Pavel Nikolaevici Miliukov (în ; ) a fost un istoric și un om politic liberal rus. Miliukov a fost fondatorul, conducătorul și cel mai cunoscut membru al Partidului Constituțional Democratic (cunoscut sub numele de Kadets). A îndeplinit funcția de ministru de externe în Guvernul Provizoriu Rus din 1917, depunând eforturi pentru a preveni ieșirea Rusiei din Primul Război Mondial.

Cariera prerevoluționară
Pavel s-a născut în Moscova, în familia unui profesor de arhitectură din clasa de mijloc care preda la școala de arte. A studiat istoria și filologia la Universitatea din Moscova, unde a fost influențat de scrierile lui Herbert Spencer, Auguste Comte și Karl Marx. Profesorii lui au fost Vasili Kliucevski și Paul Vinogradoff. În vara anului 1877 a luat parte pentru o scurtă perioadă la Războiul Ruso-Turc, ca ofițer logistic, dar a revenit la universitate. El a fost exmatriculat deoarece a luat parte la revoltele studențești, a plecat în Italia, dar a fost readmis și i s-a permis să-și ia diploma. S-a specializat în studiul istoriei ruse și în 1885 a obținut diploma de absolvire cu o lucrare cu privire la Starea economiei din Rusia în primul trimestru al secolului al XVIII-lea și reformele lui Petru cel Mare.

În 1890 a devenit membru al Societății Ruse de Istorie și Arheologie de la Moscova. El a ținut prelegeri cu mare succes la un institut de formare a profesoarelor,  iar în 1895 a fost numit profesor la universitate. Aceste prelegeri au fost apoi dezvoltate și publicate în cartea Bazele culturii ruse (3 vol., 1896-1903, tradusă în mai multe limbi). A inițiat o asociație ce milita pentru "lectura universitară de acasă" și, în calitate de primul său președinte, a editat primul volum al programului său editorial, care a fost citit intens în cercurile intelectuale ruse. Când era student Miliukov a fost influențat de ideile liberale ale lui Konstantin Kavelin și Boris Cicerin. Opiniile sale liberale l-au adus în conflict cu autoritățile din domeniul educației și el a fost demis în 1894, după una dintre cele mai mari "revolte" universitare. El a fost încarcerat timp de doi ani la Riazan ca agitator politic.

Când a fost eliberat din închisoare, Miliukov a mers în Bulgaria și a fost numit profesor la Universitatea din Sofia, unde a predat în limba bulgară  cursuri de filozofia istoriei etc. El a fost trimis în Macedonia, care era atunci parte a Imperiului Otoman, și a lucrat acolo într-un sit arheologic. În 1899 i s-a permis să se întoarcă la St. Petersburg. În 1901 a fost arestat din nou pentru că a luat parte la o acțiune de comemorare a scriitorului populist Piotr Lavrov. (Ultimul volum din colecția Bazele culturii ruse a fost, de fapt, finalizat în închisoare, unde a petrecut șase luni din cauza discursului politic pe care l-a ținut.) În 1901, potrivit lui Miliukov, aproximativ 16.000 de persoane au fost exilați din capitală. Următorul ordin, publicat în 1902 de către guvernatorul Basarabiei, este tipic:

Membrii Partidului Constituțional Democratic au renunțat la ideea de a instaura o republică și de a promova o monarhie constituțională. Gheorghi Lvov și Aleksandr Gucikov a încercat să-l convingă pe țar să accepte liberali în noul guvern. În 1907 Miliukov a fost ales în cea de-a Treia Dumă; la un moment dat el a făcut parte din consiliul de administrație al ziarului Reci al partidului. El era unul dintre puținii publiciști din Rusia, care aveau cunoștințe considerabile de politică internațională, iar articolele sale despre Orientul Apropiat par să fi atras un interes considerabil.

Deputat în Duma de Stat
În 1912 el a fost reales în cea de-a Patra Dumă de Stat. Potrivit lui Miliukov, călugărul Grigori Rasputin a devenit în mai 1914 un factor influent în politica rusă. Odată cu izbucnirea Primului Război Mondial în august 1914, Miliukov s-a orientat politic către dreapta, luând în calcul realizarea unei lovituri de stat pentru înlăturarea țarului. El a devenit tot mai naționalist, susținând politicile patriotice de apărare națională bazate pe șovinism social. Era un bun prieten al ministrului de externe Serghei Sazonov. Miliukov a insistat ca fiul său cel mai tânăr să se înroleze voluntar în armată, iar acesta a murit ulterior în luptă. În august 1915 a format Blocul Progresist și a devenit liderul acestuia. După ce a studiat temeinic Balcanii în anii 1890, Miliukov a devenit autoritatea cea mai competentă în ceea ce privea politica din Balcani și a fost un susținător fervent al cuceririi Constantinopolului, fiind numit în batjocură de adversarii săi politici cu porecla "Miliukov de Dardanele". În vara anului 1916, la cererea lui Mihail Rodzianko, președintele Dumei, Aleksandr Protopopov a condus o delegație de membri ai Dumei (printre care și Miliukov) în vestul Europei pentru a consolida legăturile Rusiei cu aliații occidentali din Primul Război Mondial: puterile Antantei. În luna august a ținut o serie de prelegeri la Oxford. În 1 noiembrie 1916 a criticat dur într-un discurs populist  ineficiența guvernului condus de Stürmer.

S-a întâlnit cu profesorul Thomas Garrigue Masaryk la Londra și s-a consultat cu el și cu statul actual al Legiunii Cehoslovace din Rusia la acea vreme.

Revoluția din Februarie

În timpul Revoluției din Februarie Miliukov a sperat păstrarea monarhiei constituționale în Rusia. El a devenit un membru al Comitetului Provizoriu al Dumei de Stat în 27 februarie 1917. Miliukov a vrut ca monarhia să fie păstrată, cu Alexei ca țar și cu Marele Duce Mihail ca regent. În dimineața zilei de 2 martie (O. S.), Marele Duce a aflat că fratele său abdicase în favoarea lui, fără să-l fi informat, și că va fi vizitat în câteva ore de o delegație a Dumei. Întâlnirea cu președintele Dumei Rodzianko, cu prințul Lvov și cu alți miniștri, inclusiv Miliukov și Kerenski, a durat toată dimineața. Deoarece masele nu ar fi acceptat un nou țar și Duma de stat nu putea garanta securitatea lui Mihail, Marele Duce a decis să renunțe la tron. Pe 6 martie 1917, David Lloyd George a oferit precaut un azil în Marea Britanie, la sugestia lui Miliukov, țarului răsturnat de la putere și familiei sale, dar Lloyd George ar fi preferat ca ei să meargă într-o țară neutră.

Rodzianko a publicat un ordin pentru întoarcerea imediată a soldaților în cazărmi și subordonarea lor față de ofițeri. Pentru ei, Rodzianko a devenit total inacceptabil ca prim-ministru, astfel că prințul Lvov, mai puțin nepopular, a devenit președintele noului guvern. În primul guvern provizoriu Miliukov a devenit ministru al afacerilor externe.

Miliukov a trimis britanicilor o cerere oficială pentru eliberarea revoluționarului Lev Troțki din lagărul Amherst din Noua Scoție, după ce britanicii urcaserăt la bordul unui vapor în portul Halifax pentru a-l aresta pe Troțki și alți "socialiști periculoși" care erau în drum spre Rusia de la New York. După ce au primit cererea lui Miliukov britanicii l-au eliberat pe Troțki, care apoi și-a continuat călătoria către Rusia și a devenit unul dintre organizatorii și conducătorii Revoluției Bolșevice care a răsturnat guvernul provizoriu.

El s-a opus cu vehemență cererilor maselor de a face pace cu orice preț și a susținut respectarea alianțelor de război ale Rusiei. După cum scrie în Enciclopedia Britannica 2004, "el era prea inflexibil pentru a avea succes în politica practică". Pe 20 aprilie 1917, guvernul a trimis o notă către Marea Britanie și Franța (care a devenit cunoscut ca "nota lui Miliukov") în care afirma că Rusia își va îndeplini obligațiile față de Aliați și va purta războiul atâta timp cât va fi necesar. În aceeași zi, "mii de soldați și muncitori înarmați au ieșit să demonstreze pe străzile din Petrograd. Mulți dintre ei purtau pancarte cu sloganuri ce chemau la înlăturarea celor zece miniștri burghezi, pentru a pune capăt războiului și pentru a fi numit un nou guvern revoluționar". A doua zi nota lui Miliukov a fost respinsă de miniștrii cabinetului Lvov, punându-se capăt crizei. Pe 29 aprilie 1917 ministrul de război Aleksandr Gucikov a demisionat, fiind urmat de Miliukov pe 2 sau 4 mai. I s-a oferit lui Miliukov un post de secretar de stat la Ministerul Educației, dar a refuzat; el a rămas liderul Partidului Constituțional Democratic și a început să fie atras de ideile contrarevoluționare.

Exil

În 26 octombrie 1917 ziarele partidului au fost închise de către noul regim sovietic. Pe 25 noiembrie 1917 Miliukov a fost ales în Adunarea Constituantă Rusă, cu ocazia primelor alegeri cu adevărat libere din istoria Rusiei. Pe 28 noiembrie, partidul a fost interzis de regimul sovietic și a intrat în clandestinitate. Miliukov s-a mutat de la Petrograd în provincia cazacilor de pe Don. Acolo a devenit un membru al consiliului civil al provinciei. L-a sfătuit pe Mihail Alekseiev din Armata Voluntarilor. Miliukov și Struve au apărat Rusia Mare la fel de ferm ca cei mai reacționari monarhiști. În mai 1918 a plecat la Kiev, unde a negociat cu Înaltul Comandament German pentru a lupta împreună împotriva bolșevicilor. Pentru mulți membri ai Partidului Constituțional Democratic aceasta a fost prea mult: Miliukov a fost forțat să demisioneze de la președinția Comitetului Central al KDP. El a mers în Turcia și de acolo în Europa de Vest, pentru a obține sprijin de la aliații Mișcării Albe, implicați în Războiul Civil Rus. În aprilie 1921 a emigrat în Franța, unde a rămas activ în politică și editat ziarul de limbă rusă Poslednie novosti (Ultimele știri) (1920-1940). În iunie 1921 a părăsit Partidul Constituțional Democratic atunci când a avut loc o sciziune după ce Miliukov le-a cerut exilaților să-și abandoneze speranțele într-o contrarevoluție și să spere mai degrabă într-o ridicare a țărănimii împotriva regimului bolșevic. În timpul unui spectacol de la Filarmonica din Berlin din 28 martie 1922, prietenul său Vladimir Dmitrievici Nabokov, tatăl romancierului Vladimir Nabokov, a fost ucis în timp ce-l proteja pe Miliukov de atacatorii săi. În 1934 Miliukov a fost martor în Procesul de la Berna.

Deși a rămas un adversar al regimului comunist, Miliukov a susținut politica externă a lui Stalin. Pentru a proteja orașul Leningrad, el a comentat următoarele cu privire la Războiul de Iarnă: "mi-e milă de finlandezi, dar eu susțin apărarea guverniei Vîborg".

Miliukov murit în localitatea Aix-les-Bains din Franța. Cândva între 1945 și 1954 trupul său a fost înmormântat în Cimitirul Batignolles din Paris, în sectorul ortodox rus, secțiunea 25, alături de soția sa, Anna Sergheievna.

Lucrări

 LibriVox
 Russia and its crisis (1905)
 Constitutional government for Russia, o cuvântare ținută în formul civic. New York, 14 ianuarie 1908 (1908)
 "Past and present of Russian economics", în Russian realities & problems: Lectures delivered at Cambridge in August 1916, Peter Struve, Harold Williams, Alexander Lappo-Danilevsky și Roman Dmowski, Cambridge, University press, 1917, 229 p.
 Bolshevism: an international danger (1920)
 History of the Second Russian Revolution (1921)
 Russia, to-day and to-morrow (1922)

Referințe

Lectură suplimentară
 Thomas M. Bohn: Russische Geschichtswissenschaft von 1880 bis 1905. Pavel N. Miljukov und die Moskauer Schule. Böhlau, Köln u. a. 1998,
 Бон, Т.М. Русская историческая наука /1880 г. – 1905 г./. Павел Николаевич Милюков и Московская школа. С.-Петербург 2005.
 Melissa Kirschke Stockdale. Paul Miliukov and the Quest for a Liberal Russia, 1880–1918, Cornell University Press, 1996, , 379pp.
 Thomas Riha. A Russian European: Paul Miliukov in Russian Politics, University of Notre Dame Press, 1969, , 373pp.

 Zeman, Zbyněk A. A diplomatic history of the First World War. (1971) pp 207-42.
 Dinah Jansen, "After October: Russian Liberalism as a 'Work in Progress,' 1919-1945," Unpublished PhD Dissertation, Queen's University, Kingston, Canada (2015).
 Макушин А. В., Трибунский П. А. Павел Николаевич Милюков: труды и дни (1859–1904). — Рязань, 2001. — 439 с. — (Новейшая российская история. Исследования и документы. Том 1.). —

Legături externe

 "An Open Letter to Professor P.N. Miliukov", o critică timpurie a liberalismului lui Miliukov realizată de Lev Troțki

Nașteri în 1859
Decese în 1943
Miniștri de externe ai Rusiei
Absolvenți ai Universității de stat din Moscova

Pavel Miliukov


MacDowell is an artist's residency program in Peterborough, New Hampshire. The program was founded in 1907 by composer Edward MacDowell and his wife, pianist and philanthropist Marian MacDowell. Prior to July 2020, it was known as the MacDowell Colony or "The Colony", but its board of directors shortened the name to remove "terminology with oppressive overtones".

