svojim vojnicima da se povuku na oko 300 metara od bodljikave žice i ukopaju. Napredak bojnika Hammersteina naišao je na snažan otpor i topničku vatru s riječnih monitora, te je malo postigao. Pukovnik Dražkov u međuvremenu je odbio rumunjske bočne napade, ali je njegovo napredovanje zaustavila snažna topnička vatra na oko 50 metara od rumunjske bodljikave žice. Sve u svemu, napadači u ovom sektoru pretrpjeli su gubitke od oko 300 vojnika. Nisu postigli svoje ciljeve i morali su pričekati sljedeći dan dok se mrak nadvio nad bojnim poljem.

Nakon kišne noći, 4. preslavska divizija iskoristila je 3. rujan da se približi bodljikavoj žici glavne obrambene crte u Sektoru II (Jug) tjerajući rumunjske ophodnje, zauzimajući Daidar i premještajući svoje teško oružje. U tom je procesu divizija odbila nekoliko rumunjskih protunapada istodobno imajući manje žrtava. U Sektoru III (Istok), 1. pješačka brigada uspjela je zauzeti glavnu obrambenu liniju bez otpora.

Rumunjski položaj postupno se pogoršavao. General Teodorescu bio je prisiljen odgovoriti na zahtjeve zapovjednika Sektora I i III za pojačanjima, te je u navedene sektore poslao svoje posljednje pričuve. Navedeno se pokazalo pogrešnim jer je glavni bugarski napad trebao biti izveden u Sektoru II (Jug). Unatoč Teodorescuovim pesimističnim izvještajima, rumunjski Glavni stožer zadržavao je nadu da će se tvrđava održati sve dok do nje ne dođu rumunjske i ruske snage iz smjera istoka ili da će garnizon uspjeti razbiti okruženje i povući se u Silistru. Dana 3. rujna rumunjske snage na desnom krilu bugarske 3. armije pokušale su pružiti pomoć Turtucaiai, ali ih je porazila bugarska 1. konjička divizija u selima Cociumar i Karapelit, gdje je brigada rumunjske 19. divizije pretrpjela gubitke od 654 ubijena ili ranjena i najmanje 700 zarobljenih vojnika.

U 11 sati ujutro 3. rujna (nedjalja) Tošev, nakon konzultacija s Kiselovim, izdao je naredbu za sljedeći dan napada na Turtucaiau. Istom je predviđeno da Kiselov, kao zapovjednik 4. preslavske divizije, preuzme zapovjedništvo nad svim jedinicama koje djeluju protiv tvrđave i odredi točan sat pješačkog napada, nakon što preliminarna topnička priprema nanese dovoljnu štetu. Jedinice bojnika Hammersteina trebale su napasti i zauzeti utvrdu 2 u Sektoru I (Zapad), glavni napad trebala je izvesti 4. preslavska divizija protiv tvrđava 5 i 6 u Sektoru II (Jug), dok je 1. pješačka brigada je trebala zauzeti utvrdu 8 u Sektoru III (Istok). Kako bi zaštitio desni bok ovih snaga, Tošev je naredio da preostale dvije brigade 1. sofijske pješačke divizije kontroliraju rumunjsku aktivnost u Silistri. Kad je Kiselov primio ovu zapovijed, iskoristio je svoj novi položaj sveukupnog operativnog zapovjednika kako bi izvršio nekoliko izmjena u planu. Teško topništvo stavljeno je pod zapovjedništvo pukovnika Angelova, zapovjednika 2. pukovnije teškoga topništva, koji je trebao izvršiti topničku pripremu u 9:00 sati. Pješaštvo se trebalo približiti na udaljenost od 150 metara i pričekati da završi baraž. Angelov je, međutim, smatrao da su obavještajni podaci o rumunjskim položajima nedovoljni i da bugarske bitnice trebaju biti bolje pozicionirane, pa je zatražio da se napad odgodi za jedan dan. Osim toga, komunikacija s Hammersteinovom skupinom bila je slaba, što je uvjerilo Kiselova da odgodi napad.

Idući dan, u ponedjeljak 4. rujna provodile su se pripreme za napad. Borbe nastavljene su samo u Sektoru I gdje se trebao završiti napad na kotu 131 koji je započeo prethodnog dana, te osigurati položaje za napad na utvrdu 2. Ovaj je cilj postignut rano ujutro relativnom lakoćom jer se većina rumunjskih branitelja povukla se na glavnu obrambenu liniju. Tog dana feldmaršal Mackensen povukao je pukovnika Kaufmana u Bjalu, a njemačko-bugarski odred stavljen je pod zapovjedništvo bojnika Hammersteina.

Teodorescu je u Glavni stožer nastavio slati pesimistična izvješća o rumunjskom položaju i tražiti pojačanja. Ovaj put rumunjski Glavni stožer odlučio mu je poslati pojačanja. Naređeno je 10. i 15. diviziji koje su se u strateškoj pričuvi nalazile u okolici Bukurešta da krenu prema jugu prema Olteniti. Prva od njih, 10. divizija trebala je braniti obalu rijeke Dunav, dok se druga, 15. divizija, trebala pripremiti za prelazak rijeke i pomoći garnizonu Turtucaiae. Radilo se ukupno od 17 bojni iz rumunjske 34., 74., 75., 80. pukovnije uz jednu bojnu iz 84. pukovnije i dvije bojne iz 2. granične pukovnije, uz podršku 6 topničkih bitnica. Te nove, svježe jedinice omogućile bi Rumunjima da steknu brojčanu nadmoć nad Bugarima, ali će iste postupno stizati na bojište umanjujući time svoje značenje za ishod bitke. Prva pojačanja prešla su Dunav kasno popodne i tijekom noći 4. rujna. Kad su prešli na južnu obalu, smjesta su raspoređeni kako bi ojačali različite sektore, bez obzira na smjer glavnog bugarskog napada ili na potrebu za uspostavom pričuve koje su do tada bile u cijelosti iskorištene.

