Bătălia de la Gabbard (numită uneori de englezi și Bătălia de la North Foreland iar în sursele neerlandeze Bătălia de două zile,Tweedaagse Zeeslag sau Bătălia de la Nieuwpoort) din 12-13 iunie 1653 () a fost bătălia decisivă din Primul Război Anglo-Olandez. A fost prima bătălie care a implicat flotele complete ale ambelor națiuni și s-a încheiat cu o victorie importantă a englezilor, provocându-le neerlandezilor una dintre cele mai grele înfrângeri din istoria lor.

Context

După victoria englezilor de la Portland au fost deschise negocierile între Cromwell și neerlandezi, dar ambele părți erau pregătite pentru încă o bătălie, care fiecare spera să le ofere avantajul în negocierile pentru pace. Atât Oliver Cromwell cât și liderul politic olandez Johan de Witt erau în favoarea păcii, însă succesul lui Blake de la Portland din februarie a încurajat Parlamentul Trunchiat și succesorul lui, Adunarea Numită, să adopte o atitudine mai beligerantă, în timp ce în Țările de Jos puternica facțiunie oranistă a rămas fundamental opusă negocierilor cu Commonwealth-ul regicid.

La    generalii-pe-mare Robert Blake, Richard Deane și George Monck au emis un nou set de Instrucțiuni de Luptă pentru căpitanii din flotă.  Generalii au conștientizat că lipsa coeziunii dintre escadrele engleze din primele faze ale Bătăliei de la Portland aproape că i-a costat bătălia. Noile instrucțiuni s-au bazat pe ordinele anterioare ale amiralității asupra conduitei flotei în bătălie și includeau un avans semnificativ în tacticile navale prin introducerea escadrei în formație de linie de șir pentru maximizarea eficacității bordeelor și pentru exploatarea superiorității artileriei englezești. Dintre noile amendamente aduse Instrucțiunilor de Luptă, cele mai importante erau:

 2. La vederea numitei flote vice-amiralul, sau cel care este al doilea la comandă, și escadra sa, ca și contra-amiralul, sau cel care este al treilea la comandă, și escadra sa, trebuie să facă orice manevră posibilă să îl însoțească pe amiral și escadra sa pe fiecare din aripile sale, vice-amiralul pe aripa dreaptă iar contra-amiralul pe aripa stângă,  păstrând o distanță competentă pentru escadra amiralului dacă există spațiu suficient de manevră.
Remarcă: Amendamentul pus în evidență stabilește definitiv poziția celor trei escadre, similar ordinului lui Tromp din iunie 1652.
 3. Și imediat ce Generalul va considera potrivit pentru angajarea luptei și va efectua un semnal pentru aceasta... atunci fiecare escadră va face tot ce este necesar să angajeze în luptă inamicul din dreptul ei; iar pentru ca toate navele din fiecare escadră să se mențină într-o linie cu comandantul lor în afara cazului în care comandantul escadrei sale ar fi imobilizat sau dizabilitat ... atunci fiecare navă din escadra respectivă va forma o linie cu amiralul sau cu comandantul superior de lângă ele și cel mai aproape de inamic.
Remarcă: Amendamentul pus în evidență indică navelor din fiecare ecadră să lupte în linie. De observat că direcția de atac vine înaintea ordinului de a menține linia, acesta din urmă probabil rezultând din experiența câștigată în Bătălia de la Portland.
7. În cazul în care amiralul deține avantajul vântului față de inamic, iar dacă alte nave din flotă se află mai sus în vânt de amiral, atunci la ridicarea unui steag albastru ... fiecare navă în această situație trebuie să se poziționeze înaintea sau înapoi acestuia sub amenințarea celei mai severe pedepse. Dacă amiralul se află sub vânt față de inamic și flota sa sau orice parte din ea se află mai jos sub vânt de el, orice astfel de navă de sub vânt trebuie să vină în line cu amiralul, dacă acesta va ridica un steag ca cel anterior [albastru] și va veni sub vânt, nici o navă aflată sub vânt nu trebuie să vină cu pupa în vânt ci să mențină vântul pentru a veni în siajul lui sau în fața lui.
Remarcă: Acest articol este o adăugare și a fost probabil emis pentru a împiedica navele să rămână în afara luptei, așa cum se obișnuia în ambele tabere în fiecare bătălie precedentă din război datorită lipsei de instrucțiuni clare, sau a abilității, cunoașterii sau a dorinței.
8. Dacă amiralul va vrea ca navele sale să întoarcă prin virare sau să câștige vântul față de inamic, atunci va ridica un steag roșu ...
Remarcă: Acest articol este o adăugare.
9. Dacă va ridica un steag roșu pe catargul artimon... toate navele amiral trebuie să vină în fața sau în siajul nostru.
Remarcă: Acest articol este o adăugare, și este in principiu similar ordinului modern pentru ghizii de coloane pentru a lua poziție pentru a veni sub vânt.