After Edward MacDowell died in 1908, Marian MacDowell established the artists' residency program through a nonprofit association in honor of her husband, raising funds to transform her farm into a quiet retreat for creative artists to work. She led the organization for almost 25 years.

Over the years, an estimated 8,300 artists have been supported in residence with nearly 15,000 fellowships, including the winners of at least 86 Pulitzer Prizes, 31 National Book Awards, 30 Tony Awards, 32 MacArthur Fellowships, 15 Grammys, 8 Oscars, 828 Guggenheim Fellowships, and 107 Rome Prizes. The artists' residency program has accepted visual and interdisciplinary artists, architects, filmmakers, composers, playwrights, poets, and writers, both well-known and unknown. Since January 2020, Nell Painter has served as chair of MacDowell, the first woman to hold the position.

History
In 1896, pianist Marian MacDowell bought Hillcrest Farm in Peterborough, New Hampshire, as a summer residence for herself and her husband, composer Edward MacDowell. She had always been careful to give him a quiet room for his work. They found that the New Hampshire landscape enhanced his work of composing music.

The couple formulated a plan to provide an interdisciplinary experience in a nurturing landscape, by creating an institutionalized residential art colony in the area. In 1904, Edward MacDowell began to show signs of an illness that ended his composing and teaching career. He died in 1908.

In 1907, Marian MacDowell deeded their farm to the Edward MacDowell Association and founded the MacDowell Colony. The first guests arrived that year: sisters Helen Farnsworth Mears, a sculptor, and Mary Mears, a writer. Mears wrote about her time on site for The Craftsman in July 1909. MacDowell began by inviting applicants personally, but by the 1920s had consigned the admission process to a committee.

Marian and friends raised funds and found support from industrialist and philanthropist Andrew Carnegie, former U.S. President Grover Cleveland, financier J. P. Morgan, other prominent people, as well as many others across the country. MacDowell said the most consistent support came from women's clubs and professional music sororities (see, for example, the MacDowell Club of New York). At the age of 50, MacDowell began lecturing to women's groups to raise funds, resumed her performing career, and  became a noted interpreter of her husband's work.

Elizabeth Sprague Coolidge organized an effort in 1916 to build and name a studio at MacDowell in memory of her teacher Regina Watson. It was renovated in 1993 and became McDowell's first barrier-free studio that was accessible to everyone.

By 1918, 31 of Isabelle Sprague Smith's students funded the creation of the Isabelle D. Sprague Smith studio. Through the years more separate studios were built. The program continues in 32 studios scattered over  of land.

On March 13, 2020, the MacDowell shut in the face of the COVID-19 outbreak and sent artists and Fellows home. It was the first time the site had shut since the 1938 New England hurricane.

Medal Day
Every year, MacDowell presents the Edward MacDowell Medal to an artist who has made a significant cultural contribution. Residency at MacDowell is not a requirement. In 2019, the 60th Medal was awarded to a visual artist. Medal Day is one of the rare occasions when the site is open to the public. The ceremony includes a keynote speech, after which the artists open their studios to visitors.

Property-tax dispute
MacDowell, a non-profit organization, enjoys the status of a charity, entitling it to exemption from local property taxes, among other things. However, in 2005, the town of Peterborough's selectmen (local-government executives) decided to challenge MacDowell's charitable status and billed the organization for a "payment in lieu of taxes". A lawyer for the town argued that "the Colony certainly benefits its artists-in-residence, but that doesn't strike us as being the general public."

The then-Board of Directors paid the bill, then successfully challenged the charge. A 2007 Superior Court opinion found that the MacDowell Colony, by promoting the arts, was a charitable institution, a ruling that was upheld by the New Hampshire Supreme Court in a subsequent appeal. The appeal court found that "Contrary to the Town's assertions, MacDowell's articles of incorporation oblige it to use its property for its stated charitable purpose."

Awards
In 1962, the site and buildings were designated a National Historic Landmark District.

In 1997, MacDowell Colony was awarded the National Medal of Arts.

Notable works

 Aaron Copland worked there on composing the orchestral suite Appalachian Spring (1944), a 1945 Pulitzer winner.
 Spalding Gray worked on his novel The Impossible Vacation, and later chronicled his experiences in his extended monolog Monster in a Box.
 Leonard Bernstein completed his Mass.
 Thornton Wilder wrote Our Town and The Bridge of San Luis Rey.
 James Baldwin wrote Giovanni's Room.
 Willa Cather wrote Death Comes for the Archbishop.
 DuBose and Dorothy Heyward wrote Porgy and Bess.
 Virgil Thomson worked on The Mother of Us All.
 Alice Walker worked on her first novel and Meridian.
 Michael Chabon wrote The Amazing Adventures of Kavalier & Clay, a 2001 Pulitzer winner. Chabon served as chairman of the board from 2010 to 2020.
 Alice Sebold wrote The Lovely Bones.
 Jonathan Franzen completed The Corrections.

See also

List of National Historic Landmarks in New Hampshire
National Register of Historic Places listings in Hillsborough County, New Hampshire
New Hampshire Historical Marker No. 206: The MacDowell Graves

References

Further reading

 New England Historical Society, "Marian MacDowell Founds the MacDowell Colony"

External links

MacDowell
Records of the MacDowell Colony, Library of Congress

Robin Rausch, "The House That Marian Built: The MacDowell Colony of Peterborough, New Hampshire," American Women: A Library of Congress Guide for the Study of Women's History and Culture in the United States. December 2001. Last updated May 29, 2019.

Artist residencies
Artist colonies
Peterborough, New Hampshire
Buildings and structures in Hillsborough County, New Hampshire
United States National Medal of Arts recipients
American art
1907 establishments in New Hampshire
National Historic Landmarks in New Hampshire
Historic districts on the National Register of Historic Places in New Hampshire

Houses in Hillsborough County, New Hampshire
National Register of Historic Places in Hillsborough County, New Hampshire

MacDowell (artists' residency and workshop)


Turneul masculin de baschet de la Jocurile Olimpice de la Rio de Janeiro s-a desfășurat în perioada 6-21 august.

Statele Unite au câștigat cea de a cincisprezecea medalie de aur după ce au învins Serbia în finală cu 96-66, cea mai mare diferență de la Olimpiada din 1992. Spania a câștigat medalia de bronz după ce a învins Australia cu 89-88.

Calificare

Arbitri
Următorii arbitrii au fost aleși pentru acest turneu.

 Carlos Júlio
 Leandro Lezcano
 Scott Beker
 Vaughan Mayberry
 Guilherme Locatelli
 Cristiano Maranho
 Karen Lauik
 Stephen Seibel
 Zhu Duan
 Sreten Radović
 Natalia Cuello
 Eddie Viator
 Robert Lottermoser
 Anne Panther
 Christos Christodoulou
 Nadege Zouzou
 Hwang In-tae
 Oļegs Latiševs
 José Reyes
 Chahinaz Boussetta
 Ahmed Al-Bulushi
 Ferdinand Pascual
 Piotr Pastusiak
 Roberto Vázquez
 Ilija Belošević
 Damir Javor
 Juan Carlos González
 Borys Ryzhyk
 Steven Anderson
 Lauren Holtkamp

Tragerea la sorți

Tragerea la sorți a avut loc la sediul FIBA, "Casa baschetului" din Mies, Elveția la data de 11 martie 2016. Întrucât cele trei câștigătoare ale Turneelor preolimpice de calificare (TOC) nu erau cunoscute li s-au acordat numele "TOC 1", "TOC 2" și "TOC 3". Urnele stabilite au fost următoarele:

În grupa A au fost trase la sorți Franța TOC 1 și Serbia TOC 2, în timp ce în grupa B, a fost inclusă Croația TOC 3.

Faza grupelor

Grupa A
</noinclude><noinclude>

{{Basketballbox|time=14:15|bg=#eee|place=Carioca Arena 1, Rio de Janeiro|date=10 august 2016
|teamA=
|teamB=
|scoreA=75 |scoreB=''76|report=Boxscore
|Q1=17–26 |Q2=19–14 |Q3=24–17 |Q4=15–19|points1=Raduljica 16
|rebounds1=Jokić 7
|assist1=Teodosić 9
|points2=de Colo 22
|rebounds2=Diaw 9
|assist2=Diaw 9
|attendance=6.901
|referee=Borys Ryzhyk (UKR), Stephen Seibel (CAN), Oļegs Latiševs (LAT)
}}

 Grupa B
</noinclude><noinclude>

 Faza eliminatorie
 Tablou

 Sferturi de finală

 Semifinale

 Meciul pentru medalia de bronz

 Meciul pentru medalia de aur

Statistici
Clasamente individualePuncteRecuperăriPase decisiveAruncări blocateIntercepții'''

Recorduri individuale într-un singur meci

Clasamentul final
Clasamentul final a fost stabilit astfel:
locurile 1–4
rezultatelor meciurilor pentru medaliile de aur și bronz.
locurile 5–8:
Raportul victorii-înfrângeri din grupa preliminară
Locurile în grupele preliminare (ex: Locul 3 din Grupa A este mai sus decât locul 4 din Grupa B.)
locurile 9–10 și 11–12:
locurile 5 din grupa preliminară sunt plasate pe locurile 9–10; locurile 6 plasate pe locurile 11–12
Raportul victorii-înfrângeri din grupa preliminară

Referințe

Legături externe
Site web oficial

2016 în baschet
Baschet la Jocurile Olimpice 2016

Baschet la Jocurile Olimpice de vară din 2016 - Turneul masculin


Britt Hein er en dansk sangerinde. Hun er sangerinde i Big Bandet Blast og synger lead i a capella gruppen Singers. Britt Hein har sunget backingvokal for en række af professionelle sangere bl.a. Sanne Salomonsen, Etta Cameron og Stig Rossen. Endvidere har Britt Hein lagt stemmer og vokal på en række disneyfilm, bl.a. Frost, Skønheden og udyret og Vaiana.

Som solist har hun i 2008 udgivet solo-albummet Sig det som det er på Cope Records.

Ved siden af sit virke som professionel sanger arbejder hun som vokal-coach på bl.a. Københavns universitet Musikvidenskab, Rytmisk musikkonservatorium Kbh og på Anne Rosing Instituttet.

Britt Hein er uddannet fra Rytmisk Musikkonservatorium i København og har den række efteruddannelser indenfor stemme og krop.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sangere fra Danmark

Britt Hein


Connie Smith (nacida con el nombre de Constance June Meador el 14 de agosto de 1941) es una cantante y compositora estadounidense de música country.

Comienza su carrera en 1963 tras ganar un concurso local de talentos cerca de Columbus, Ohio, que atrajo la atención del compositor country Bill Anderson.

Tras grabar varias demos para Anderson comienza a grabar en la RCA Victor Records en 1964.

Discografía
 Connie Smith discography

Filmografía

Premios, nominaciones y honores

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial
 en Grand Ole Opry
 Discografía

Cantantes femeninas de Estados Unidos
Compositores de Estados Unidos
Cantantes de country
Cantantes de góspel
Cantantes de Indiana
Cristianos de Estados Unidos
Compositoras de Estados Unidos
Artistas de RCA Records Nashville

Connie Smith


Triphorinae, subtribus orhideja, dio tribusa Triphoreae. Postoje četiri priznata roda iz Sjeverne i Južne Amerike.

Rodovi
 Monophyllorchis Schltr. (4 spp.)
 Psilochilus Barb.Rodr. (19 spp.)
 Pogoniopsis Rchb.f. (2 spp.)
 Triphora Nutt. (24 spp.)

Izvori

Vanjske poveznice
 African Orchids

Triphoreae

Triphorinae (Plantae)


Alexandra Rexová, née le  à Bratislava, est une skieuse alpine handisport slovaque Elle concourt dans la catégorie B2 des athlètes déficients visuels. Elle remporte un titre paralympique aux Jeux de 2022.

Carrière
Rexová est atteinte de la maladie de Stargardt qui lui a détérioré la vision, depuis l'âge de six ans.

Aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022, elle remporte le titre paralympique sur le Super G malvoyantes, avec sa guide Eva Trajcikova. La veille de cette victoire, elle a terminé au pied du podium de la descente malvoyantes.

Palmarès

Jeux paralympiques

Références

Liens externes

Skieuse alpine handisport slovaque
Sportif aveugle
Championne paralympique de ski alpin
Championne paralympique slovaque
Skieuse alpine aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022
Naissance en août 2005
Naissance à Bratislava

Alexandra Rexová


Pojilo br. 3, američka vestern komedija iz 1967. godine. Smatra ju se komičnim remakeom vesterna Dobar, loš, zao iz 1966. godine.

Sažetak
Profesionalni kockar ubio je konfederacijskog vojnika i zatim je pronašao zemljovid na kojem je upisano mjesto u pustinji na kojem je zakopano ukradeno vojno zlato. Planira otkopati to zlato, no za tim blagom tragaju i drugi.

Američki filmovi
Filmovi 1960-ih
Vesterni
Filmske komedije

Pojilo br. 3 (1967.)


An Festuca balcanica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Boris T. Achtarov, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Markgr.-dann.. An Festuca balcanica in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca balcanica


Ive (; estilizado em letras maiúsculas) é um girl group sul-coreano formado pela Starship Entertainment. O grupo é composto por seis integrantes: Yujin, Gaeul, Rei, Wonyoung, Liz e Leeseo. Ive é reconhecido por suas canções cativantes e exploração de temas de amor próprio.