5. rujan
Do jutra 5. rujna (ponedjeljak) garnizon Turtucaiae je uspio ojačati neke dijelove glavne obrambene crte uz pomoć novopridošlih pojačanja. U Sektoru I (Zapad) utvrde br. 1 do 5 branilo je devet i pol bojni uglavnom iz rumunjske 36. pješačke pukovnije, ojačane s bojnama 40., 75. i 80. pješačke pukovnije, kao i četiri satnije iz 48. i 72. bojne milicije. Sektor II (Jug) pojačan je s četiri bojne 74. i 75. pukovnije na ukupno 8 bojni, ali tek nakon što je napad počeo. Sektor III (Istok) također je ojačan napadom koji su razvijale razne pješačke, milicijske i granične jedinice dok nije dosegao snagu od 14 bojni. Pričuva tvrđave koja je do tada bila iskorištena je na pojačanje linija, ponovno je 5. rujna uspostavljena, doduše, u dosta ograničenom opsegu, te se sastojala se od jedne pješačke bojne, jedne granične bojne i jedne pješačke satnije.

U 5:30 ujutro uzletio je bugarski promatrački balon kojeg je vukao automobil kako bi usmjeravao planiranu topničku pripremu. Točno sat vremena poslije pukovnik Angelov dao je zapovijed da započne pripremno topničko bombardiranje. Topovi su koncentrirali vatru na utvrde i prepreke između njih, a u 7:40 ujutro promatračko mjesto u Daidaru izvijestilo je da skupine rumunjskih vojnika napuštaju utvrde br. 5 i 6, prolazeći kroz komunikacijske rovove koji vode prema stražnjem dijelu. Rumunjske bitnice pokušale su odgovoriti, ali napor nije bio dobro koordiniran. Njihova sporadična vatra (što ukazuje na niske zalihe streljiva) nije bila usmjerena na teške bitnice napadača, a vatra je prestala odmah nakon što su Bugari otvorili vatru na njih. Snaga bugarske pripreme čak je prevarila Teodorescua koji je vjerovao da se ista vrši topovima kalibra 305 mm kojih Bugari nisu imali. Do 8,00 ujutro tri od četiri tvrđavske bitnice u Sektoru II (jug) su prestale djelovati ili su uništene, što je natjeralo Teodorescua da na to područje pošalje jedan haubički odjel koji je uspio zauzeti položaje iza utvrde 8, a da ga Bugari nisu primijetili.

Oko 8,00 sati ujutro pukovnik Angelov obavijestio je generala Kiselova i njegovog načelnika stožera potpukovnika Nojkova da je prema njegovu mišljenju topništvo postiglo dovoljne rezultate da pješaštvo započne napredovanje. Kiselov nije bio potpuno uvjeren, ali kako se topničko bombardiranje trebalo nastaviti i dok se pješaštvo približavalo rumunjskim linijama, zapovjedio je zapovjednicima 4. i 1. pješačke brigade da započnu napad i da svi časnici da daju primjer osobnim vođenjem svojih ljudi u napadu. Kasnije su ovu naredbu primili i Hammerstein i zapovjednik 47. pješačke pukovnije.

Prema bugarskom planu, brigada pod zapovjedništvom pukovnika Haralambija Kmetova napala je utvrde 5 i 6, koje je branila rumunjska 79. pješačka pukovnija. Devetnaesta šumenska pukovnija, podijeljena je u dvije skupine i uz podršku 48. pukovnije, pripremila se za spuštanje kosinom izravno okrenutom prema rumunjskim utvrdama ispred sela Daidar. Čim je pješaštvo počelo napredovati, naišlo je na snažnu vatru potpomognutu preživjelim rumunjskim tvrđavskim topovima manjeg kalibra. Bugarsko poljsko i teško topništvo, još uvijek koncentrirano na rumunjske bitnice iza obrambene crte, nije pružalo izravnu potporu. Potpomognuta vatrom iz strojnica, brigada je do 10,30 sati uspjela doći do prvih prepreka ispred glavne obrambene crte, a pješaštvo je projurilo njima i bodljikavom žicom kroz prolaze koje su pod jakom vatrom napravila inženjerija. Pola sata kasnije, 1. bojna 19. pukovnije i dio 3. bojne 48. pukovnije, koji su bili dio desne skupine brigade, zauzeli su utvrdu 6 i rovove istočno od nje. Lijevu skupinu privremeno je zadržala rumunjska vatra, ali je ista do 12,30 sati istjerala Rumunje iz rovova i ostvarila kontrolu nad glavnom obrambenom linijom u tom dijelu sektora. Nakon pada utvrda 5 i 6 Bugari su slijedili branitelje koji su se povlačili do 16:00 sati, napredujući dva kilometra sjevernije od glavne obrambene crte. Brigada pukovnika Kmetova zarobila je 250 vojnika, 4 teške bitnice, šest topovskih topova kalibra 53 mm i mnogo pušaka. Njezino je topništvo ispalilo 2606 granata. I rumunjski i bugarski pješački gubici bili su veliki pri čemu je 19. šumenska pukovnija imala je gubitke od 1652 vojnika.

Istočno od 3. brigade 4. preslavske divizije, nalazila se 1. brigada pod zapovjedništvom pukovnika Božka Ikonomova, koja je imala zadatak zauzeti utvrdu 7. Tijekom noći, njezina 7. preslavska i 31. varnska pukovnija došle su na 600 metara od umjetnih prepreka na liniji. Započeli su s napadom 5. rujna oko 8:00, ali su, usprkos podršci topništva, naišli na snažan rumunjski otpor. U 9:30 sati prednje su jedinice bile prisiljene zaustaviti se i skloniti se na nekih 200 metara od prepreka što je djelomično bio rezultat promjene položaja bugarskog topništva kojem je naređeno da krene naprijed radi pružanja podrške napredovanju pješaštva. Novi topnički položaji zauzeti su na uzvisini istočno od Daidara, te je topništvo odmah otvorilo vatru na rovove oko utvrda 6 i 7. U 10:30 sati 31. varnska pukovnija pojurila je preko prepreka i pod jakom vatrom započela napredovanje preko padine koja je vodila do utvrde 7. Pripadnici pukovnije uspjeli su ući u utvrde i susjedne rovove gdje su sudjelovali u bliskoj borbi dok su bili izloženi vatri vlastitog topništva. Do 11:20 sati Rumunji su u potpunosti protjerani, ali s ranjenim zapovjednikom, vojnici 31. pukovnije ih nisu progonili.