Între timp, Maarten Tromp și Witte de With au avertizat Statele Generale de slăbiciunea flotei neerlandeze. Flota a fost pregătită din nou și aprovizionată, dar planurile de a construi nave de război mai mari capabile să provoace navele englezești mai puternice, au fost întârziate și nu au fost puse în aplicare. Neerlandezii fiind expulzați din Canalul Mânecii, trebuiau cu orice preț să mențină deschise porturile de la Marea Nordului și, prin urmare, trebuiau să provoace la luptă încă o dată flota engleză, în ciuda faptului că, așa cum a fost dovedit în bătălia predecentă, linia de bătălie aplicată de englezi făcea imposibilă apropierea navelor neerlandeze mai ușoare către inamic. În formație liniară defensivă flota își putea maximiza puterea de foc și să o concentreze asupra inamicului care, dacă avea putere de foc inferioară, putea numai spera să se apropie și să abordeze, deznodământul fiind deja incert. De vreme ce toți neerlandezii au conștientizat că bătălia nu era mai mult decât o acțiune sinucigașă glorificată, moralul era foarte scăzut.

Preludiul

Mai multe ocazii de a purta bătălia au fost ratate în luna mai. La 15 mai Tromp, De Ruyter și De With au ridicat ancora de la Texel cu o flotă de 80 de nave de război pentru a escorta un convoi  de 200 de corăbii, destinate porturilor franceze și spaniole, prin Marea Nordului până la Insulele Shetland către ruta comercială nordică în jurul Scoției deoarece ruta prin Canal era mult prea periculoasă. Apoi neerlandezii au adus alte corăbii strânse acolo în așteptarea escortei.

Mai întâi flota engleză sub Monck și Deane a eșuat să îl intercepteze pe Tromp și un convoi pe care acesta îl escorta din Marea Baltică. La întoarcerea din Marea Nordului, flota lui Tromp a fost întărită de încă 16 nave de război sub comanda lui Pieter Floriszoon. Tromp a aflat că o escadră engleză, însoțind un mic convoi adus din Marea Mediterană, se afla în strâmtoarea Dover. A ieșit din nou cu întreaga flotă dar dacă nu a mai găsit convoiul semnalat nici în ancorajul de la Downs, intrat aproape complet în Tamisa, a aflat în schimb că flota engleză stătuse timp de câteva zile la coasta neerlandeză și se îndreptase apoi spre nord. Flota neerlandeză combinată sub comanda lui Tromp, De Ruyter, De With, Jan Evertsen și Floriszoon a încercat să prindă flota engleză la Downs (24 mai), în încercarea de a repeta operațiunea reușită împotriva spaniolilor în 1639, doar ca să afle că Downs și rada de la Dover erau goale și că englezii erau deja pe mare. Tromp a fost îndepărtat de la Dover de către un bombardament al castelului și a traversat pe coasta Flandrei, unde a primit vești că flota engleză fusese văzută la Nieuwpoort.

Monck și Deane au ieșit pe mare cu flota engleză de la începutul lunii mai. Ei l-au căutat pe Tromp pe coasta Zeelandei apoi s-au întors în apropiere de Yarmouth pentru a primi întăriri. Blake, deși încă suferind de pe urma rănii de la picior primită în Bătălia de la Portland, asamblase o escadră de 18 nave în estuarul Tamisei și se afla la ancorajul de la Gunfleet la Sud de Harwich.

Marți, 10 iunie, neerlandezii au ancorat la 4 mile marine nord-est de North Foreland. Ultimele informații ale lui Tromp erau că flota engleză fusese la Texel și cu 2 zile înainte a fost văzută pe coasta neerlandeză spre sud și îndreptându-se spre vest. În aceiași zi englezii au ancorat la Southwold Bay lângă Dunwich. Ultimele informații ale generalilor erau că flota neerlandeză fusese cu o noapte înainte la Long Sand Head, ceea ce era incorect. Cele două ancoraje se aflau la aproape 60 de mile marine depărtare.