Elas fizeram sua estreia em 1 de dezembro de 2021, com o single álbum Eleven. Foi seguido logo com o single álbum Love Dive, cujo single se tornou a primeira canção número um de Ive no Circle Digital Chart. Foi o single de melhor desempenho do ano na Coreia do Sul em 2022 e foi premiado como Canção do Ano no Asia Artist Awards, Golden Disc Awards, MAMA Awards e Melon Music Awards. Ive alcançou sua segunda canção número um com o single de seu terceiro single álbum After Like. Em 2023, o grupo lançou seu primeiro álbum de estúdio I've Ive com sucesso comercial. Foi acompanhado por dois singles, "Kitsch" e "I Am", ambos os quais também lideraram o Circle Digital Chart.

Nome

O nome do grupo, Ive, é uma contração de "I have", do inglês "Eu tenho". Alude à ideia de mostrar o que "eu tenho" para o público com confiança, onde ao invés de contar a história de crescimento, o grupo tenta retratar um "girl group completo" desde o início.

História

2018–2021: Atividades de pré-estreia
Wonyoung e Yujin participaram do reality show Produce 48 em 2018. Wonyoung terminou em primeiro lugar e Yujin terminou em quinto lugar, respectivamente, tornando-se membros do girl group temporário Iz*One. Elas promoveram com o grupo até sua dissolução em 29 de abril de 2021.

2021: Introdução e estreia com Eleven
Em 2 de novembro, a Starship Entertainment anunciou que estaria estreando um novo girl group, pela primeira vez desde WJSN em 2016. As membros foram reveladas de 3 a 8 de novembro (na ordem: Yujin, Gaeul, Wonyoung, Liz, Rei, e Leeseo). Em 8 de novembro, Starship revelou que o grupo estrearia em 1 de dezembro, seguido dois dias depois pelo anúncio do título do primeiro single álbum do grupo como Eleven. Em 1 de dezembro, o grupo lançou seu primeiro single álbum, Eleven, liderado pelo single de mesmo nome. O grupo fez sua estreia no Music Bank da KBS2 em 3 de dezembro apresentando "Eleven".

Nas paradas da Billboard datadas na semana de 14 de dezembro, "Eleven" ficou em nono lugar na tabela World Digital Song Sales e ficou nas tabelas Billboard Global 200 e Billboard Global Excl. US por quatorze semanas consecutivas. A canção também liderou a parada Hot Trending Songs da Billboard, estreando no topo da parada Top User Generated Songs da Billboard Japan, e entrou na parada Japan Hot 100. Enquanto isso, Ive entrou na Billboard Artist 100 pela primeira vez. "Eleven" alcançou a posição número dois no Circle Digital Chart e no Streaming Chart.

Em 8 de dezembro, exatamente uma semana após a estreia, Ive ganhou sua primeira vitória em um programa musical no Show Champion da MBC, tornando-se o girl group mais rápido a conquistar o primeiro lugar desde a estreia. "Eleven" venceu em programas musicais 13 vezes, incluindo uma coroa tripla no Music Bank da KBS2, Show! Music Core da MBC e Inkigayo da SBS. Além disso, Eleven registrou o maior número total inicial de vendas de álbuns registrados em sua primeira semana de lançamento, o maior entre os álbuns de estreia de girl groups. O videoclipe de "Eleven" ultrapassou 100 milhões de visualizações em 8 de março de 2022. Insider nomeou "Eleven" como uma das melhores canções de estreia de todos os tempos no K-pop.

2022–presente: Love Dive, After Like, estreia japonesa e I've Ive
Em 5 de abril, Ive lançou seu segundo single álbum, Love Dive, liderado pelo single de mesmo nome. Uma semana após o lançamento, a canção se tornou viral e alcançou 200 milhões de visualizações em seu desafio TikTok. "Love Dive" alcançou o primeiro lugar no Circle Digital Chart. O single também atraiu 28,9 milhões de streams e vendeu 2.800 fora dos Estados Unidos em sua primeira semana completa de rastreamento. Na parada da Billboard de 23 de abril, "Love Dive" alcançou a décima posição no Global Excl. US, tornando-se a primeira canção do grupo a chegar ao top 10. "Love Dive" passou um total de 29 semanas consecutivas na parada da Billboard Global Excl. US. O videoclipe de "Love Dive" ultrapassou 100 milhões de visualizações em 15 de junho. "Love Dive" ficou em 1º lugar na tabela anual do Melon e na tabela anual do Circle Digital. Com o sucesso comercial do grupo, "Love Dive" foi premiada como Canção do Ano em várias premiações, inclusive no MAMA Awards, Melon Music Awards, Golden Disc Awards, e Asia Artist Awards. O grupo também foi premiado como Melhor Grupo Feminino e Melhor Novo Artista no Melon Music Awards, Artista Revelação do Ano no Golden Disc Awards, também ganhou vários prêmios em premiações musicais de fim de ano no Genie Music Awards, Circle Chart Music Awards, Seoul Music Awards.

Em 18 de julho, a Starship Entertainment anunciou que Ive voltaria em agosto com seu terceiro single álbum, After Like. Foi lançado junto com o single principal de mesmo nome em 22 de agosto. "After Like" sampleia o hit icônico "I Will Survive" de Gloria Gaynor. "After Like" ascendeu ao número um no Circle Digital Chart. O videoclipe de "After Like" acumulou 57 milhões de visualizações no YouTube em 3 dias de seu lançamento. "After Like" ascendeu ao número 9 na parada Billboard Global Excl. US. "After Like" tornou-se a primeira canção do grupo a alcançar um Perfect all-kill, uma conquista musical em que uma canção alcança simultaneamente o primeiro lugar nas paradas em tempo real, diárias e semanais de várias plataformas de streaming de música da Coreia do Sul, incluindo MelOn, Bugs, Genie Music e YouTube Music. "After Like" venceu em programas musicais 14 vezes, tornando-se a canção com o maior número de vitórias naquele ano.

Em 10 de agosto, foi anunciado no site oficial japonês de Ive que elas fariam sua estreia no Japão no outono de 2022. Em 8 de setembro, foi anunciado que Ive lançaria a versão japonesa de "Eleven" em 19 de outubro. O videoclipe da versão japonesa de "Eleven" foi pré-lançado em 19 de setembro. Lançado em 19 de outubro, o single álbum Eleven -Japanese version- consistia em "Eleven" e o lado b "Queen of Hearts", a primeira música original em japonês de Ive. O álbum vendeu 88.312 cópias em sua primeira semana na Billboard Japan, e foi certificado ouro pela Associação da Indústria de Gravação do Japão em 19 de novembro.

Em 16 de janeiro de 2023, Ive lançou seu segundo single japonês "Love Dive", uma regravação de seu single coreano de mesmo nome. De 11 a 24 de fevereiro de 2023, Ive embarcou na primeira etapa de sua primeira turnê solo "The Prom Queens", que visitou Seul, Yokohama e Kobe em seis datas esgotadas.

Em 16 de março, foi anunciado que Ive lançaria seu primeiro álbum de estúdio, I've Ive, em 10 de abril. O grupo pré-lançou um single do álbum, intitulado "Kitsch", em 27 de março, que estreou em primeiro lugar no Circle Digital Chart. A canção se tornou a segunda canção a alcançar um Perfect all-kill nas paradas musicais coreanas. Em 24 de março, foi anunciado que o grupo havia assinado com a Columbia Records, uma gravadora da Sony Music, para promoção nos Estados Unidos como parte da Kakao Entertainment, empresa controladora da Starship Entertainment, parceria com a gravadora. Em 1 de abril, foi anunciado que Ive lançaria seu primeiro extended play japonês intitulado Wave em 31 de maio.

Em 10 de abril, Ive lançou seu primeiro álbum de estúdio I've Ive, junto com o single principal "I Am". "I Am" ascendeu ao número um no Circle Digital Chart, tornando-se sua terceira canção a alcançar um Perfect all-kill nas paradas musicais coreanas. Em 11 de abril, a Starship Entertainment anunciou que a integrante Rei suspenderia temporariamente as atividades devido a motivos de saúde. Em 9 de maio, Ive pré-lançou "Wave", o single principal de seu próximo álbum japonês de mesmo nome. Em 26 de maio, a Starship Entertainment anunciou que Rei voltaria do hiato após um mês de inatividade. Em 31 de maio, o primeiro EP japonês de Ive, Wave, estreou em primeiro lugar na parada diária de álbuns da Oricon e, em seguida, estreou em primeiro lugar nas paradas semanais de álbuns da Oricon. Ele também estreou em primeiro lugar na Billboard Japan Hot Albums e foi certificado ouro pela Associação da Indústria Fonográfica do Japão. De 17 de junho a 9 de julho, Ive completou a segunda metade de sua primeira turnê solo "The Prom Queens", que consistiu em seis paradas no Sudeste Asiático e Taiwan. A turnê atraiu um público total de 97.000 espectadores.

Em 27 de julho, foi anunciado que Ive está se preparando para um retorno em outubro.

Outros empreendimentos

Embaixada
Em setembro de 2022, Ive foi nomeado embaixador da "Campanha de Todos" anual da Cruz Vermelha Coreana para promover o voluntariado. Em junho de 2023, Ive se tornou embaixador da Puma na Ásia e no Pacífico.

Endossos
Em agosto de 2022, Ive apareceu como modelo para o "V Coloring" da SK Telecom, um serviço de toque de chamada de vídeo baseado em assinatura. Em janeiro de 2023, Ive foi selecionado como modelo para o "2023 Pepsi Project", uma colaboração entre Starship Entertainment e Pepsi. Em 13 de julho de 2023, Ive lançou o single promocional "I Want" em colaboração com a Pepsi. Em 21 de janeiro de 2023, Ive foi escolhido como o novo modelo da Papa John's Pizza. Em abril de 2023, Ive se tornou modelo para o chá de seda de milho da Kwangdong Pharmaceutical.

Filantropia
Em 14 de fevereiro de 2023, Ive e Starship Entertainment doaram ₩150 milhões para esforços de emergência em relação aos terremotos na Turquia e na Síria.

Impacto
Em janeiro de 2022, Ive foi eleito o artista de K-pop mais esperado do ano por 31 dos especialistas de agências musicais mais populares de diferentes empresas de entretenimento.

Em novembro de 2022, como parte de seu 18º ano de publicação, JoyNews24 conduziu uma pesquisa com 200 funcionários da indústria do entretenimento para determinar o "Artista do Ano", para o qual Ive ficou em primeiro lugar na lista. No mesmo mês, o Shibuya109 Lab, que é um instituto de marketing para jovens administrado pela Shibuya109 Entertainment no Japão, realizou uma pesquisa com um relatório intitulado "Next Generation K-Pop Idols" para mulheres de 15 a 24 anos. Ive ficou em primeiro lugar na lista, mencionando a atenção por sua música, moda e pose.

Em dezembro de 2022, Ive foi eleito o "Melhor Cantor do Ano" e ficou em segundo lugar como "Revelação do Ano" por executivos de 33 funcionários da música pop de várias empresas de entretenimento. No mesmo mês, o Zsouken Research Institute conduziu uma pesquisa para o segundo semestre de 2022 sobre quem são os artistas mais populares no Japão para a Geração Z, na qual Ive ficou em quinto lugar, o ato mais alto fora do Japão, obtendo 12,3% dos votos entre 120.000 participantes. Ive também estava listado no Korea Power Celebrity 40 da Forbes.

Integrantes
 Gaeul (), nascida Kim Ga-eul () em  em Bupyeong, Incheon, Coreia do Sul. É vocalista e rapper.
 Yujin (), nascida An Yu-jin () em  em Cheongju, Coreia do Sul. É líder, vocalista e dançarina.
 Rei (), nascida Naoi Rei () em  em Nagoia, Aichi, Japão. É vocalista e rapper.
 Wonyoung (), nascida Jang Won-young em  em Seul, Coreia do Sul. É vocalista.
 Liz (), nascida Kim Ji-won em  em Jeju, Coreia do Sul. É vocalista.
 Leeseo (), nascida Lee Hyun-seo em  em Seul, Coreia do Sul. É vocalista.

Discografia

 I've Ive (2023)

Videografia

Videoclipes

Other videos

Filmografia

Reality shows

Concertos e turnês

Ive The 1st Fan Concert "The Prom Queens"

Prêmios e indicações

Listicles

Notas

Ligações externas
  (em coreano)
  (em japonês)

Artistas da Starship Entertainment
Sextetos musicais
Grupos de ídolos da Coreia do Sul
Bandas de K-pop
Girl groups da Coreia do Sul
Bandas formadas em 2021
Fundações na Coreia do Sul em 2021
Bandas multinacionais

Ive


Vperiod (Вперёд, también transcrito como Vperyod o como Vpered, traducción: "adelante") puede referirse a:
 Vperiod, localidad rusa del raión de Apsheronsk, krai de Krasnodar;
 Vperiod, localidad rusa del raión de Novopokróvskaya, krai de Krasnodar;
 Vperiod, localidad rusa del raión de Tijoretsk, krai de Krasnodar; o
 Vperiod, periódico ruso.

Vperiod


Robert Smith (c. 16 October 1689 – 2 February 1768) was an English mathematician.

Life

Smith was probably born at Lea near Gainsborough, the son of John Smith, the rector of Gate Burton, Lincolnshire and his wife Hannah Cotes. After attending Queen Elizabeth's Grammar School, Gainsborough (now Queen Elizabeth's High School) he entered Trinity College, Cambridge, in 1708, and becoming minor fellow in 1714, major fellow in 1715 and senior fellow in 1739, was chosen Master in 1742, in succession to Richard Bentley. From 1716 to 1760 he was Plumian Professor of Astronomy, and he died in the Master's Lodge at Trinity.

In February 1719 he was elected a Fellow of the Royal Society.

Besides editing two works by his cousin, Roger Cotes, who was his predecessor in the Plumian chair, he published A Compleat System of Opticks in 1738, which gained him the sobriquet of Old Focus, and Harmonics, or the Philosophy of Musical Sounds in 1749.