U međuvremenu, 7. preslavska pukovnija je bila suočena s još jačom rumunjskom vatrom tako da je uspjela početi napredovati tek oko 12:00 sati kada je njezin zapovjednik pukovnik Atanas Dobrev osobno vodio napad na utvrđeni položaj za koje su Bugari mislili da je utvrda 8, ali koji je zapravo bio jedan od utvrđenih položaja koji su se nalazili u prazninama između utvrda. Mnogi su se branitelji povukli s linije, a oni koji su ostali su zarobljeni. Dijelovi pukovnije nastavili su progoniti neprijatelja dalje od glavne obrambene crte sve do 13,35 sati, kada im je pukovnik Dobrev naredio da se zaustave. Kad se shvatilo da to nije utvrda 8, naredio je svom pješaštvu da presječe putove povlačenja iz te utvrde, ali su Rumunji to uspjeli spriječiti topničkom vatrom.

Do poslijepodneva 5. rujna utvrde glavne obrambene crte u Sektoru II (Jug) pale su u ruke napadača. Rumunjska 79. pukovnija koja je branila taj sektor praktički je uništena. Preostalo joj je samo 400 vojnika pri čemu je pretrpjela gubitke od 46 časnika i 3000 ubijenih ili ranjenih vojnika. Novopridošle rumunjske bojne nisu uspjele spriječiti bugarski proboj, te su, s ostacima 79. pukovnije, pokušali pripremiti sekundarnu obrambenu liniju. U tome im je pomogla gusta šuma iza glavne obrambene crte, što je otežavalo napredovanje bugarskih postrojbi.

U Sektoru III (Istok) topnička priprema započela je u 6:55 sati, te je do 8:15 sati postigla značajan uspjeh u oštećenju rumunjskih utvrda, prisiljavajući pojedine rumunjske branitelje na bijeg prema pozadini i Dunavu. Prva sofijska i 6. tarnovska pukovnija 1. brigade napredovale su kroz veliko polje kukuruza zbog čega se njihovo kretanje gotovo nije moglo otkriti, te su do 11:30 sati stigle su do visoravni sjeverno od sela Antimove. Tek su ih tada Rumunji u utvrdama 8 i 9 uočili i otvorili vatru, privremeno zaustavivši bugarsko napredovanje. Zapovjednik 1. pješačke brigade pukovnik Nedjalkov odmah je naredio dijelu topništva da krene naprijed i izravno podupre pješaštvo. Nakon toga 1. sofijska pukovnija i susjedna 4. bojna 6. tarnovske pukovnije navalili su na bodljikavu žicu i prešli je bez poteškoća. To i proboj koji je 4. preslavska divizija postigla na zapadu natjerali su rumunjske vojnike da napuste rovove i povuku se u pozadinu tako da su do 13,30 sati okolni rovovi utvrde 8 pali. Sama utvrda istovremeno je zauzeta dijelovima 1. sofijske i 7. preslavske pukovnije. Nakon ovih uspjeha brigada je upućena na osvajanje preostalih dijelova istočnog sektora, uključujući utvrde 9, 10, 11 i 12. Nailazeći na mali otpor, bugarske snage su do 21,30 sati stigle do obale Dunava dovršavajući tako izolaciju tvrđave.

Napad u Sektoru I (Zapad) znatno je odgođen jer je bojnik Hammerstein dao naredbu trima skupinama svog odreda da napadnu utvrdu 2. Također, tražio je da se topnička priprema produži kako bi se bolje osiguralo napredovanje pješaštva. Tako je tek u 14,30, kada se topnička paljba koncentrirala na samu utvrdu, Hammerstein naredio napad svoje prve i druge skupine. Unatoč topničkoj vatri s kojom su se suočili, Bugari i Nijemci napredovali su s relativno lakoćom, dok su se Rumunji, unatoč velikom broju, počeli povlačiti, pa čak i panično bježati u Turtucaiau. Oko 13,00 sati general Teodorescu je naredio zapovjedniku sektora da napusti utvrde 2, 3, 4 i 5. Do kraja dana samo je utvrda 1 još uvijek bila u rumunjskim rukama i to jer je imala snažnu topničku podršku od rumunjski dunavskih monitora i bitnica na lijevoj (sjevernoj) obali rijeke.

Do večeri 5. rujna zauzeta je cijela glavna obrambena crta (osim dvije utvrde), zajedno sa svim rumunjskim tvrđavskim topništvom i dijelom pokretnog topništva. Rumunjske postrojbe bile su toliko neorganizirane da je planirani protunapad s novim pojačanjima iz 15. divizije morao biti odgođen za sljedeći dan. Bugarske postrojbe, posebno one iz 4. preslavske divizije, također su pretrpjele velike gubitke i trebala im je noć za reorganizaciju i bolji položaj topništva.

Generala Kiselova posjetili su navečer general Tošev i pukovnik Tappen, Mackensenov načelnik stožera. Obojica su bili zadovoljni dnevnim događajima i, unatoč velikim gubicima, pozvali su Kiselova da nastavi s napadom.

Pokušaji pomoći izvana
U stožeru rumunjske 3. armije, njezin zapovjednik Mihail Aslan tijekom 5. rujna prima alarmantna izvješća. U 11,30 sati Teodorescu ga izvještava da je situacija vrlo kritična, da su izgubljene utvrde 7, 8, 9, te da se dio rumunjskih jedinica loše bori. U 12,50 izvješćuje ga da je "situacija očajna". Aslan navedeno priopćuje Glavnom stožeru. S obzirom na to da je dolazak pojačanja Turtucaiai bio u tijeku gdje je već stiglo 5 bojni, a do večeri je trebalo stići još preostalih 11, Glavni stožer naređuje Teodoresuu da Turtucaiau brani do posljednjeg čovjeka, te ga izvješćuje da u pomoć stižu svježa pojačanja. Aslan želi intervenirati i na drugi način. Planira deblokirati Turtucaiau sa svim rumunjskim i ruskim snagama koje su se nalazile u južnoj Dobrudži. To se posebice odnosilo na 9. rumunjsku diviziju sastavljenu od redovnih vojnika koja se neobjašnjivo neaktivno nalazila u Silistri, oko 60 km istočno od Turtucaiae. U 12,00 sati Aslan daje naredbu generalu Basarabescuu da odmah krene prema Turtucaiai radi deblokada tvrđave. Istodobno je izdao Zajončkovskom, zapovjedniku ruskog XLVII. korpusa, da podrži operaciju generala Besarabescua na način da ruskom konjičkom divizijom pokrije bok 9. rumunjske divizije, a da s preostale dvije divizije sam krene u napad u smjeru Kurtbunara i dalje prema Turtucaiai.