Miercuri, 11 iunie englezii se aflau de fapt mai spre nord, la Great Yarmouth. Pe la 6 sau 7 dimineața, ambele flote au ridicat ancora. Neerlandezii au trecut prin apropiere de North Foreland și apoi au înaintat spre nord-est-est și est-nord-est cu o briză puternică dinspre nord-vest până când spre seară au virat lângă bancurile de nisip (probabil bancul Hinder) și au rămas în direcția vest-nord-vest în timpul nopții. Tromp a petrecut noaptea de 11 spre 12 iunie ancorat la o distanță similară la nord-est de North Foreland, ceea ce îl plasa chiar la câteva mile spre sud de englezi. Englezii au virat spre sud și au ancorat în șenalul navigabil. În jurul după-amiezii fregatele de cercetare dinaintea flotei principale au zărit flota neerlandeză lângă bancul Gabbard mai jos sub vânt de ei. Cele două flote se aflau cam la 12 mile depărtare (conform rapoartelor cercetașilor englezi). Englezii s-au îndreptat spre neerlandezi dar înaintarea era înceată deoarece vântul era slab și vizibilitatea redusă. Odată cu refluxul de seară englezii au ancorat la 2 mile în afara Bancului de nisip Gabbard (la 17 mile sud-est de Orford), de pe coasta Suffolk-ului. Tromp nu avea nici un convoi de escortat și noua bătălie părea să fie de acum hotărâtoare.

În dimineața de joi, 12 iunie, imediat cum a început să se lumineze (pe la orele 4:00), când cele două flote au realizat contactul vizual, neerlandezii navigau spre sud-sud-vest și se afla mai jos sub vânt de englezi la 6 mile sud-vest, îndepărtându-se de aceștia cu un vânt dinspre nord-est. Englezii au ridicat imediat ancora și s-au îndreptat spre neerlandezi, care s-au apropiat de oponenții lor la babord, păstrând vântul. Escadrele neerlandeze avânt vântul erau probabil dispuse una în spatele celeilalte, cu De Ruyter deschizând calea. Englezii coborau în trei escadre dispuse în paralel, Escadra Roșie fiind în centru, Albă la tribord iar Albastră la babord, cu divizia lui Jordan pe aripa exterioară.

Flota engleză consta în 99 nave de război și 5 nave incendiare. Era organizată conform în cele trei escadre acum reglementate, cu generalii-pe-mare Richard Deane și George Monck la bordul lui Resolution (88 tunuri) comandând Escadra Roșie în centru, John Lawson pe George (58 tunuri) comandând Escadra Albastră în ariergardă și William Penn pe James (66 tunuri) cu Escadra Albă în avangardă. Fiecare escadră era împărțită mai departe în câte trei divizii. Generalii sperau ca escadra lui Blake să sosească la timp pentru a întări flota înainte de începutul luptei, dar vântul a rămas slab și avansul lui Blake de la ancorajul de la Gunfleet a rămas încet.

Ca și în trecut, numărul de nave mari engleze cu peste 50 de tunuri era simțitor superior celor din flota neerlandeză ale cărei construcții noi se aflau încă în șantiere (13 contra 2). Ținând cont că navele englezești erau în general mai mari și mai bine înarmate decât navele neerlandeze echivalente, englezii aveau un avantaj substanțial. Ei beneficiau de asemenea și de noile Instrucțiuni pentru Ordonarea mai bună a Flotei în Luptă din martie 1653, un set de instrucțiuni de luptă alcătuite de către Monck, Blake și Deane. Aceste instrucțiuni includeau prima versiune a liniei de bătălie care în curând va domina arta războiului naval. Deși neerlandezii, și Tromp în particular, se pare fuseseră responsabili de prima folosire a unui fel de astfel de formație, ei erau încă înclinați să spargă linia și să abordeze navele inamice avariate. La Gabbard englezii și-au păstrat disciplina pentru mult mai mult timp. La această dată linia de bătălie nu includea navele individuale - erau pur și simplu prea multe nave implicate într-o bătălie majoră pentru a face acest lucru posibil, în schimb se observă că flota este împărțită în subdiviziuni mai mici, care se aflau într-o linie de divizii.