Smith never married but lived with his unmarried sister Elzimar (1683–1758) in the lodge at Trinity College. Although he is often portrayed as a rather reclusive character, John Byrom's journal shows that in the 1720s and 1730s Smith could be quite sociable. Yet ill health, particularly gout, took its toll and severely inhibited his academic work and social activities. He died at the lodge on 2 February 1768, and on 8 February he was buried in Trinity College Chapel, the funeral oration being delivered by Thomas Zouch.

According to the Oxford Dictionary of National Biography, Smith helped to spread Isaac Newton's ideas in Europe and "Newton's successes in optics and mechanics dominated Smith's scientific career".

The Smith Fund
In his will Smith left £3500 South Sea stock to the University of Cambridge. The net income on the fund is annually divided equally between the Smith's Prize and the stipend of the Plumian Professor.

Books

 Robert Smith, Harmonics, or, The Philosophy of Musical Sounds, Printed by J. Bentham, and sold by W. Thurlbourn, 1749.

References

The Master of Trinity at Trinity College, Cambridge

External links
 "Robert Smith, author of 'A Compleat System of Opticks', 1738." Peter Abrahams, ed. The history of the telescope & the binocular (2005)
 OR4-A1765.43: Enharmonic chamber organ, Thomas Parker. London, c.1765. Russell Collection of Early Keyboard Instruments, University of Edinburgh.
 "Robert Smith's 'Equal Harmony' and the harpsichord built for it by Jacob Kirckman." Grant O'Brien. Conference on the Historical Background to the New "Handel" Organ in St Cecilia's Hall. Russell Collection of Early Keyboard Instruments, University of Edinburgh. (1998)
 Dr. Robert Smith's comments on John Harrison's musical tuning ideas, from Harmonics (1749)

 Robert Smith's (1778) The elementary parts of Dr. Smith's compleat system of opticks – digital facsimile from the Linda Hall Library

18th-century English mathematicians
English music theorists
Masters of Trinity College, Cambridge
Fellows of the Royal Society
1689 births
1768 deaths
People educated at Queen Elizabeth's High School
Vice-Chancellors of the University of Cambridge
Fellows of Trinity College, Cambridge
Plumian Professors of Astronomy and Experimental Philosophy

Robert Smith (mathematician)


Benlik yitimi, insanın kendini benliğinden sıyrılmış olarak görmesi, duymasıdır.

Çeşitli şekilleri vardır: kendini yabancı sayma duygusu, bedensel veya ruhsal kişiliğin yitimi ve gitgide tüm şahsiyetin değişmesi. Bu hastalık bir şizofreni belirtisidir. Bazı hallerde bunu psikasteni hastalarının kendini noksan görme duygusundan ayırt etmek güçtür. Benlik bireyin kendini algılaması, değerlendirmesi ve yorumlamasıdır.

Psikolojik hastalıklar

Benlik Yitimi


d'Alexandrie (Copte) est un  patriarche copte d'Alexandrie du  au .

Notes et références

Bibliographie

Patriarche d'Alexandrie
Décès en 1363
Pape copte orthodoxe du XIVe siècle

Marc IV d'Alexandrie (Copte)


Tomsits ist der Familienname folgender Personen:

 Rudolf Tomsits (1946–2003), ungarischer Jazzmusiker
 Sandy Tomsits (* 1967), österreichische Regisseurin, Dramaturgin und bildende Künstlerin

Tomsits


Les muscles élévateurs des côtes (ou muscles surcostaux ou muscles suscostaux selon l'ancienne dénomination), au nombre de douze de chaque côté, sont de petits faisceaux tendineux et musculaires situés entre les côtes le long de la colonne vertébrale.

Origine
Ils s'insèrent sur les apophyses transverses de l'ensemble de vertèbres de la septième vertèbre cervicale  à la onzième vertèbre thoracique.

Trajet
Les faisceaux partent vers le bas et latéralement comme les fibres des muscles intercostaux externes. Ces faisceaux sont nommés muscles courts élévateurs des côtes.

Les quatre muscles inférieurs partant de T8 à T11 possèdent un deuxième faisceau plus long : les muscles longs élévateurs des côtes.

Terminaison
Ils se terminent sur la surface externe de la côte sous-jacente pour les muscles courts, la deuxième côte sous-jacente pour les muscles longs.

Ces points d'insertion se situent entre le tubercule et l'angle vertébral de la côte.

Vascularisation

Innervation
Ils sont innervés par le rameau postérieur du huitième nerf spinal cervical et les rameaux postérieurs des nerfs spinaux thoraciques.

Fonction
En agissant sur les côtes, ils contribuent à :

 l'extension de la colonne vertébrale.
 l'inclinaison latérale de la colonne vertébrale.
 la rotation de la colonne vertébrale.

Ils interviennent lors d'une inspiration profonde.

Références

élévateur des côtes

Muscle élévateur des côtes


Valentin Coposu, alternativ Valentin Copoș, (n. 1 noiembrie 1886, Deleni, Sălaj - d. 28 iulie 1941, Coșlariu) a fost un protopop român unit (greco-catolic), delegat la Alba Iulia, tatăl lui Corneliu Coposu.

Valentin Coposu a urmat studiile gimnaziale la Liceul Minoriților din Șimleu, unde a beneficiat de o scutire de taxe din partea cardinalului Lőrinc Schlauch. Ultimii ani de liceu i-a absolvit la Liceul de Stat din Baia Mare. După bacalaureat a studiat teologia la Universitatea din Budapesta. A fost hirotonit preot în data de 12 decembrie 1909.

După hirotonire a condus timp de peste 30 de ani parohia Bobota.

Note

Bibliografie
Marin Pop, Monografia familiei Coposu, Editura Caiete Silvane, Zalău, 2014.

Vezi și
Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Listă de nume românești de origine maghiară

Legături externe
 Protopopul Valentin Coposu

Nașteri în 1886
Decese în 1941
Oameni din județul Sălaj
Români greco-catolici
Protopopi români

Valentin Coposu


قائمة ببطولات ويمبلدون لسنة 1926:

فردي رجال

 جان بورترا هزم  هاورد كاينسي . النتيجة: 8-6 6-1 6-3

فردي سيدات

 كيتي ماكين جودفري هزمت  ليلي دي ألفاريس. النتيجة: 6-2, 4-6, 6-3

مراجع

بطولة ويمبلدون 1926
أحداث 1926 الرياضية في لندن
أحداث يوليو 1926 الرياضية
أحداث يونيو 1926 الرياضية
كرة المضرب في 1926

بطولة ويمبلدون 1926


Das Elchfell, die Elchhaut oder Elchdecke, das abgezogene Fell des Elches, ist ein Handelsartikel. Es wird vor allem enthaart und gegerbt als Leder genutzt. Das harte Elchfell kann zwar zu Pelzen verarbeitet werden, allerdings ist die Haltbarkeit wegen der hohen Brüchigkeit des Haars begrenzt. Der Elch ist die größte heute vorkommende Art der Hirsche. Sein Lebensraum erstreckt sich über Nordeuropa, Nordasien und Nordamerika. Er wird von der IUCN als "nicht gefährdet" eingestuft.

Die Elchjagd wird heute unter anderem in Schweden, Norwegen, dem Baltikum, Russland, Kanada und den Vereinigten Staaten ausgeübt. Als Begründung wird der Naturschutz angegeben, insbesondere der Waldschutz. Das Elchfleisch wird gegessen.

Fellstruktur

Die Größe der Elchfelle ist sehr unterschiedlich. Die aus dem Osten Europas kommenden Felle sind größer als die westlichen; die Felle männlicher Tiere sind deutlich größer als die der weiblichen. Die Kopfrumpflänge beträgt bis zu 270 Zentimeter, die der ostsibirischen Elche bis über 300 Zentimeter. Der behaarte Schwanz ist 12 bis 13 Zentimeter lang. Die Ohren sind breit, länglich oval und laufen an den Enden etwas spitz zu. Die Beinlänge bei europäischen Elchen beträgt 90 bis 110 Zentimeter, bei Alaska-Elchen etwa zehn Zentimeter mehr.

Die Fellfarbe ist kräftig schwarzbraun bis fast schwarz, die Läufe sind etwa von der Hälfte des Unterschenkels beziehungsweise Oberarms an silbrig hellgrau. Als Paarhufer fehlt beim Elch der bei allen Einhufern über den Hinterbeinen vorhandene "Rossspiegel". Das Haar an der Schnauze ist hellgrau oder weißlich. Zwischen der Färbung des Sommerfells zum Winterfell bestehen keine wesentlichen Unterschiede. Das Sommerhaar ist jedoch dunkler, fast schwarz. Da sich die Spitzen der nachschiebenden Grannenhaare später abnutzen, wird die Färbung zum Winter hin heller (trüb bräunlich).

Das Fell der Jungtiere ist sehr weich, dicht und meist von gleichmäßiger rötlicher bis brauner Farbe. Der erste Fellwechsel findet bereits nach drei Monaten statt.

Die Grannenhaare sind dick, grob und leicht gewellt; insbesondere die Winterhaare enthalten große, mit Luft gefüllte Hohlräume und sind deshalb brüchig. Die längsten Haare weist der Rumpf auf (etwa 10 Zentimeter, am Rückgrat noch länger und am Widerrist sogar 16 bis 20 Zentimeter) sowie im oberen Bereich des Halses (Mähnenbildung), die kürzesten an den Beinen. Die Beinhaare weisen eine Besonderheit auf, sie sind nur bogenförmig gekrümmt und viel elastischer und stabiler als das Körperhaar. Bei beiden Geschlechtern findet sich ein Kinnbart, der am größten bei Elchen zwischen dem 3. und 5. Lebensjahr ist. Er ist dann durchschnittlich 20 bis 25 Zentimeter lang. Einzelne Individuen haben einen deutlich längeren Bart, bei älteren Elchen kann er fast verschwunden sein. Nur das Winterkleid hat auch eine Unterwolle.

Der Haarwechsel findet einmal im Jahr während des Frühjahrs statt. Der Beginn des Haarwechsels ist abhängig vom jeweiligen Verbreitungsgebiet. In Mittelrussland beginnt er im April und dauert bis Juli. Die Grannenhaare fallen ab Ende März/Anfang April aus, die Unterwolle von der zweiten Aprilhälfte an. Der Höhepunkt der Haarung ist im April/Mai, bei kälberführenden weiblichen Tieren später (bis Mitte Juli). Ab August bildet sich wieder eine Unterwolle, im selben Monat schiebt das Grannenhaar nach. Im Oktober ist das Wachstum des Winterhaares abgeschlossen.

Die für die Pelzverarbeitung besten Felle fallen nach Abschluss des Haarwechsels im Oktober an, die Sommerdecken sind meist durch Dassellarven beschädigt.

Geschichte, Handel, Verwendung

Bei den alten Nordvölkern spielte der Handel mit Elch- beziehungsweise Elenfellen wohl nur eine geringe Rolle. In relativ später Zeit wird zwar oft erwähnt – wie wahrscheinlich bereits Plinius der Ältere (ca. 23–79 n. Chr.) berichtet hatte – "aus des Elches Kleidung" vor allem Kriegskleidung hergestellt wurde, "im Westen galt die Elchhaut als hieb- und stichfest, und ein Koller aus ihr wurde einem Harnisch gleichgewertet". Es sei aber nicht wahrscheinlich, dass die Verwendung einer solchen Kriegskleidung irgendwann besonders verbreitet gewesen sei; bevorzugt für die Lederpanzerung wurden Büffel-, Rinder- und Wisentfelle.

Alexander Mackenzie schrieb über einen Eingeborenstamm in Nordwestamerika: "Sie kleiden sich in Röcke aus Biber- und Murmeltier-Fellen und Rentier- und Elchhäuten, die unten mit Troddeln verziert sind". Auch benutzten die Indianer das kräftige Leder des amerikanischen Elches, englisch "Moose", zur Anfertigung von Fußbekleidung. Während die Jagd den Männern oblag, war das Zurichten von Häuten, wie auch die Verarbeitung des Fleisches, allgemein Frauensache. In den "Unterhaltungen aus der Naturgeschichte" von Gottlieb Tobias Wilhelm aus dem Jahr 1808 heißt es: "Die nordamerikanischen Wilden verstehen die Kunst, die Häute ihrer Elenthiere vermittelst des Gehirns, des Marks und des Unraths aus den kleinen Gedärmen so zu bereiten, daß sie zwar schmutziger, aber besser und weicher werden, als die von den Weißgerbern gefärbten. Sie haben den Vorteil, daß die Nässe sie nicht hart und brüchig macht. […] Ihnen dient die Elenhaut als Bette, als Dach ihrer Hütte, als Anzug und als Fußbekleidung. Mit ihr umwickeln sie die Füße, und schnüren diese Stiefel mit den Sehnen dieses Thieres zu. Die Leichtigkeit und Weichheit derselben ist Ursache, daß sie nie wund gehen und die weitesten Wege mit großer Schnelligkeit zurücklegen".

Im Mittelalter waren Elchfelle eine gesuchte Ware. So hat der Große Kurfürst noch von 1656 an streng darauf geachtet, dass alle ostpreußischen Elchhäute zubereitet, gegerbt und zu Kollern für seine Reuterregimenter (Reiterregimente) verarbeitet wurden. Eine Verwendung zu anderen als zu Militärzwecken durfte nicht mehr stattfinden. Auch noch später schätzte man Elchleder wesentlich höher als anderes Wildtierleder. So ließ Kaiser Paul I. in Russland einen förmlichen Vernichtungskrieg gegen die Elche führen, um die nach seiner Ansicht zur Beinkleidung seiner Reiter unbedingt erforderlichen Elenhäute zu erhalten. Die teilweise rücksichtslose Nachstellung fiel wohl umso leichter, als dass der Elch als ein besonders großer Waldschädling galt.