6. rujan
Tijekom noći 5./6. rujna Rumunji su najbolje što su mogli pokušali utvrditi svoje položaje na puno slabijem sekundarnoj liniji. Teodorescu je naredio preraspodjelu snaga tako da je devet bojni trebalo braniti Sektor I (Zapad), dvanaest bojni Sektor II (Jug), dvije bojne Sektor III (Istok) i pet bojni sektor IV, dok je dodatnih 7 bojni ostalo u pričuvi. Ova je zapovijed međutim, stigla do postrojbi tek ujutro i jedinice je nisu mogle izvršiti.

Oko 4.30 sati 6. rujna bugarsko je topništvo ponovno otvorilo vatru u Sektorima I i III. Pripadnici bugarske 4. preslavske divizije počeli su prelaziti veliku šumu koja je razdvajala dvije glavne i sporedne obrambene crte. Uz pomoć snažne topničke pripreme, bugarska 7. preslavska i 31. varnska pješačka pukovnija brzo su napredovale. Do 12,30 prošle su kroz rovove koje su njihovi branitelji napustili ranije tijekom dana. Oko 15,00 dvije pukovnije 1. brigade 4. preslavske divizije nalazile su se na brdu s pogledom na samu Turtucaiju. U međuvremenu je i brigada pod zapovjedništvom pukovnika Kmetova je napredovala, iako ne tako brzo i s većom neorganiziranošću. Dijelovi su dosegli sjeverni kraj šume u 13,00 sati i odmah napali rumunjske rovove, ali tek u 15,30 sati rovovi su bili zauzeti kada se većina branitelja već bila izvukla zbog uspjeha 1. brigade. Do 17,30 brigada je stigla do brda s pogledom na grad.

Prvoj pješačkoj brigadi 1. sofijske divizije naređeno je da koordinira svoje akcije s 4. preslavskom divizijom i napreduje prema desnom boku obrambene crte. Otprilike u 6,50, dok su još čekale da krenu naprijed, jedinice su se našle na udaru nekoliko rumunjskih bojni koje su prijetile da će obuhvatiti njihov bok, ali su rumunjsko napredovanje zaustavila bugarska pojačanja. Nakon toga i 1. sofijska i 6. tarnovska pukovnija napreduju i do 11,30 dolaze na 800 metara do linije. Rumunjski branitelji, vjerujući da ruska kolona napreduje s istoka kako bi pomogla utvrdi koja je okružena, pružili su snažan otpor. Međutim, nakon što su shvatili da se u stvari radi o Bugarima, počeli su se panično povlačiti. Tako je 1. brigada 1. sofijske divizije došla do okolice grada u 17:00.

U Sektoru I (Zapad), odred bojnika Hammersteina ušao je u šumu oko Turtucaiae u 10,00 gdje je susreo vrlo slabe rumunjske prethodnice koje su brzo potisnute. Tijekom poslijepodneva zauzela je utvrdu 1, te je nakon toga nastavila napredovati sve dok nije bila pu liniji poravnata s 4.preslavskom divizijom.

Jedini način na koji se garnizon sada mogao spasiti bio je uz pomoć vanjskih snaga. Kako je ranije navedeno, još je 5. rujna general Aslan naredio je zapovjedniku 9. divizije generalu Basarabescuu da odlučno napreduje iz Silistre i rastereti opkoljeni grad. Basarabescu je izvršio ovu zapovijed ostavivši četiri bojne u Silistri i poslavši preostalih 5 bojni, 4 bitnice i 2 eskadrona da razbiju opsadu. Idućeg 6. rujna ove snage naišle su na bugarsku 3. pješačka brigada 1. sofijske divizije, u selu Sarsinlar (danas Zafirovo), nekih 18 kilometara istočno od Turtucaiae. Navedana bugarska postrojba odlučno je porazila Rumunje, što je zapečatilo sudbinu garnizona.

Kako se situacija naglo pogoršavala, Teodorescu je naredio svojim ljudima da se povuku i ako je moguće pokušaju probiti okruženje u smjeru istoka. U 11,00 sati obavijestio je Glavni stožer da je situacija bezizgledna, te da nema nade za deblokadu tvrđave iz smjera Silistre. Nakon toga Glavni stožer mu je da nikako ne kapitulira, te da ni u kom slučaju ne dozvoli da stožer divizije padne u zarobljeništvo. U 13,40 sati Teodorescu se ukrcao na čamac kako bi prešao Dunav, ostavljajući za sobom tisuće uspaničenih vojnika, od kojih su neki pokušali slijediti njegov primjer, ali su se utopili u rijeci ili su pogođeni topničkom vatrom. Pokušaji rumunjskog proboja prema Silistri također su se pokazali uglavnom neuspješnima pred bugarskim topništvom. Kad su Bugari ušli u grad, branitelji su se počeli predavati u velikim skupinama. U 15,30 pukovnik Nicolae Marașescu, koji je sada bio na čelu garnizona, i njegovi viši časnici napisali su poruku generalu Kiselovu na njemačkom jeziku i poslali je u tri sektora nudeći bezuvjetnu predaju tvrđave zajedno sa svim njezinim ljudima i materijalom. U 16,30 jedan od kurira stigao je do bugarskih snaga i odmah je poslan pukovniku Ikonomovu, koji je u 17,30 sati telefonom obavijestio generala Kiselova o poruci i njezinom sadržaju. Kiselov je prihvatio predaju pod uvjetom da se sva vojna lica okupe na platou južno od gradske vojarne prije 18,30 sati, što je i učinjeno.