Flota neerlandeză avea 98 de nave de război și 6 nave incendiare. Era organizată în cinci escadre, fiecare sub comanda unuia dintre amiralii de frunte: locotenentul-amiral Maarten Tromp pe Brederode (54 tunuri), vice-admiralul Jan Evertsen pe Vlissingen (40 tunuri), vice-admiralul Witte de With pe Vrijheid (44 tunuri), comandorul Michiel de Ruyter pe Witte Lam (40 tunuri) și vice-admiralul temporar Pieter Floriszoon pe Monnikendam (38 tunuri). Fiecare amiral avea propriul vice-amiral și contra-amiral, ceea ce sugera împărțirea escadrelor în câte trei divizii. Starea navelor neerlandeze era proastă. Multe nave aveau echipaje slab pregătite iar avariile din bătălia precedentă fuseseră adesea reparate prin baterea în cuie: multe căptușeli și traverse nu au fost înlocuite cu părți noi iar bucățile vechi au fost bătute la loc în cuie.

Desfășurarea bătăliei

Prima zi

Deoarece vântul sufla slab, navele din fiecare escadră a ambelor flote nu puteau fi într-o formație exactă. Tromp a aștepat sub vânt într-o formație oblică, de aparentă îndepărtare, atacul escadrei engleze din cap spre a o atrage departe de restul flotei. Între ora 11:00 și amiază Escadra albastră engleză, urmată apoi de Escadra Roșie și de cea Albă, a început să vireze în vânt la babord, probabil la o lovitură de tun depărtare de Kentish Knock, mai sus în vânt față de neerlandezi dar nu în același timp. Fără îndoială că fiecare navă a virat independent și a venit în linie cu comandantul de escadră, în concordanță cu Instrucțiunile de Luptă emise în martie 1653. Este posibil ca escadrele neerlandeze să fi fost într-o formație oarecum similară, cu cele cinci escadre în ordinea: De Ruyter în frunte, urmat de Evertsen, Tromp la mijloc, Florissen, iar apoi De With în ariergardă.

Bătălia a început cam la 12 mile depărtare de North Foreland de pe coasta Kent-ului. În concordanță cu noile Instrucțiuni de Luptă, escadrele flotei engleze au navigat în formație liniară, cu ordinul ca nici o navă inamică să nu fie abordată până nu va fi schilodită de focul tunurilor. Vântul a continuat să sufle slab până pe la ora 11:00 când navele engleze au ajuns cu raza tunurilor lângă neerlandezi. Cele două flote au deschis focul una asupra celeilalte într-un duel de artilerie care a durat câteva ore (de la distanță, conform jurnalului lui Jordan, sau de la mai puțin de o lovitură de tun, potrivit lui Tromp). La începutul bătăliei Deane a fost lovit de o pereche de ghiulele înlănțuite neerlandeze și a fost ucis pe loc. Mergând pe lângă el pe puntea de comandă de pe Resolution, Monck i-a acoperit rămășițele cu o manta pentru a evita descurajarea marinarilor.

Navele neerlandeze mai ușoare se aflau în dezavantaj în timpul canonadei. O navă din escadra lui De Ruyter (al cărui nume este necunoscut) a fost scufundată de către salve. Aflat în fruntea primei escadre, De Ruyter a încercat să depășească escadra lui Lawson din avangardă în încercarea de a trece peste prova sa pentru a bombarda lateral nava acestuia, George, înainte de a se apropria pentru abordaj, dar vântul a rămas prea slab.

În jurul orei 15:00 vântul s-a împrospătat puțin. Cursul lui Lawson a început să conveargă cu cel al lui De Ruyter.  În același timp Tromp cu următoarea scadră neerlandeză a virat spre nord pe Brederode către o gaură care s-a deschis între escadra albastră a lui Lawson și cea roșie a lui Monck. Alte nave din escadra lui Tromp au fost virate cu ajutorul șalupelor pentru a coborî asupra liniei engleze.  Avânt avantajul vântului, Lawson a izbutit să străpungă linia neerlandeză cu vasele de război ușoare (numite generic de englezi fregate).