Die bei der Gerbung zu Leder abfallenden Haare wurden für Polsterzwecke verwendet. Aus den ganzen Füßen verfertigte man in Preußen Guéridons, kleine Beistelltischchen, oder es wurden Becher und Pokale aus den Vorderhufen geschnitzt. In Erbschaften gehörten "Elendsklauen" zum Hausrat und somit zum Erbteil der Braut, wenn sie mit "Oehren oder Gehenken" versehen waren. Auch drehte man aus den Hufen Ringe, als "Krampfringe" sollten sie vor Muskelkrampf bewahren, sowie Amulette oder man zermahlte es zu Heilpulver, das zum Beispiel gegen Fallsucht, die Epilepsie helfen sollte. Weitere Verwendung waren Degengehenke, Karabinerriemen, das Leder junger Elche für Sättel, lederne Kissen, Hosen und Handschuhe. In Breslau und Wien wurde viel für die kaiserliche Reiterei verbraucht. Aus den Häuten ungeborener Kälber von trächtig erlegten Tieren wurden feine Handschuhe hergestellt, offensichtlich Fäustlinge:

Das Gerben des Leders besorgten die Sämisch- und Weißgerber. Neben Amerika und Europa kam ein beträchtlicher Teil der Elchhäute um 1777 aus Sibirien. Die sibirischen Tungusen, Jakuten und Inkagiren schnitten die Elchhäute in zwei Teile und machten daraus die sogenannten "Polowinki", die ein sehr weiches, bequemes und dauerhaftes Material für "Beinkleider, Camisölern und Colleten" darstellten. Es gab zwei Sorten, die geräucherten und die ungeräucherten. Die geräucherten hatten zwar nicht so eine schöne gelbe Farbe wie die ungeräucherten, vertrugen aber ganz besonders gut die Nässe und wurden nach dem Trocknen nicht hart. Die Tungusen besorgten das Räuchern auch schon mal dadurch, dass sie mit den Häuten ihre Hütte verkleideten und das Räuchern durch das Stuben- und Herdfeuer nebenher erledigen ließen. Das Elchleder der Tungusen galt als so hervorragend, dass es ihnen gestattet war, damit ihre Tributzahlungen zu leisten.

Aus den haarbelassenen Elchdecken wurden in der letzten Zeit ihrer Verarbeitung zu Kleidung mit nach außen gekehrter Fellseite Reisepelze gearbeitet; mit dem Haar nach innen Oberpelze mit Kapuzen, Mützen, Handschuhe sowie Unterlagen und Vorleger.

Rehfelle, Hirschfelle, Rentierfelle und Elchfelle haben Röhrenhaare, die wegen ihrer Struktur leicht brechen. Heute finden Elchfelle neben der Nutzung zu Leder daher wohl nur noch in ganz geringem Umfang in ihrer natürlichen Form als Bodenteppich Verwendung. Wegen der geringen Strapazierfähigkeit wird vom Handel eine ausschließliche Nutzung zu Dekorationszwecken empfohlen.

In Schweden wurden um 2008 nach Angabe der Naturschutzbehörde jährlich etwa 90.000 Elche erlegt. Inwieweit und wofür deren Häute genutzt wurden, machte die Behörde bei dieser Veröffentlichung keine Angabe.

Schwedische und norwegische Elchhäute (1956)
Im Jahr 1956 wurde das Sortiment der mit Salz konservierten, rohen schwedischen Elchhäute nach Gewicht in drei Sorten gehandelt, von 16/18 Kilogramm bis 22/24 Kilogramm und schwerer.

Da die Größe der Häute unterschiedlich ist, konnte es vorkommen, dass sich bei einem Bogengewicht (ein Durchschnittsgewicht) von beispielsweise 24 Kilogramm sowohl Häute von 18 Kilogramm wie auch solche von 30 Kilogramm in einer Partie befanden, es sei denn, dass stattdessen ein laufendes Gewicht vereinbart worden war.

Die Elchhäute waren verhältnismäßig gut abgezogen, hatten aber teilweise Schusslöcher im Kern und/oder Abfall. Kleine vereinzelte Scheuer- oder Schleifstellen mussten vom Käufer auch in der I. Qualität akzeptiert werden. Die Felle wurden ohne Kopf und kurzbeinig geliefert. Der Kopf wurde in gerader Linie direkt hinter den Ohren abgeschnitten, die Beine unter dem Knie.

Fellfehler konnten sein: Haarlässigkeit in unterschiedlich großen Flächen; Narbenschäden, tiefe Schnitte, kleine oder große Löcher und Rostflecke, alles jeweils in unterschiedlichem Ausmaß.

Die Saison für die Anlieferung der schwedischen Elchhäute geht von Oktober bis Januar. Sie kommen einzeln gebündelt in den Handel. Entweder wurde die I. und die II. Sorte kombiniert oder aber separiert und extra angeliefert. Die III. Sorte wurde immer besonders gekennzeichnet.
Ganz vereinzelt wurden außer den gesalzenen Elchhäuten auch getrocknete Häute nach den gleichen Sortierungsbestimmungen gehandelt.

Die Lieferungsbedingungen für schwedische Elchhäute fanden für die aus Norwegen keine Anwendung. In der Stellung sind diese etwas gedrungener. Norwegische Elchhäute wurden langbeinig und mit Köpfen angeliefert. Sie waren etwas schlechter abgezogen als die schwedischen.

Zahlen und Fakten
 "Elenhäute [Elchhäute] wurden etwa 5000 Stück jährlich aus Archangel exportirt, im Jahre 1670 aber wurden 42 Stück gegerbte Elenhäute über Archangel für die im russischen Dienste befindlichen ausländischen Offiziere importirt."
 Etwa um 1800 (?) kam Russland seinen Subsidien-Verpflichtungen gegenüber Österreich nach, indem es eine Sendung Rauchwaren nach Wien schickte, bestehend aus:
 75 Elenhäute im Wert von 75,- Rubel
 1009 Zimmer = 40.360 Stück Zobelfelle im Wert von 28.907,- Rubel
 1 Zimmer = 40 Stück Zobelfelle im Wert von 400,- Rubel
 519 Zimmer = 2076 Marderfelle im Wert von 5190,- Rubel
 120 Schwarzfuchsfelle im Wert von 565,- Rubel
 300 Biberfelle im Wert von 2708,- Rubel
 1000 Wolfsfelle im Wert von 530,- Rubel

Weblinks

Einzelnachweise

Pelzart

Elchfell


Autodrom Internazionale del Mugello je trkača staza, smještena u mjestu Mugello kraj Firence u Italiji, te je trenutno domaćin Velike nagrade Toskane u Formuli 1. Iako je ime 'Mugello' povezano s utrkivanjem u toskanskom području još od 1914. otkad su se vozači utrkivali na 61 kilometar dugoj cestovnoj stazi, današnja staza Mugello otvorena je u lipnju 1974. dok ju je Ferrari kupio 1988.

Konfiguracija staze
Staza je smještena u toskanskim brdima i zato ima velike promjene visine tijekom 5245 metara dugoga kruga, te je prilično uska i neravna. Ukupno je 15 zavoja, devet desnih i šest lijevih, koji su pretežno srednje brzi i brzi, bez uskih šikana, vrlo sporih ukosnica ili velikih zona kočenja, a dva najbrža zavoja su Arrabbiata 1 i 2. Konfiguracija staze je tehničke prirode jer je svaki zavoj ključan iz različitih razloga. U nizu zavoja San Donato – Luco – Poggio Secco na početku kruga, ključno je zadržavanje što je moguće veće brzine u vrhu zavoja i postizanje idealne linije jer je izlaz iz jednoga ulaz u drugi zavoj. Posljednji zavoj Bucine, srednje brzi lijevi zavoj, važan je jer vodi na vrlo dugi startno ciljni pravac dug 1141 m na kojem su brzine veće od 320 km/h.

Asfalt staze Mugello vrlo je agresivan, ali i pruža puno prianjanja, dok puno srednje brzih i brzih zavoja velikoga radijusa izuzetno opterećuje gume koje se brzo troše i potencijalno pregrijavaju, posebno s velikim količinama goriva. Staza je posljednji puta dobila novi asfalt 2011. Mugello puno više opterećuje prednje gume jer nema sporih zavoja koji jako opretećuju stražnje gume na snažnim ubrzanjima, a najviše je opterećena prednja lijeva guma.

Izvori

Vanjske poveznice
Mugello – StatsF1

Mugello
Mugello
Mugello
Mugello
Športski objekti u Italiji

Autodrom Internazionale del Mugello


සවිපව්පටියක් ( ක්‍රේටොස්  "ශක්තිය") යනු මහාද්වීපික ශිලාගෝලයෙහි පැරණි සහ ස්ථායි කොටසකි. මහාද්වීපයන් ලක්වන්නාවූ ඒකාබද්ධයන් හා පැළුම් වක්‍රයන්ට පාත්‍රවී එනමුදු නොනැසී පවතින්නාවූ සවිපව්පටි සාමාන්‍යයෙන් පවතින්නේ භූකාරක තැටියන්ගේ අභ්‍යන්තරයෙහිය. ඒවා ලාක්ෂණික වශයෙන් සමන්විත වී ඇත්තේ පුරාතන ස්ඵටිකරූපී මූල පාෂෘණ වලින් වන අතර, වඩාත් කණිෂඨ අවසාදිත පාෂාණ විසින් ආවරණය කොට තිබිය හැක. ඒවාට ඝන කබොල්ලක් ඇති අතර පෘථිවියෙහි ප්‍රවරණය දක්වා කිලෝමීටර සිය ගණනක් පමණ දිවෙන ශිලාගෝලමය මූලයන් ඒවා සතු වෙයි.

සවිපව්පටිය


An Carpha angustissima in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henri Chermezon. An Carpha angustissima in nahilalakip ha genus nga Carpha, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carpha

Carpha angustissima


Peter Berg (født 11. marts 1964}  er en amerikansk filminstruktør, skuespiller, producent og manuskriptforfatter. Han har blandt andet instrueret filmene Very Bad Things (1998), The Rundown (2003), Friday Night Lights (2004), The Kingdom (2007) Hancock (2008), Battleship (2012) og Lone Survivor (2013).

Kildeangivelser

Eksterne henvisninger

Filmskuespillere fra USA
Filminstruktører fra USA
Personer fra New York City
Skuespillere fra New York

Peter Berg


El calzadito turquesa, colibrí pantalón de garganta azul, zamarrito gorjiturquesa, zamarrito gorgiturquesa o calzoncitos gorgiturques (Eriocnemis godini) es una especie de ave apodiforme de la familia Trochilidae posiblemente extinta que habitaba en Ecuador y Colombia.

Descripción

Según los pocos ejemplares conocidos, tiene una longitud total de 10 a 11 centímetros. El plumaje del macho es predominantemente verde, con la garganta color azul turquesa. Ambos sexos tienen azul violeta la cola y las cubiertas de las alas, y un pico negro y lacio. El dorso y la parte principal de las áreas inferiores son de color verde y oro brillante en los machos. La grupa, cola y cubierta de las alas son de color verde azulado. La garganta es de color azul violeta pálido y la cola bifurcada es de color negro azulado. La hembra carece de los parches de la garganta, su plumaje es menos iluminado y el vientre de más oro. Al igual que todos los puffleg tiene piernas llamativas y bocanadas de densos penachos blancos.

Debate taxonómico

El calzadito turquesa es tema de debate taxonómico, al menos en parte debido a su estado y los pocos ejemplares conocidos. Graves (1996) supuso que podría ser un híbrido entre E. vestita y Eriocnemis una especie indeterminado, mientras que Ridgely (2001) sugiere que lo ve como subespecie de la E. vestita.

Distribución y estado

Este colibrí sólo es conocida por seis especímenes que fueron recolectados en el . Sólo el tipo de espécimen desde 1850 tiene un lugar conocido, siendo desde el valle de Los Chillos, llanuras del Guayllabamba, Ecuador, a una altitud entre 2.100 y 2.300 metros. Dos pieles son simplemente etiquetados como "Bogotá" —una práctica común en el  y no necesariamente relacionados directamente con la localidad actual donde fueron tomadas—. Se ha sugerido que estos dos "Bogotá" se originó a partir de muestras de Pasto en Nariño, Colombia.

Prácticamente todos los hábitat que suponen en el tipo de localidad han sido destruidos. Sólo unos pocos restos se dejan en la ladera empinada del lado de la corriente cortes en la cuenca del árido superior Guayllabamba.

Después de un avistamiento confirmado en 1976, se realizó una encuesta en 1980, pero esta no tuvo éxito.

Referencias

Enlaces externos
 BirdLife factsheet - Turquoise-throated Puffleg
 Print by John Gould

Aves extintas de América del Sur
godini
Aves extintas en periodo histórico
Taxones descritos por Jules Bourcier
Animales extintos descritos en 1851

Eriocnemis godini


Forest Hill is a suburb of Melbourne, Victoria, Australia, 18 km east of Melbourne's Central Business District, located within the City of Whitehorse local government area. Forest Hill recorded a population of 10,780 at the 2021 census.

Forest Hill was recently ranked 93rd on Melbourne's most liveable suburb list, which was higher than other nearby popular suburbs such as Bentleigh, Mount Waverley and Glen Waverley.

The suburb is primarily made up of low to medium density residential housing.

History
Forest Hill Post Office opened on 1 March 1874 in the then rural area. It closed in 1895, reopened in 1902 and closed in 1976. The Forest Hills Centre office opened in 1965 shortly after the centre opened and was renamed Forest Hill in 1985.