Gubici
Rumunji su Turtucaiau branili oko 39.000 vojnika,od kojih je više od 34.000 ubijeno ili zarobljeno. Tek između 3.500 i 4.000 uspjelo je prijeći Dunav ili se probiti do Silistre. Napadači su također zarobili sav vojni materijal tvrđave, uključujući 62 strojnice i oko 150 topova, među kojima i dvije bugarske bitnice koje je Rumunjska zarobila tijekom Drugog balkanskog rata. Najteže borbe bile su u Sektoru II (jug) gdje je 79. pukovnija, koja je općenito bila jedinica koja se najviše oduprla napadima, pretrpjela 76 % gubitaka tj. od 4.659 vojnika nekih 3.576 je ubijeno ili ranjeno.

I bugarski gubici su bili veliki. Od 2. do 6. rujna ukupno su imali 1.517 ubijenih, 7.407 ranjenih i 247 nestalih vojnika. Od toga je samo 93 ubijeno, a 479 ranjeno između 2. i 4. rujna. Oko 82 % ukupnih gubitaka tj. 1.249 ubijenih i 6.069 ranjenih pretrpljeno je 5. rujna tijekom napada glavne obrambene crte tvrđave. Najteže borbe bile su u Sektoru II (jug), gdje je, primjerice, 7. preslavska pukovnija imala gubitke od 50% časnika i 39 % vojnika ubijenih ili ranjenih. Karakteristično je da je gotovo sve žrtve imalo pješaštvo, dok je topništvo imalo samo 2 ubijena i 7 ranjenih vojnika. Njemačke žrtve bile su 5 ubijenih i 29 ranjenih vojnika.

Uzroci poraza
Razloga za pad grada bilo je nekoliko, a isti će Rumunje i dalje mučiti tijekom rata. Prije svega rumunjske postrojbe nisu bile dobro vođene, te je njihovim zapovjednicima nedostajalo i obuke i iskustva. Rumunjski topnički osmatrači nisu imali zrakoplove ili balone i nisu mogli efikasno usmjeravati vatru svojih bitnica. Rumunjsko pješaštvo nije se dobro podnosilo napade kojima je prethodila topnička priprema, posebno ona iz teškog topništva.

Teodorescu je dopustio da njegova divizija bude opkoljena pritisnuta svojim zadnjim dijelom uz stražnjim dijelom uz neprohodni Dunav i bez predviđenih putova za povlačenje. Navodno kompetentan pješački general, nije formirao adekvatnu pričuvu u ključnom trenutku, pa nije uspio zaustaviti pucanje svojih obrambenih linija. Iako je obrana pojačana se petnaest bojni, iste nije koristio kako bi što efikasnije odbile bugarske napade, tako da su iste postale lake mete bugarskog topništva ili jednostavno pale u zarobljeništvo. Niti njegovi podređeni časnici nisu imali ništa bolje rezultate. Mnogi od njih su bili novi na svojim dužnostima i nisu imali priliku, čak niti kurtoazno, biti upoznati s ljudima koje bi morali voditi u borbi.

Kao što je bio slučaj u većini vojski na početku rata, Rumunji nisu imali dovoljan broj obučenih stožernih časnika, a situaciju je još i pogoršao običaj rotacije obučenih časnika između stožernih dužnosti i zapovjednih mjesta. Primjerice, zapovjednik Sektora II, tamo je stigao 5. rujna, gdje je morao ući u bitku koja je već bila u tijeku, s ljudima koje nije poznavao, da bi ga zarobili sljedeći dan. Ta je situacija bila uobičajena za svaku vojsku na početku rata, ali kad su nove postrojbe ustrojene, te kadrovske turbulencije su prestajale. Na nesreću Rumunjske, njezini su protivnici već izvršili ovu tranziciju, dok ona nije.

Posljedice
Brzi pad Turtucaiae i gubitak dviju rumunjskih pješačkih divizija imale su posljedice za cijelo Rumunjsko bojište. Ono što je najvažnije, pad Turtucaiae uznemirio je rumunjski Glavni stožer, te ozbiljno utjecao na moral vojske i naroda. Razmjeri poraza natjerali su rumunjski Glavni stožer da izdvoji nekoliko divizija iz svojih armija u Transilvaniji, znatno smanjivši zamah tamošnjeg napredovanja. To je napredovanje rumunjski Glavni stožer 7. rujna ograničio, da bi isto 15. rujna bilo potpuno zaustavljeno, što je zapravo i bio cilj bugarsko-njemačkog napredovanja. Glavne promjene izvršene su u zapovjednoj strukturi snaga koje djelovale protiv bugarske 3. armije. Zapovjednik rumunjske 3. armije general Mihail Aslan i njegov načelnik stožera su smijenjeni, te je zapovjedništvo nad 3. armijom preuzeo general Alexandru Averescu. Također, smijenjeni su i zapovjednik tvrđave Turtucaiae i 17. divizije general Teodorescu, kao i zapovjednik 9. divizije general Basarabescu.

Brzina kojom je pobjeda postignuta iznenadila je i saveznike iz Centralnih sila, pa čak i samog feldmaršala Mackensena koji je planirao obići bojište tek nekoliko dana nakon predaje tvrđave. Podigla je moral Bugara čak i na Solunskom bojištu, a iznimno povoljno je odjeknula u političkim krugovima u Berlinu i Beču. Njemački car  Wilhelm, koji je posebno bio depresivan ulaskom Rumunjske u rat, proslavio je pobjedu zabavom sa šampanjcem priređenom za bugarskog predstavnika u sjedištu njemačkog Glavnog stožera. Prekid rumunjske ofenzive u Transilvaniji, koja je prijetila da će u potpunosti zauzeti tu regiju, dala je generalu Falkenhaynu dovoljno vremena da koncentrira snage i krene u ofenzivu do kraja rujna.