Prinse între escadra lui De Ruyter și cea a lui Tromp, navele lui Lawson au fost supuse unui atac greu. Cu toate acestea, avantajul neerlandez s-a dovedit vremelnic în fața puterii de foc superioare a englezilor. Escadrele lui Monck și lui Penn au venit în ajutorul lui Lawson. Ambele flote au angajat lupta de-a lungul întregii linii de la scurtă distanță. Tromp a abordat nava amiral a lui Penn, James, dar a fost respins. La rândul lui, Penn a abordat pe Brederode iar oamenii săi au fost înlăturați doar atunci când neerlandezii au bombardat propria punte. Pe la ora 18:00, flota neerlandeză afectată de luptă (a pierdut 3 nave) s-a îndepărtat cu ajutorul vântului, urmărită de englezi. Urmărirea a continuat către Dunkerque până la înserare, neerlandezii pierzând o altă navă într-o explozie (camera cu pulberea a fost aprinsă de o ghiulea pe Gelderland a căpitanului Cornelis van Velsen, doar 5 oameni salvându-se). Tot în acea seară nava neerlandeză Stad Groeningen en Ommelanden (38 tunuri) s-a scufundat cu căpitanul ei Joost Bulter și vreo 30 dintre oamenii săi, restul fiind salvați de căpitanul Willem van der Zaan, a cărui corabie se afla în apropiere.

Blake, aflat pe uscat în spital, a auzit lovitzurile de tun. Deși nevindecat a părăsit patul și în timpul nopții a raliat flota engleză cu încă 18 nave. Neerlandezii rămâneau fără muniție și erau extrem de descurajați de către puterea de foc superioară a navelor engleze. Noaptea a rămas calmă doar cu adieri sporadice, iar spre răsăritul soarelui a început să sufle o briză ușoară dinspre sud-vest, găsind cele două flote la o milă depărtare, englezii spre vest-nord-vest în vânt iar neerlandezii sub vânt de ei, spre sud, păstrând distanța dar urmăriți de englezi. Nu se cunoaște ordinea sau formația fiecărei flote, dar probabil că navele erau împrăștiate fără nici o formație în cadrul escadrelor.

A doua zi
În dimineața de vineri, 13 iunie, neerlandezii au prins vântul dinspre sud-vest și s-au îndreptat spre sud-est, cu englezii urmărindu-i de la o milă distanță. După ce a ținut un consiliu de război pe Brederode în care era constatată din nou lipsa de muniție din flota neerlandeză, Tromp s-a îndreptat spre ancorajul de la Wielingen, nădăjduind să reia lupta după reaprovizionare, dar urmărit îndreaproape de către flota engleză care forța încă un atac, deși nici ea nu mai avea prea multă muniție. Având avantajul vântului, englezii au deschis focul încă de departe, încercând să-i taie retragerea. Pe la ora 10:00, când mai erau doar 4 mile pană la coasta flamandă, neerlandezii au întors bordul în vânt încercând să îi depășească pe englezi spre est-nord-est, însă nu au reușit. Conștient că navele sale erau foarte avariate și că aproape au rămas fără praf de foc, dar cu toate acestea, Tromp a decis să încerce din nou să atace, într-o încercare disperată de a provoca englezilor atât de multe avarii încât să îi facă să abandoneze blocada coastei neerlandeze.

Dar atacul a recurs foarte prost, englezii coborând cu vântul și atacând. Pe la ora 11:00, pe când flotele se aflau în dreptul Ostend-ului (sau la 4 mile nord-vest de Dunkerque) și înainte ca neerlandezii să se aproprie îndeajuns de englezi, vântul a căzut, lăsând navele neerlandeze la mila tunurilor engleze mai grele, aflate la o distanță optimă. Canonada englezilor a durat în jur de 4 ore. Nava neerlandeză Graaf Willem (40 tunuri) și-a pierdut cârma și, nemaiputând manevra, a ajuns în mijlocul inamicului care a capturat-o după o rezistență dârză.