Until 1994, Forest Hill was a part of the City of Nunawading local government area, but in December 1994 became part of the City of Whitehorse following the amalgamation of the former cities of Box Hill, Victoria and Nunawading.

Demographics
In the 2016 census the population of Forest Hill was 10,626, approximately 52.5% female and 47.5% male.

The median/average age of the people in Forest Hill is 40 years of age.
56.6% of people living in the suburb of Forest Hill were born in Australia. The other top responses for country of birth were China (excludes SARs and Taiwan) 9.8%, India 3.4%, Malaysia 2.8%, Vietnam 2.4% and England 2.2%.

In Forest Hill 57.4% of people only spoke English at home. Other languages spoken at home included Mandarin 11.0%, Cantonese 6.8%, Greek 2.9%, Vietnamese 1.7% and Italian 1.7%. 47.6% of Forest Hill households spoke a language other than English.

The religious makeup of Forest Hill is No Religion, so described 33.1%, Catholic 20.2%, Not stated 7.6%, Anglican 7.5% and Buddhism 6.2%. Christianity was the largest religious group reported overall (50.8%) (this figure excludes not stated responses).

The median individual income is $582 per week and the median household income is $1344 per week.

The median rent in Forest Hill is $360 per week and the median mortgage repayment is $1950 per month.

Industry
Fremantle Media's Melbourne production facilities are located on Hawthorn Road Forest Hill, where the soap opera Neighbours is produced.

Education
Forest Hill has one school located within the suburb, Parkmore Primary School. Other public and private schools are located nearby in adjoining suburbs and within short walking distance: Burwood Heights Primary School, Forest Hill Secondary College, Emmaus Catholic College and St. Timothy's Catholic Primary School.

Sport
Local sport includes many regular events and team sports. The suburb has an Australian Rules football team, the Forest Hill Zebras, competing in the Eastern Football League.

Nunawading Aqualink is located within the suburb, (Husband Road) containing an indoor, olympic-size swimming pool and children's pool. It also has a football Club The Forest Hill Zebras (Australian Rules Div. 4 Eastern Football League) at the Forest Hill Reserve (Husband Road), and a cricket club the Forest Hill Zebras (various divisions) at Mahoneys Reserve (Mahoneys Road) which also includes various soccer clubs, a clinic, a table tennis club, multiple badminton clubs and the 2nd Tally Ho scouts.

Shopping
The Forest Hill Chase Shopping Centre includes a number of major retailers, such as Coles, Target, Harris Scarfe, JB Hi-Fi, Rebel Sport, TK Maxx, Aldi Woolworths, Hoyts Cinemas and a number of restaurants. There is also a Zone Bowling centre (formerly AMF) and Timezone.

See also
 City of Nunawading – Forest Hill was previously within this former local government area.

References

Suburbs of Melbourne
Suburbs of the City of Whitehorse

Forest Hill, Victoria


José Martí Llorca (* 1903 in Valencia, Spanien; † 1997) war ein spanisch-argentinischer Violinist und Komponist.

Leben
Llorca kam als Kind nach Argentinien und wurde argentinischer Staatsbürger. Er studierte bei Pascual de Rogatis und Celestino Piaggio und war von 1926 bis 1954 Violinist im Orchester der Teatro Colón. Außerdem unterrichtete er am Conservatorio Municipal de Música. Er komponierte u. a. Dos piezas líricas (1934), eine Sonatina en fa sostenido menor (1940), eine Suite en sol menor (1949) und ein Concertino (1969).

Quelle
 Inmigración en la argentina 1810-1960: cantantes, músicos y bailarines

Klassischer Geiger
Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Komponist (Argentinien)
Emigrant
Spanier
Argentinier
Geboren 1903
Gestorben 1997
Mann

José Martí Llorca


Telepaís es un noticiero boliviano que emite por la cadena de televisión Unitel desde el año 1997. Cuenta con cuatro ediciones: tres diarias y una para el fin de semana.

Transmisiones
Telepais tiene 4 transmisiones para 4 ciudades distintas una para Cochabamba, La Paz, Santa Cruz y Tarija.
Las otras ciudades reciben la transmisión de Telepais La Paz en el occidente y en el oriente reciben la trasmisión de Telepais Santa Cruz.

Logotipos

Presentadores
 Denisse Quiroga
 Gabriela Oviedo
 Natalia Girard
 Daniel Dueñas
 Nataly Justiniano
 Angélica Mérida
 Pablo Montaño

Referencias

Programas de televisión de Bolivia
Programas de televisión informativos de Bolivia

Telepaís (Bolivia)


Nakedi Mathews Phosa (* 1. September 1952 in Bushbuckridge) ist ein südafrikanischer Rechtsanwalt, Unternehmer und Politiker. Seit 2007 ist er Schatzmeister des African National Congress (ANC).

Leben während der Apartheid
Phosa wuchs während seiner Grundschulzeit bei seinen Großeltern in der Nähe von Potgietersrus in bäuerlicher Umgebung auf und besuchte seit 1967 als Internatsschüler die Maripi High School in Acornhoek (heute in Mpumalanga), wo er 1971 sein Matric erhielt. Bereits in der Schule kam er durch sein politisches Denken mit der Sicherheitspolizei unangenehm in Kontakt. Im Jahre 1967 schrieb er sich für ein Studium auf den BProc LLB an der Universität des Nordens ein. Das Studium der Rechtswissenschaft schloss er mit einem Bachelor und dann mit dem Master of Laws an der University of the North in 1977 ab. Er trat dem ANC bei und war als Aktivist für die Partei tätig. Er gründete 1981 die erste schwarze Rechtsanwaltskanzlei in Nelspruit, die in erster Linie für den ANC tätig war. 1985 ging er ins Exil nach Mosambik, nachdem er durch den ANC-Nachrichtendienst informiert worden war, dass südafrikanische Sicherheitskräfte ihn im Auftrag des Apartheidregimes mit einer Briefbombe töten sollten. In Mosambik war er der Chef des regionalen Political-Military Committee des ANC mit Hauptquartier in Maputo, von wo Aktionen des Umkhonto we Sizwe in Easten Transvaal organisiert wurden. Phosa gehörte zu den ersten ANC-Mitgliedern, die unter großen persönlichem Risiko aus ihrem Exil nach Südafrika zurückkehrten. Von Beginn an war er an vielen Verhandlungsgesprächen mit den damaligen Regierungsvertretern beteiligt. Nachdem der ANC sein Hauptquartier in Johannesburg bezogen hatte, übernahm Phosa da die Leitung der Abteilung Verfassungs- und Rechtsfragen. Ferner wirkte er als Chef des ANC in der Eastern Transvaal Region. Bei den Wahlen 1994 führte er die Liste des ANC an, gewann mit allen Kandidaten zusammen 81 Prozent aller abgegebenen Stimmen und wurde Premierminister der Provinz Eastern Transvaal.

Beide Ämter legte er nach seiner Wahl in die Nationalversammlung nieder, der er ab 1999 angehörte. Im Anschluss war er in verschiedenen Unternehmen als Vorstandsvorsitzender tätig, unter anderem im Minengeschäft, und wurde Teilhaber einer Rechtsanwaltskanzlei. 2007 wurde er auf der 52. Nationalkonferenz des ANC zum Generalschatzmeister gewählt. Damit gehört er zu den sechs wichtigsten Amtsträgern der Partei.

Im Streit zwischen dem ANC und der ANC Youth League (ANCYL) um das Verhalten des suspendierten Präsidenten Julius Malema unterstützte Phosa Malema indirekt.

Phosa spricht zahlreiche Sprachen; Nord-Sotho, Swazi, Südsotho, Tswana, Englisch, isiZulu, Afrikaans und Portugiesisch. Er veröffentlichte in Afrikaans und Englisch poetische Texte in Literaturmagazinen wie Standpunte, New Classic und Staffrider.  Phosa ist mit der Sozialarbeiterin Yvonne Nkwenkwezi verheiratet. 1999 veröffentlichte er einen Gedichtband unter dem Titel Deur die oog van 'n naald (deutsch etwa: "Durch das Auge einer Nadel").

Auszeichnungen
 Ehrendoktor der Boston University, verliehen 1995
 Vorsitzender des Hochschulrates der Universität von Südafrika seit 2001

Weblinks
 Profil von Phosa im Who's Who Südafrika (englisch)
 Kurzprofil von Phosa bei South African History Online (englisch)

Einzelnachweise

Südafrikaner
Apartheidgegner
Unternehmer (Südafrika)
ANC-Mitglied
Rechtsanwalt (Südafrika)
Ehrendoktor der Boston University
Geboren 1952
Mann

Mathews Phosa


Fark makinesi, polinom işlevlerin (fonksiyonların) hesaplanması için tasarlanmış bir mekanik hesap makinesidir. Toplama çıkarma yapabilen bir makine yapmak yüzyıllar boyunca bilim adamlarının ilgisini çekmiştir. 1642 yılında bir vergi memurunun oğlu olan Blaise Pascal, babasına yardım amacıyla böyle bir makine tasarlamıştır. 1694 yılında, Gottfired Wilhelm von Leibniz, Pascal'ın tasarladığı bu makineyi geliştirerek, aynı zamanda çarpma ve bölme işlemlerini de yapabilen bir makineyi tamamladığını duyurmuştur. Daha sonra 1786'da J.H. Müller de benzeri bir makineyi tasarladığını duyurmuş ancak yapımını gerçekleştirememiştir.

Uzun bir aradan sonra 1822'de İngiliz matematikçi Charles Babbage (1791 – 1871), oldukça gelişmiş bir makinenin tasarımına başladığını duyurmuştur. Fark makinesi, bir değerler serisini otomatik olarak hesaplayabilmeyi öngörüyordu. Sonlu farklar yönteminden yararlanarak çarpma ve bölme işlemlerinden yararlanmaksızın hesaplama yapmak mümkündü.

Fark makinesi, projenin ilk haliyle, 2,5 m yüksekliğinde, 15 ton ağırlığında olacak ve 25.000 parçadan oluşacaktı. Babbage, projesine mali kaynak bulabilmesine rağmen onu tamamlayamamıştır. Daha sonra Fark makinesinin geliştirilmiş bir modelini tasarlamasına rağmen bunun yapımına hiç başlayamamıştır. 19. yüzyılın olanak tanıdığı ölçüsel toleranslarla 1989-1991 yılları arasında tamamlanan bu makine, Londra Bilim Müzesi'nde çalıştırıldığı zaman ortalama bir elektronik hesap makinesinden çok daha öteye giderek 31 basamağa kadar doğru hesap yapabildiği görülmüştür.

Babbage geliştirdiği ikinci Fark makinesi ile birlikte çalışabilecek, değişken sütun ve satır özelliklerine sahip, çıktı formatı programlanabilmesi gibi şaşırtıcı özelliklere sahip bir yazıcı tasarlamıştır. Fark makinesinin tamamlanmasından dokuz yıl sonra, Bilim Müzesi, 19. yüzyıl cihazları için oldukça karmaşık sayılabilecek bu yazıcıyı da tamamlamıştır.

Mekanik hesap makineleri
Çıkarma
Toplama
Charles Babbage
İngiliz icatları
19. yüzyıl bilgisayarla ilgili tanıtımları
1822 tanıtımları

Fark makinesi


Haru Kuroki (Osaka, 14 de março de 1990) é uma atriz japonesa. Ela ganhou reconhecimento internacional ao vencer o Urso de Prata no Festival de Cinema de Berlim em 2014, por sua atuação no filme A Pequena Casa de Yôji Yamada.

Atrizes do Japão
Nascidos em 1990
Urso de Prata de melhor atriz

Haru Kuroki


خافيير أوليفا رودريغيز  (مواليد 29 مايو 1976 في هوسبيتالت دي يوبريغات - إسبانيا) لاعب كرة قدم إسباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى فياريال الإسباني منذ 2009 في مركز حارس مرمى .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من لوسبيتاليت دي يوبريغات
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو إسبانيول بي
لاعبو خيمناستيك طركونة
لاعبو ريكرياتيفو
لاعبو فالنسيا ميستايا
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم كتلونيون
لاعبو كرة قدم من هوسبيتالت دي يوبريغات
لاعبو نادي أوسبيتاليت
لاعبو نادي فياريال
لاعبو نادي كاستييون
مواليد 1976
مواليد في هوسبيتالت دي يوبريغات

خافيير أوليفا رودريغيز


Antje Vollmer (; 31 May 194315 March 2023) was a German Protestant theologian, academic teacher and politician of the Alliance 90/The Greens. She became a member of the Bundestag in 1983 when the Greens first entered the West German parliament, before joining the party in 1985. From 1994 to 2005, she was Vice President of the Bundestag, the first Green in the position. She was a pacifist.

Education and early career

Vollmer was born in Lübbecke (Westphalia). Her parents ran a textile shop which they later had to close. After graduating from Wittekind-Gymnasium Lübbecke in 1962, she studied Protestant theology in Berlin, Heidelberg, Tübingen, and Paris, completing her first theological exam in 1968, her second in 1971, and receiving her doctorate in 1973. From 1969 to 1971, she was a research assistant at the Kirchliche Hochschule Berlin. In 1971, she started a postgraduate course in adult education, which she completed in 1975. From 1971 to 1974, she worked as a pastor in Berlin-Wedding, a problematic district at the time. From 1976 to 1982, she was an instructor in adult education at the  of the Bethel Foundation in Bielefeld; she collaborated with the local Protestant and Catholic organisations for rural young people (Landjugend), and experienced the beginning of the ecological movement. She wrote a book related to the 20 July plot together with Lars-Broder Keil, Stauffenbergs Gefährten: Das Schicksal der unbekannten Verschwörer ("Stauffenberg's companions: The fate of the unknown conspirators"), which was published in 2013.