Izvori
Glenn E. Torrey, Romanian Battlefront in World War I, University Press of Kansas, Lawrence, Kansas, 2011., str. 69-74
Michael B. Barrett, Prelude to Blitzkrieg: The 1916 Austro-German Campaign in Romania, Indiana University Press, Bloomington, Indiana, 2013., str. 71-79
Petar Tomac, Prvi svetski rat 1914-1918, Vojnoizdavački zavod, Beograd, 1973., str. 411-412
G.A. Dabija, Armata Romana in Razboiul Mondial (1916 – 1918), volumul I, I. G. Hertz, Bucuresti, 1936., str. 179-258
Ioanitiu Alexandru, Razboiul Romanei (1916-1918), volumul I., Tipografia Geniului, Bucuresti, 1929., str. 43-71

Vanjske poveznice
   Bitka za Turtucaiau na stranici Tutrakan.org

Bitke Prvog svjetskog rata na Rumunjskom bojištu
Njemačke bitke u Prvom svjetskom ratu
Bugarske bitke u Prvom svjetskom ratu
Rumunjska u Prvom svjetskom ratu
Rumunjske bitke

Bitka za Turtucaiau


Der Tuor Planta oder Plantaturm steht in Susch im Unterengadin im schweizerischen Kanton Graubünden am rechten Ufer des Inn neben der reformierten Kirche Susch. Der Wohnturm ist benannt nach der weit verzweigten Familie derer von Planta, die im 15. Jahrhundert zu den führenden Niederadelsgeschlechtern des Hochstifts Chur gehörten.

Geschichte

Der Bündner Chronisten Ulrich Campell erwähnte um 1570 in Susch noch drei mittelalterliche Wohntürme, von denen zwei noch erhalten geblieben sind: der Tuor Planta und der Tuor la Praschun; der Rosler-Turm auf der anderen Flussseite ist verschwunden.

Schriftliche Unterlagen über den Bau des Turmes gibt es nicht; erbaut wurde er vermutlich im 13. Jahrhundert. Er könnte den Herren von Susch als Wohnsitz gedient haben, die 1283 mit Conradus und Albrandus, den Söhnen eines «dominus Albertus de Soxio» erwähnt werden. Die Familie stand im Dienst des Bischofs von Chur.

Zu Beginn des 16. Jahrhunderts liess sich eine Linie der weitverzweigten Engadiner Uradelsfamilie von Planta in Susch nieder und nannte sich fortan «Planta von Susch». Um 1520 wohnte ein Ritter Heinrich Planta als bischöflicher Statthalter im Turm. 1727 wurde hier der reformierte Geistliche und Pädagoge Martin Planta geboren. Nach mehreren Besitzerwechseln nach 1926 ist der Turm heute wieder im Besitz der Familie von Planta.

Bau

Der fünfstöckige Turm mit seinem lagerhaften Mauerwerk misst im Grundriss 8 × 8 Meter. Seine Ecksteine sind mit Bossen mit Kantenschlag versehen. Ein heute vermauerter Durchgang in der Südostwand führte vermutlich auf eine Galerie oder Laube.

In nachmittelalterlicher Zeit wurde der Turm aussen und innen mehrfach baulich verändert. Die barocke Zwiebelhaube stammt vermutlich aus dem 17. Jahrhundert. Neben dem heute noch sichtbaren Wohnhaus wurden weitere Bauten an den Turm angelehnt.

Auf einer Abbildung von 1888 weist das oberste Turmgeschoss noch zahlreiche viereckige Maueröffnungen auf, die heute zugemauert sind. Vermutlich dienten sie der Belüftung, weil hier Fleisch und Früchte getrocknet wurden. Um 1900 wurde das Haus zwischen Kirche und Turm abgebrochen und der ganze Turm innen umgebaut. Die neuen Zimmer auf den unteren Etagen erhielten moderne Fensteröffnungen.

Literatur
 Otto P. Clavadetscher/Werner Meyer: Das Burgenbuch von Graubünden. Zürich/Schwäbisch Hall 1984. S. 198.
 Fritz Hauswirth: Burgen und Schlösser der Schweiz, Bd. 9; Kreuzlingen 1973. S. 61.
 Erwin Poeschel: Das Burgenbuch von Graubünden. Zürich/Leipzig 1930. S. 288.
 Anton von Castelmur: Die Burgen und Schlösser Graubündens, III. Teil; Basel 1944. S. 67

Weblinks

 Burgenwelt: Tuor Planta
 Planta-Wohnturm (Foto) auf baukultur.gr.ch.

Turm im Kanton Graubünden
Erbaut im 13. Jahrhundert
Kulturgut von regionaler Bedeutung im Kanton Graubünden
Bauwerk in Zernez
Zernez
Planta (Adelsgeschlecht)
Turm in Europa

Tuor Planta


Jan Swart van Groningen () a fost un pictor renascentist neerlandez.

Biografie
Potrivit lui Karel van Mander, s-a aflat în Gouda în 1522-1523, în același timp în care s-a aflat și Jan van Scorel, care tocmai se întorsese din Italia. Se poate să fi pictat peisaje în felul lui Scorel și a călătorit chiar în Italia, petrecând o perioadă de timp în Veneția. Van Mander menționează figurine de lemn ale unor turci pe cai înarmați cu arc și săgeți, precum și figurine de lemn ale lui Hristos care predică în fața unei mulțimi la bordul unei vas. Adriaen Pietersz Crabeth a fost ucenicul său care l-a depășit mai târziu în arta sa. Acest tânăr Crabeth a fost fiul lui Cripple Pieter (Krepel Pieter).

Potrivit lui RKD, el a fost profesorul lui Adriaen Pietersz Crabeth în Gouda c. 1535, după care s-a mutat la Anvers.

Note

Nașteri în 1490
Decese în 1560
Pictori neerlandezi
Oameni din Groningen
Pictori din secolul al XVI-lea

Jan Swart van Groningen


Norfolk County may refer to one of several counties:

 Norfolk, et county i England
 Norfolk County, Massachusetts, USA
 Norfolk County, Ontario, Canada
 Norfolk County, Virginia, (nedlagt)
 Norfolk, Virginia, en uafhængig by i Virginia, USA
 "Old" Norfolk County, Massachusetts Colony, (nedlagt)

Norfolk County


Jacob van Gelderen (Ámsterdam, 10 de marzo de 1891-La Haya, 14 de mayo de 1940) fue un economista neerlandés.

Familia
Era el hijo de Michel van Gelderen, tendero y de Federica Fedder. En su juventud participó activamente del movimiento socialista judío Poalei Zion.  El 14 de julio de 1915, se casó con Alejandrina de Vries, con quien tuvo una hija y dos hijos.