Political career

In the 1970s, Vollmer was politically active in the Anti-Imperialist League (), close to the Maoist KPD/AO, but did not join the party. They were activists against the Vietnam War. She became a member of the Bundestag in 1983 on the ticket of the Green Party, although she was not a party member. In 1985, she joined the Greens. In 1984, she was elected to the party's board in parliament, as one of three women. In 1985, she initiated a dialogue of the state and prisoners of the Red Army Faction. Within the party, she called in "Grüner Aufbruch" for a bridge between the "Realos" and "Fundis", those adjusting to the realities of possible developments, and fundamental thinkers. Due to the party principle of rotation she had to give up the parliamentary seat in 1985, but was reelected in 1987 and again in 1994, 1998, and 2002.

In November 1994, Vollmer was the first politician of the Green Party to be elected into the Presidium of the Bundestag. She remained vice president of the Bundestag until the 2005 elections, at which point, she did not run for re-election.

Later life

In 2009, Vollmer was awarded the Mercator Visiting Professorship for Political Management at the Universität Essen-Duisburg's NRW School of Governance. She gave both seminars and lectures at the university.

Vollmer was one of the first signatories of an open letter on the German position on the Russo-Ukrainian War, published in the magazine EMMA in April 2022, which called on Chancellor Olaf Scholz to not supply Ukraine with offensive weapons during the Russian invasion of Ukraine and to do everything he could to end the war, in order to prevent an escalation of the conflict into "a third world war".

Personal life

In 1979, Vollmer gave birth to a son, Johann, whom she raised as a single mother.

Vollmer died on 15 March 2023, at age 79.

Katrin Göring-Eckardt, vice president of the Bundestag then, said of Vollmer, "She was there from the beginning and fought through much of what we benefit from today. And she kept her own head, unbending!" ("Sie war von Beginn an dabei und hat Vieles von dem durchgekämpft, wovon wir heute profitieren. Und sie hat ihren eigenen Kopf behalten, unbeugsam!)

Awards

Source:

 1989 Carl von Ossietzky Medal
 1996 Cicero Speaker Prize
 1997 Charles University Medal in Prague
 1998 Hannah Arendt Prize
 1998 Art Prize for German-Czech Understanding
 2003 Order of Tomáš Garrigue Masaryk of the Czech Republic
 2005 Commander's Cross of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany

Publications

Dissertation

References

Further reading

External links

 Antje Vollmer (in German) Bundestag
 Antje Vollmer (in German) fembio.org
 : Mythen in Tüten. (in German) in: konkret, January 1996.
 Marianne Bäumler: Erlebte Geschichten mit Antje Vollmer, in the series Erlebte Geschichten of WDR 5, 1 January 2013 (podcast).

1943 births
2023 deaths
People from Lübbecke
Alliance 90/The Greens politicians
Members of the Bundestag for Hesse
Members of the Bundestag for North Rhine-Westphalia
Members of the Bundestag 2002–2005
Members of the Bundestag 1998–2002
Members of the Bundestag 1994–1998
Aufstehen
Studienstiftung alumni
Female members of the Bundestag
20th-century German women politicians
21st-century German women politicians
Commanders Crosses of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany
Recipients of the Order of Tomáš Garrigue Masaryk

Antje Vollmer


Die römisch-katholische Pfarrkirche Ötting in dem Weiler Ötting, Teil der Marktgemeinde Oberdrauburg, ist dem heiligen Georg geweiht. Sie wurde erstmals 1349 als Eigenkirche der Herrn von Flaschberg erwähnt. Nachdem die Schlossherrn von Flaschberg den protestantischen Glauben angenommen hatten, wurde die Kirche mit einem Prädikanten besetzt. 1594 wurde dieser im Zuge der Gegenreformation vertrieben und um 1600 wieder eine römisch-katholische Pfarre eingerichtet.

Baubeschreibung
Der mehrfach veränderte gotische Bau besteht aus einem Langhaus mit hohen Segmentbogenfenstern und einem niedrigen, eingezogenen Chor mit Dreiachtelschluss, der von gestuften Strebepfeilern gestützt wird. Der mächtige, gotische Turm an der Chorsüdseite mit Mauerschlitzen und spitzbogigen Schallfenstern wird von einem Spitzgiebelhelm bekrönt. Eine der vier Kirchenglocken goss 1686 Josef Grassmayr. Im Eck zwischen Langhaus und Turm ist eine kleine Sakristei angebaut. Im Chor sind drei ursprüngliche Lanzettfenster erhalten. Betreten wird die Kirche von Süden durch ein Rundbogenportal. Die Dachdeckung besteht aus Holzschindeln.

Im dreijochigen Langhaus wurden nach dem Brand von 1945 eine neue Flachdecke und eine neue Holzempore eingebaut. Ein spitzbogiger abgefaster Triumphbogen verbindet das Langhaus mit dem Chor. Der einjochige Chor mit Dreiachtelschluss ist wie die Sakristei kreuzrippengewölbt.

Die Wandmalereien wurden 1945 sowie 1977 bis 1979 freigelegt. An der linken Triumphbogenwand ist ein  Pantokrator von 1400, eine Marienkrönung und ein Fragment einer Verkündigung aus dem dritten Viertel des 15. Jahrhunderts zu sehen. Die Darstellung des Martyrium der heiligen Katharina und der auferstandene Christus an der rechten Triumphbogenwand werden teilweise vom Seitenaltar verdeckt. Ebenfalls um 1400 entstand die Anbetung der Könige in Felslandschaft an der nördlichen Langhauswand. Die Marienkrönung mit drei verschiedenen Kronen (Dornenkrone, Kaiserkrone und Tiara) an der Chorsüdwand wurde im ersten Viertel des 17. Jahrhunderts in Seccotechnik gemalt, die darunter befindlichen Apostel Andreas und Matthäus in Freskotechnik.

Einrichtung
Auf dem Hochaltar aus dem 17. Jahrhundert steht eine bemerkenswerte Figur des heiligen Georg von 1600. Die Statue einer Schwarzen Madonna am linken Seitenaltar ist ein Geschenk der Pfarre Altötting. Daneben stehen die Figuren der Heiligen Chrysanthus und Daria. Das Altarbild des rechten Seitenaltars zeigt die Überreichung des Rosenkranzes durch Maria an den heiligen Dominikus, weiters stehen am Altar die Statuen der Heiligen Barbara, Katharina, Joachim und Anna. Folgende Konsolfiguren besitzt die Kirche im Langhaus: eine heilige Katharina vom Ende des 15. Jahrhunderts, einen heiligen Johannes Nepomuk aus dem 18. Jahrhundert sowie einen Schutzengel aus dem späten 18. Jahrhundert. Zur Ausstattung der Kirche gehört auch ein gotischer Taufstein.

Literatur
 Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Kärnten. Anton Schroll, Wien 2001, ISBN 3-7031-0712-X, S. 409.

Weblinks

Kirchengebäude in Oberdrauburg
Otting
Otting
Otting

Pfarrkirche Ötting


Leon Ghica a fost un politician român din secolul al XIX-lea, ministru de externe în guvernul Alexandru C. Moruzi format la Iași, între 5 octombrie 1861 și 22 ianuarie 1862, după Mica Unire, dar înainte de unirea administrativă a Principatelor Române.

Note

Leon
Guvernul Alexandru C. Moruzi
Politicieni români
Politicieni români din secolul al XIX-lea
Români din secolul al XIX-lea
Miniștri de externe

Leon Ghica


Die Pfarrkirche von Großpoppen war dem heiligen Johannes dem Täufer geweiht. Sie wurde mit der ab 1938 erfolgten Aussiedlung von Großpoppen zur Anlage des Truppenübungsplatzes Döllersheim dem Verfall preisgegeben.
Die Kirche ist in der Österreichischen Kunsttopographie beschrieben.

Geschichte
Wann die ursprünglich zur Pfarre von Pölla gehörende Kirche von Großpoppen selbstständige Pfarre wurde, ist nicht bekannt. Als solche scheint sie jedoch bereits 1332 im Pfründnerverzeichnis der Passauer Diözese auf. Vom Dekanat Stein wechselte sie später ins Dekanat Zwettl über.

Ungefähr zwischen 1565 und 1650 war die Pfarre von Großpoppen protestantisch.

Zwischen 1662 und 1785 war die Pfarre von Großpoppen mit der Pfarre von Oberndorf vereinigt und bildete bis 1757 den Amtssitz des zuständigen Pfarrers.

Nach dem Erwerb von Großpoppen durch Joachim Freiherr von Windhag ließ dieser die gotische Kirche großzügig umbauen. Im 18. Jahrhundert wurde das Kirchenschiff an der Westseite mit dem Turm verlängert und mit dem Schloss Großpoppen verbunden.

Seit 1960 wurden Schloss und Kirche bei Schießübungen des Österreichischen Bundesheeres gezielt unter Beschuss genommen und zerstört.

Beschreibung
Die österreichische Kunsttopographie beschreibt die Pfarrkirche von Großpoppen als einschiffige Anlage mit halbrundem Chor. Sie hatte einen Turm, der der an das Schloss angebauten Westseite aufgesetzt war.

Das Langhaus verfügte über je vier Rundbogenfenster an jeder Seite. An der Südseite befand sich unterhalb des westlichsten noch ein kleines Rundbogenfenster, an der Nordseite unter einem Schutzdach die rechteckige Eingangstür und westlich davon eine kleinere Türe, die zur Empore führte.

Der geringfügig schmälere, aber gleich hohe Chor schloss halbkreisförmig an das Langhaus an und besaß zwei Rundbogenfenster in tiefen Flachbogennischen, dazwischen an der Ostseite ein Rundbogenfenster. Darunter angebaut war die Sakristei.

Der über der Westempore dachreiterartig aufsitzende Turm mit quadratischem Grundriss besaß an jeder Seite rundbogige Schallfenster und zusätzlich an der Nord- und Südseite runde Luken. An den beiden anderen Seiten befanden sich gemalte Zifferblätter. Das Dach war als Barockhelm ausgeführt, der seit 1896 mit Blech gedeckt war.

In der Kirche befanden sich neben dem aus dem Jahr 1893 stammenden, barockisierenden Hochaltar zwei Seitenaltäre aus der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts. Ein zu Beginn des 18. Jahrhunderts aus Holz gefertigtes Relief mit einer Darstellung der Beweinung Christi befand sich bis 1852 in Neunzen in der Schlosskapelle.

Literatur
 Paul Buberl: Die Denkmale des politischen Bezirkes Zwettl in Niederösterreich (ohne Stift Zwettl). Teil 1: Gerichtsbezirk Allentsteig (= Österreichische Kunsttopographie. Bd. 8, 1). In Kommission bei Anton Schroll & Co, Wien 1911.
 Wolfgang Etschmann, Hubert Speckner (Hrsg.): Zum Schutz der Republik Österreich … (= Schriften zur Geschichte des Österreichischen Bundesheeres. Sonder-Bd.). Gra & Wis, Wien, 2005, ISBN 3-902455-03-9.
 Leopoldine Hokr: Die Stiftungsherrschaft Großpoppen und Neunzen in der Graf Windhag'schen Stipendienstiftung. In: Das Waldviertel. NF 40, 1991, , S. 125–134.
 Johannes Müllner: Die entweihte Heimat. 2. Auflage. Verein Information Waldviertel, Allentsteig 1998, ISBN 3-9500294-0-0.
 Margot Schindler: Wegmüssen. Die Entsiedlung des Raumes Döllersheim (Niederösterreich) 1938–1942. Volkskundliche Aspekte (= Veröffentlichungen des Österreichischen Museums für Volkskunde 23). Österreichisches Museum für Volkskunde, Wien 1988, ISBN 3-900359-38-5.
 Ernst-Werner Techow: Die alte Heimat. Beschreibung des Waldviertels um Döllersheim. Herausgegeben von der Deutschen Ansiedlungsgesellschaft Berlin. Sudetendeutsche Verlags- und Druckerei-G.m.b.H., Eger 1942.

Weblinks
 Die Ortschaft Groß-Poppen

Fußnoten

Grosspoppen
Bauwerk in Allentsteig
Grosspoppen
Grosspoppen
Truppenübungsplatz Allentsteig
Grosspoppen

Pfarrkirche Großpoppen


Četverac na pariće (4x) je čamac za natjecateljsko veslanje na mirnim vodama čiju posadu čine četiri skul veslača. Svaki veslač ima dva vesla, jedno u desnoj a drugo u lijevoj ruci, kojima pokreće čamac. Čamac u pravilu ima kormilo. Smješteno je na samom kraju, ili uz kobilicu s ciljem smanjenja otpora. Kormilo je sajlama povezano s tenisicom (obućom, cipelom) jednog od veslača, najčešće štrokera. Ta tenisica je pričvršćena za nogar drukčije od ostalih te ju je moguće blago zakretati i na taj način pomicati kormilo. U slučaju da nema kormilo, upravlja se jačim ili slabijim povlačenjem jedne ruke ovisno na koju stranu se želi skrenuti. Za to može biti zadužen jedan član posade. Prosječna duljina suvremenog četverca na pariće za elitno veslanje je 13,4 m, a najmanja masa 52 kg. Građen je od kompozitnih materijala. Stariji čamci građeni su od drveta i osjetno su teži.