Vida profesional
Se graduó en la Escuela de Administración Pública en 1910. Entre 1911 y 1919 trabajó en la Oficina de Estadísticas de la ciudad de Ámsterdam. Fue integrante del ala izquierda del Partido Socialdemócrata de los Trabajadores, SDAP. Fue uno de los editores del semanario Het Weekblad, en el cual escribía, bajo el seudónimo J. Fedder, comentarios sobre la situación económica en el pueblo.

Con la publicación en 1913, en De Nieuwe Tijd, de su serie de artículos "Springvloed" (La Marea de Primavera),  se convirtió en uno de los pioneros del estudio de la onda larga de la economía. Encontró al estudiar series de varios países, que además del ciclo medio de diez años en las fluctuaciones en el nivel general de precios, se desarrolla una onda aún más grande, que incluye varias décadas. Consideró que el desarrollo de una nueva rama de la producción, la expansión del mercado mundial causan las ondas largas de la economía.

También publicó bajo seudónimo un folleto, "Lucha de clases o lucha del pueblo? Reflexiones sobre la democracia social y la defensa nacional" (Ámsterdam 1915), en el que dejaba clara su oposición dentro del SDAP, al que pertenecía. Entre 1916 y 1919 publicó algunos estudios estadísticos médicos y en 1918 su primer artículo sobre el impacto demográfico de la guerra en el movimiento de la población de Ámsterdam.

Indonesia
A fines de 1919, fue a la Indonesia a trabajar con el Ministerio de Agricultura, Industria y Comercio de Holanda, para establecer un nuevo servicio estadístico para la Oficina Central de Estadísticas de Batavia; en 1925 se convirtió en su primer director, puesto que desempeñó hasta 1932. Escribió folleto "Los fundamentos teóricos de los impuestos progresivos a la renta"" (Batavia 1923). Sostuvo que una tasa progresiva del impuesto de renta a las sociedades, se adaptada a la situación real de las Indias Orientales Holandesas. A finales de 1926 durante unas vacaciones en Holanda, dictó conferencias sobre temas agrícolas, que fueron publicados bajo el título "Lecciones de economía política tropical colonial" (Londres, 1927). Durante su estancia en la India, Van Gelderen activo en la India el Partido Socialdemócrata, de los cuales fue elegido presidente en 1928.

En 1928, Van Gelderen nombrado profesor extraordinario de la Economía política en la Facultad de Derecho, en Batavia. En su discurso inaugural, "El objeto teórico de la economía política" (Weltevreden, 1928), hizo una breve reseña de la historia del pensamiento económico. Criticó el trabajo de K. Marx: "La teoría del valor-trabajo puede ser un sistema eficaz y completa de la construcción de un análisis económico. Por otra parte, Marx subestimó, de acuerdo con él, la importancia de la agricultura. En su serie de artículos "¿Profundizar el marxismo?", en Guía para los socialistas  (1930), hizo una evaluación crítica del importante libro de Sam de Wolff, Het economisch getij ("La marea Económica"), sobre las ondas largas de la economía, publicado en 1929, y criticó a Karl Marx por subestimar la importancia de la agricultura y tratar de explicar todo el movimiento económico capitalista con la teoría del valor.

La Gran Depresión en Holanda
En 1933 regresó a Holanda y como jefe del departamento de las crisis empresariales del Ministerio de Colonias. Para combatir la crisis económica, Van Gelderen estaba a favor del Plan De Man. Se unió a la Junta de Síndicos de la Oficina de Investigación del SDAP, que fue fundada en 1934 con el fin de diseñar un plan. Plan de Trabajo en 1935, escribió el capítulo sobre Indonesia. En 1937 se posesionó como profesor de sociología en la Facultad de Derecho de la Universidad de Utrecht y en su discurso de posesión "Automatismo y la economía planificada en el mundo" (Ámsterdam, 1937), abogó por la intervención económica del gestado y la cooperación internacional económica y política. En el mismo año fue elegido diputado a la Cámara, como candidato del SDAP. En su libro Los estados totalitarios frente a la economía mundial (Róterdam, 1939) previó la inminente crisis europea.

Tragedia
El 10 de mayo de 1940 los nazis invadieron Holanda. Cuatro días después, él, su esposa, sus dos hijos y una pareja de amigos, decidieron suicidarse antes de ser detenidos y llevados a un campo de concentración por los invasores.

Bibliografía
GELDEREN, Jacob van; BWSA. Biografía en holandés.
J. Fedder (1913) "Springvloed-Beschouwingen ober industrielee ontwikkeling en prijsbeweging"; Die Nieuwe Tijd 18 (4, 5, 6).

Economistas de los Países Bajos
Nacidos en Ámsterdam

Jacob van Gelderen


Krull puede referirse a:

 Krull, película de 1983 dirigida por Peter Yates.
 Krull, videojuego de 1983 basado en la película anterior.
 Krull, banda española de hard rock, formada a principios de 1983.
 Dimensión de Krull, término de álgebra conmutativa.
 Wolfgang Krull (1899 - 1971), matemático alemán.
 Suzanne Krull (1966 - 2013), actriz, guionista y productora estadounidense.

Krull


Kvindeforum - en smalfilm er en dansk dokumentarfilm fra 1989 instrueret af Irene Werner Stage.

Handling

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1989

Kvindeforum - en smalfilm


La Macédoine du Nord est l'un des quarante pays participants du Concours Eurovision de la chanson 2022, qui se déroule à Turin en Italie. Le pays est représenté par la chanteuse Andrea Koevska  et sa chanson , sélectionnées lors de Za Evrosong 2022. Le pays se classe  avec  en demi-finale, ne parvenant pas à se qualifier pour la finale.

Sélection

La participation du diffuseur macédonien à l'Eurovision 2022 est confirmée le , lors de la publication de la liste officielle des participants. Le pays confirme le  qu'il utilisera une émission télévisée pour désigner son représentant.

Format
La sélection voir six artistes participer. Le gagnant est déterminé par un vote mêlant pour moitié le vote d'un jury international et le télévote macédonien pour l'autre moitié. Le public macédonien peut voter du  au , date à laquelle se tient une émission présentant le vainqueur.

Chansons
Le diffuseur macédonien ouvre, du  au , la période de dépôt des candidatures pour la sélection. Au terme de celle-ci, ont été reçues. De celles-ci, six sont sélectionnées puis présentées au public le .

Résultats

La sélection se conclut par la victoire d'Andrea Koevska et sa chanson , qui représenteront donc la Macédoine du Nord à l'Eurovision 2022.

À l'Eurovision
La Macédoine du Nord participe à la deuxième demi-finale, le . Y recevant , le pays se classe  et ne parvient pas à se qualifier en finale.

Notes et références

Macédoine du Nord au Concours Eurovision de la chanson
Macédoine du Nord
Concours Eurovision de la chanson

Macédoine du Nord au Concours Eurovision de la chanson 2022


Dino Mikanović, né le  à Nova Gradiška en Croatie, est un footballeur croate qui évolue au poste d'arrière droit au Hajduk Split.

Biographie

En club
Né à Nova Gradiška en Croatie, Dino Mikanović est formé par le NK Osijek avant de poursuivre sa formation à l'Hajduk Split. Il joue son premier match en professionnel le  contre le NK Slaven Belupo en championnat. Il entre en jeu à la place de Ivan Vuković et les deux équipes se neutralisent (1-1).

Le , Dino Mikanović rejoint l'AGF Aarhus, où il signe un contrat courant jusqu'en juin 2019. Il joue son premier match sous ses nouvelles couleurs le 2 août 2015 face au Randers FC. Il est titularisé puis remplacé à la 77e minute de jeu par Josip Elez, et son équipe l'emporte par trois buts à deux.

Le 19 février 2019, Dino Mikanović s'engage en faveur du Kaïrat Almaty. Mikanović inscrit son premier et unique but pour le Kaïrat Almaty le 31 mars 2019, lors d'une rencontre de championnat face au FK Aktobe. Il est titularisé et participe à la victoire de son équipe par trois buts à un.

Le 28 janvier 2022, Dino Mikanović fait son retour dans le club de ses débuts, l'Hajduk Split. Il signe un contrat de deux ans avec une année en option.

En sélection
Dino Mikanović joue son premier match avec l'équipe de Croatie espoirs le 13 août 2013, contre le Liechtenstein. Il est titularisé et son équipe l'emporte par cinq buts à zéro.

Palmarès
 Hajduk Split
 Vainqueur de la Coupe de Croatie en 2022.

Notes et références

Liens externes

Footballeur croate
Joueur du HNK Hajduk Split
Joueur de l'AGF Aarhus
Joueur du FK Kaïrat Almaty
Naissance en mai 1994
Naissance à Nova Gradiška

Dino Mikanović


Umrathshausen ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Frasdorf im oberbayrischen Landkreis Rosenheim. Bis 1978 war der Ort Sitz einer selbstständigen Gemeinde.

Geographie
Der Ort liegt zweieinhalb Kilometer östlich von Frasdorf, südlich von Prien am Chiemsee und wenige Kilometer nördlich der Gemeinde Aschau im Chiemgau.

Unmittelbar südlich verläuft die Bundesautobahn 8 mit den nächsten Abfahrten in Frasdorf und Bernau. An der den Ort östlich tangierenden Chiemgaubahn liegt der Bedarfshaltepunkt Umrathshausen Ort nahe der Siedlung. Die Bedienung des Haltepunkts Umrathshausen Bahnhof beim Weiler Giebing endete zum Fahrplanwechsel im Dezember 2016.

Geschichte
Umrathshausen wird erstmals 952 als Hunprethashusa urkundlich erwähnt.  Die erste urkundliche Erwähnung der örtlichen Kirche, die damals dem Hl. Ulrich geweiht war, geht auf das Jahr 1365 zurück. Der Bau des jetzigen Gotteshauses erfolgte um 1470. Nach mehreren Bränden sowie dem Einsturz des Turmes, erhielt die Kirche erst um 1900 ihr heutiges Aussehen. Lange Zeit blühte hier eine Wallfahrt "Zum Hl. Blut".

Umrathshausen wurde im Zuge der Verwaltungsreformen in Bayern 1818 eine selbständige politische Gemeinde. Sie umfasste neben dem Hauptort Umrathshausen folgende Orte:

 Dösdorf
 Grünwald, seit 1. Mai 1978 bei Aschau im Chiemgau
 Höhenberg, seit 1. Mai 1978 bei Aschau im Chiemgau
 Leitenberg
 Pfaffing
 Seehaus, seit 1. Mai 1978 bei Aschau im Chiemgau
 Spöck, seit 1. Mai 1978 bei Aschau im Chiemgau
 Unterprienmühle
 Weiher, seit 1. Mai 1978 bei Aschau im Chiemgau
 Wilhelming

Am 1. Mai 1978 erfolgte im Zuge der Gemeindegebietsreform die Eingliederung des südlichen Teils der früheren Gemeinde Umrathshausen in die Gemeinde Aschau im Chiemgau. Umrathshausen und die nördlichen Teilorte kamen zur Gemeinde Frasdorf.

Bau- und Bodendenkmäler
Unter Denkmalschutz steht die katholische Filialkirche Heilig Blut von 1472 nebst Friedhofskapelle und -mauer (jeweils jüngeren Datums), das Gasthaus Goldener Pflug von 1845 in der Humprehtstraße 1, das Bauernhaus Im Moosweg 2 mit Kniestock aus der Zeit um 1900 sowie eine um 1670 erbaute Feldkapelle am westlichen Ortsrand, ein Feldkreuz und ein Grenzstein.

Wappen
Über goldenem Dreiberg gespalten; vorne in Rot ein goldener Kelch, hinten in Silber eine schwebende senkrechte rote Raute.

Weblinks
 (PDF; 139 kB)

Einzelnachweise

Frasdorf
Ort im Landkreis Rosenheim
Ort im Chiemgau
Ersterwähnung 952
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Rosenheim)
Gemeindeauflösung 1978
Kirchdorf (Siedlungstyp)

Umrathshausen


Mahmudiye, Çorum ilinin Alaca ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1925 yılı kayıtlarında Çerkes Karahisarı olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 45 km, Alaca ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Alaca belde ve köyleri

Mahmudiye, Alaca


Vysoká nad Uhom este o comună slovacă, aflată în districtul Michalovce din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 808 locuitori.

Istoric
Localitatea Vysoká nad Uhom este atestată documentar din 1214.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Vysoká nad Uhom