Oznaka za četverac na pariće je "4x", pri čemu broj 4 označava ukupan broj veslača u čamcu, a "x" označava da je riječ o tzv. skul veslanju tj. da svaki veslač ima jedan par skul vesala, stoga se zove "na pariće". U hrvatskom veslačkom žargonu koristi se izraz "četverac skul". Izraz "četverac" sam po sebi može se odnositi na sve discipline s četiri veslača. Postoji i inačica četverca na pariće s kormilarom, no ona je u Hrvatskoj rijetkost, a nije prisutna niti na športskim natjecanjima. U tom slučaju oznaka je "4x+". Četverac GIG (4xGIG) je četverac na pariće za školu veslanja i rekreativce, u kojem postoji i kormilar koji sjedi nasuprot štrokera. Vrlo je širok i gotovo se nemoguće prevrnuti. Kormilar (nerijetko trener) može i stajati u čamcu s obzirom na to da je vrlo stabilan i čvrst. Natjecanja u GIG-u održavaju se u kadetskim uzrastima.

Na Olimpijskim igrama, svjetskim i europskim prvenstvima natječu se posade muških (M4x) i ženskih (W4x) četveraca na pariće.

Veslačke discipline

Četverac na pariće


Soyuz 8, Sovyetler Birliği tarafından gerçekleştirilen uzay uçuşu. Soyuz 6 ve Soyuz 7 ile birlikte üç araç ve yedi kozmonotun görev aldığı bir uçuşun parçasıydı. Bu uçuşta, tarihte ilk defe üç uzayaracı birlikte görev yapmıştır.

Mürettebat komutan Vladimir Şatalov ve Soyuz 7 ile kenetlenme manevrasını gerçekleştirmekle görevli uçuş mühendisi Aleksey Yeliseyev'den oluşuyordu. Planlanan kenetlenme sonucunda Soyuz 7 ve Soyuz 8 mürettebatı uzayda yürüyerek araç değiştirecekti. Daha önce Soyuz 4 ve Soyuz 5 araçları bu tür bir kenetlenme ve personel geçişini başarmıştı. Soyuz 6, yakın mesafeden bu geçişi filme çekmekle görevliydi.

Arızalar nedeniyle planlanan kenetlenme ve geçiş başarılamadı. Sovyet hükûmeti daha sonra bir kenetlenme öngörülmediğini açıkladı. Ancak uzayaraçlarının taşıdığı kenetlenme cihazları ve hem Şatalov hem de Yeliseyev'in uzayda kenetlenme konusunda tecrübeli uzayadamları olması, bu iddiayı yalanlamaktadır. Bu uçuş, Sovyetlerin insanlı Ay inişi projesinin son provalarından biridir. Sovyet Ay projesinin yaşadığı başarısızlıklardan biri olarak tarihe geçmiştir.

Kaynakça

08
1969'da uzay çalışmaları
1969'da Sovyetler Birliği

Soyuz 8


Macrocoma leprieuri é uma espécie de escaravelho de folha da África Setentrional e a Península da Árabia até ao Corno de África. Foi primeiro descrito por Édouard Lefèvre em 1876, como espécies de Pachnephorus .

Subespecie
Há duas subespécies de M. leprieuri:

 Macrocoma leprieuri leprieuri (Lefèvre, 1876): A subespécie nominotípica. Distribuída em Marrocos, Argélia, Tunísia, e os Emirados Árabes Unidos. Também encontrado na Arábia Saudita, Iémen, Egipto, Líbia, Sudão, Etiópia e Somália.  Mede entre 3.6 e 4.5 mm.
 Macrocoma leprieuri majuscula Bechyné, 1957: Encontra-se no Egipto.  É maior em medida que a forma nominal da espécie, medindo entre 4,5 e 6 mm.

Referências

leprieuri
Coleópteros da África Setentrional
Coleópteros da Arábia Saudita
Coleópteros do Sudão
Coleópteros da Etiópia
Espécies descritas por Édouard Lefèvre

Macrocoma leprieuri


Smykketyven er en dansk dramafilm fra 1991, instrueret af Anja Breien

Medvirkende
Ghita Nørby som Rut
Sven Wollter som Jan Ström
Kjersti Holmen som Lilian Green
Lene Bragli som Hilde
Gisken Armand som Ida
Per Egil Aske som Carl
Øyvin Bang Berven som Fuglemanden
Eindride Eidsvold som Magnus
Anil Horn som Ambassadørfruen
Jan Hårstad som Sverre, Lilians nye kæreste
Anne Marit Jacobsen som Fru Sørensen, taxachauffør
Johannes Joner som Mons
Randi Koch som Sygeplejerske
Sven Nordin som Lægen
Espen Skjønberg som Smykkehandleren
Monna Tandberg som Diana, skuespillerinde
Ingrid Vollan som Ung sygeplejer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1991
Dramafilm fra Danmark
Dramafilm fra Norge

Smykketyven


Leyla Belyalova (em uzbeque: Leylya Enverovna Belyalova; nascida em 1957) é uma acadêmica e ecóloga uzbeque. Por seu trabalho para promover e proteger os ecossistemas do Uzbequistão, ela foi reconhecida pela BBC como uma das 100 mulheres em 2018.

Carreira
Leyla Belyalova atualmente atua como professora associada no departamento de ecologia da Universidade Estadual de Samarkand. O trabalho de campo mais notável de Leyla inclui o levantamento, monitoramento e conservação no reservatório de Kattakurgan e na Reserva Natural do Estado de Zarafshan. Ela também é conhecida por sua promoção da importância da passagem de Amankutan, na cordilheira ocidental de Pamir-Alay, como um local importante para a flora e a fauna uzbeques.

Por meio de seu trabalho com a Sociedade Uzbeque para a Proteção de Aves (em uzbeque: O'zbequistão Qushlarini Muhofaza Qilish Jamiati, UzSPB), da qual é membro do comitê executivo, Leyla Belyalova tem sido fundamental na identificação de locais em todo o Uzbequistão que atendem aos critérios para serem reconhecidos como Áreas Importantes para Aves e Biodiversidade (IBA) e Áreas Chave de Biodiversidade (KBA) e obter apoio prático e financeiro para que sejam formalmente reconhecidas pelo governo uzbeque.

Reconhecimentos
2018 - Terceiro lugar na competição anual Mulher do Ano do Uzbequistão.

2018 - 100 mulheres da BBC por "buscar proteger a avifauna e os ecossistemas montanhosos do Uzbequistão".

2017 - "Herói da Natureza" pela Bird Life, por liderar "a primeira tentativa de uma instituição de caridade ambiental em nossa região para preservar a vida selvagem de um local com importância internacional a longo prazo".

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Pessoas vivas
Nascidos em 1957
Uzbequistão
Biólogos
Ativistas
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2018

Leyla Belyalova


Le calvaire d'Havernas est une croix monumentale située sur le territoire de la commune d'Havernas, en France.

Localisation
La croix est située rue de l'église, sur la commune d'Havernas, dans le département de la Somme, en région des Hauts-de-France, en France.

Historique
La croix date de 1662, comme en témoigne la date sur le fût, bien que la cuve baptismale qui lui sert de socle soit estimée du .

Selon une légende, la croix aurait été cachée à la révolution, et remise à sa place en 1837.

La croix est classée au titre des monuments historiques par arrêté 28 septembre 1905.

Description

D'une hauteur d'environ 3 mètres, la croix peut se décomposer en trois parties : la partie basse, ou socle, est constituée, d'un cuve baptismale issue d'une église est datée du , ce qui ajoute à l'originalité de la croix. Obstruant cette cuve, une dalle rectangulaire en pierre est posée au dessus. Enfin, et fixé sur cette pierre meulière, le fut et la croix proprement dits. Le fût, en grès et cylindrique, possède quelques ornementations de fleurs de lis. La croix ne fait pas corps avec le fut et l'iconographie, un Christ d'un côté et une Vierge de l'autre, est de « facture naïve », témoin d'un art populaire.

Galerie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Somme

Liens externes

Havernas
Monument historique dans la Somme
Monument historique classé en 1905

Calvaire d'Havernas


La Selección de baloncesto de Gran Bretaña, conocido como Gran Bretaña o GB, es el equipo nacional de Gran Bretaña en baloncesto.

Historia
La selección se forma gracias a las organizaciones de baloncesto nacional de Inglaterra, Escocia y Gales. El 1 de diciembre de 2005, a fin de proporcionar un equipo competitivo para los eventos internacionales. Esta estructura no incluye la asociación de baloncesto de Irlanda del Norte, los jugadores de Irlanda del Norte suelen representar al equipo nacional de baloncesto de Irlanda, aunque también son elegibles para competir por el equipo del Reino Unido de Gran Bretaña e Irlanda del Norte en los Juegos Olímpicos.

El entrenador es Chris Finch de Rio Grande Valley Vipers, con la ayuda de Manuel Palomar, Tim Lewis, Nick Nurse y Paul Mokeski. Su más conocido jugador NBA es el alero Luol Deng, quien milita en los Minnesota Timberwolves.

Juegos Olímpicos

EuroBasket

Jugadores destacados
Luol Deng
Pops Mensah-Bonsu
Ben Gordon
Matthew Bryan-Amaning
Andrew Betts
Nick George
Ryan Richards
Daniel Clark
Andrew Lawrence
Joel Freeland

Véase también
British Basketball League

Enlaces externos

Sitio web oficial
Ficha en Eurobasket.com
Archivo histórico en el sitio web de la FIBA

Gran Bretaña
Baloncesto
Gran Bretaña

Selección de baloncesto de Gran Bretaña


O descarrilamento do trem em Ohio ocorreu em 3 de fevereiro de 2023, às 20h55 EST (UTC-5), quando um trem de carga da Norfolk Southern transportando materiais perigosos descarrilou em East Palestine, Ohio, Estados Unidos.

O trem de carga queimou por mais de dois dias e, em seguida, equipes de emergência realizaram uma queima controlada de vários vagões a pedido de autoridades estaduais, que liberou cloreto de hidrogênio e fosgênio no ar.

Como resultado, os residentes em um raio de 1,6 quilômetro foram evacuados e um estado de emergência foi iniciado por agências em Ohio, Pensilvânia e Virgínia Ocidental. O governo federal dos EUA enviou o administrador da Agência de Proteção Ambiental (EPA), Michael Regan, para fornecer assistência em 16 de fevereiro de 2023.

Ver também
Descarrilamento de trem no Missouri de 2022

Ligações externas

2023 no Ohio
Acidentes e incidentes ferroviários nos Estados Unidos
Acidentes e incidentes ferroviários de 2023
Condado de Columbiana
Eventos de fevereiro de 2023

Descarrilamento de trem em Ohio em 2023


جون كاندر  (18 مارس 1927 في كانزاس سيتي، ميزوري) هو ملحن أمريكي.

حياته
بدأ جون مهنته في الخمسينات من القرن الماضي كرئيس جوق وقائد أوركسترا بالمسرح الموسيقي في برودواي.

كان أنجح تأليف موسيقي لجون كاندر مقطوعته كاباري التي ألفها عام 1966.

الجوائز
 جائزة توني عن تأليفه مقطوعة كاباري كأحسن موسيقى. 1967
 جائزة غرامي عن تأليفه مقطوعة كاباري كأحسن موسيقى. 1968
 جائزة توني عن تأليفه مقطوعة امرأة السنة كأحسن موسيقى. 1981
 جائزة توني عن تأليفه مقطوعة قبلة المرأة العنكبوت كأحسن موسيقى. 1993

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
أعلام إل جي بي تي أمريكية في القرن 20
أعلام إل جي بي تي أمريكية في القرن 21
أفراد الجيش الأمريكي في الحرب العالمية الثانية
أفراد الجيش الأمريكي في الحرب الكورية
أفراد عسكريون من ميزوري
حائزون على جائزة غرامي
خريجو جامعة كولومبيا
خريجو كلية أوبرلين
شخصيات إل جي بي تي من ميزوري
شخصيات مثلية القرن 20
شخصيات مثلية القرن 21
كتاب أغان أمريكيون
كتاب أغان أمريكيون يهود
كتاب أغان مثليون أمريكيون
كتاب أغان من ميزوري
كتاب مثليون أمريكيون
كتاب وكاتبات سيناريو أمريكيون
مثليون يهود
مكرمون من مركز كينيدي
ملحنون أمريكيون
ملحنون أمريكيون يهود
ملحنون مثليون
ملحنون مثليون أمريكيون
مواليد 1927
مواليد في كانساس سيتي (ميزوري)
موسيقيون مثليو الجنس
موسيقيون مثليون من الولايات المتحدة
موسيقيون من كانساس سيتي (ميزوري)
يهود أمريكيون في القرن 21

جون كاندر


Vozdvizhenski  es un jútor del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado 24 km al sur de Gulkévichi y 142 km al este de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 258 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Tysiachnoye.

Transporte

Al este de la localidad pasa la carretera federal M29 Cáucaso.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Воздвиженский.
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar

Vozdvizhenski


Republička liga Crne Gore (Crnogorska republička nogometna liga) je bila liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1980./81.
Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bio "Mogren" iz Budve.

Ljestvica

 Titograd – tadašnji naziv za Podgoricu
 Petrovac na Moru – često se spominje samo kao i Petrovac
 "Petrovac" – također i kao "OFK Petrovac"

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice

Vanjske poveznice

Izvori

 (ćir.) Novak Jovanović: Fudbalska takmičenja u Crnoj Gori : 1925-1985 , Cetinje, 1991., UDK: 796.332.093(497.16)"1925/1985", str. 56-57
 (ćir.) Zdravko V. Gavrilović: Od Sloge do Iskre : (monografija) : 85 godina fudbala u Bjelopavlićima 1919-2004 , Podgorica, 2004., UDK: 796.332(497.16)"1919/2004" 796.332:061.2(497.16)(091), str. 349-350

1980-81 1
CG 1 republička
1980-81 1 republička
1980-81 1

Crnogorska republička nogometna liga 1980./81.