Spre seară, pe la ora 16:00, când vântul a revenit dinspre sud-vest englezii au rupt formația pentru a-i urmări pe neerlandezi, care au pornit pe fugă spre est-nord-est. Tromp a fost atacat de o duzină de inamici. De With și De Ruyter abia au reușit să îl despresoare. Dar o luptă coordonată nu mai era posibilă. Tromp s-a străduit să mențină coeziunea navelor sale dar bătălia a degenerat într-o debandadă.  "Navele s-au îngrămădit unele peste altele, comandanții navelor incendiare și-au scufundat sau au dat foc acestora, salvându-se în șalupe; multe vase neerlandeze au fugit, deși Tromp a pus să se tragă asupra lor."  Mai multe navele neerlandeze s-au ciocnit în disperarea de a scăpa. Cele mai avariate nave au căzut în mâinile englezilor iar restul au încercat să se salveze căutând refugiul tradițional al apelor mai mici și a bancurilor de nisip de pe coasta flamandă, unde navele engleze mai mari nu au riscat să îi urmărească. Nava Westergo (28 tunuri) a lui Tijmen Claessen a capitulat fără luptă atunci când englezii s-au apropiat de ea. Nava incendiară comandată de Jacob Adriaenszoon a fost aprinsă fără scop și lăsată în derivă. Nava incendiară a lui Jacob Dircksz Stros a fost abandonată și capturată de englezi, după ce echipajul neerlandez a fugit pretextând că primise lovituri în opera vie. Pe la ora 19:00 nava neerlandeză Stad Medemblik (30 tunuri) a căpitanului Schellinger, care își pierduse arboretul mare în prima zi și era tractată de altă corabie, s-a desprins de remorca sa și după ce mare parte din echipaj s-a salvat a derivat între navele englezești, care i-au dat foc. Memorabil este incidentul cauzat la scurt apoi de iahtul Prins Willem care a cauzat coliziunea a patru corăbii; iahtul a reușit să se desprindă și să se salveze, dar celelalte trei, Sint Mattheus 42 tunuri, Vergulde Halve Maen 32 tunuri și Vergulde Zon 28 tunuri, au fost capturate.

Flota engleză a ancorat în fața nisipurilor de la Ostend pe la ora 22:00. Neerlandezii au ancorat pe la miezul nopții în apropierea aceluiași loc, apoi s-au retras spre mai multe ancoraje de pe coasta neerlandeză: aproximativ două treimi la Vlissingen, cu Tromp alături, iar cealaltă treime la Texel, sub comanda lui De With, câteva nave îndreptându-se spre Goeree.

Urmările

Generalul George Monck, apreciind importanța formației și a manevrelor (el însuși fiind un strălucit ofițer al armatei de uscat), a decis să aplice tacticile liniare împotriva neerlandezilor cu începere din această bătălie pentru a contracara preferința neerlandezilor de a ataca la mică distanță și de a aborda, tactici în care erau foarte experimentați și efectivi (după cum s-a văzut în bătăliile precedente de nenumărate ori). Când englezii au adoptat linia, neerlandezii au fost nevoiți să lupte și ei într-o linie informală de bătălie, dar navele lor ușor construite și cu tunuri mici au suferit teribil sub focul numeroaselor culverine (18 livre) și demitunuri (32 livre) ale englezilor. Cu excepția navei amiral, Brederode, dotată cu multe tunuri de calibru mare, doar vreo cinci alte nave neerlandeze aveau câteva tunuri mai grele (24 sau 36 livre).

Până la sfârșitul bătăliei englezii au capturat 11 nave de război, au scufundat 6 și au văzut 2 arse sau explodate. Printre cele 17 nave pierdute se aflau 3 nave incendiare, care au fost epuizate în mod intenționat. Au fost luați prizonieri 1.350 de oameni, printre care 6 căpitani de vas. Nu s-a înregistrat câți oameni au pierdut neerlandezii. Din punct de vedere tactic, aceasta a fost cea mai grea înfrângere din istoria navală neerlandeză cu excepția celei din Bătălia de la Lowestoft; din punct de vedere strategic înfrângerea amenința să fie dezastruoasă. Deoarece flota a fost învinsă în mare parte în timpul retragerii, mulți căpitani au fost aduși în fața curții marțiale, inclusiv câțiva cu funcții de comandă, precum Jacob Cleydeyck, unchiul viitorului amiral Philips van Almonde. Cele mai grave cazuri au fost deja judecate de Tromp pe mare la 18 iunie: locotenentul de Jager și căpitanii Pascaert și Naeuoogh au trebuit să asculte legați cu lanțuri de gât cum sunt retrogradați permanent și demiși din funcție în mod dezonorabil iar plățile lor trebuiau să le returneze, în timp ce De With a adăugat că sunt norocoși: el însuși i-ar fi spânzurat imediat.

Englezii nu au pierdut nici o navă, deși au suferit 126 de morți și 236 de răniți. Au fost trimise în port pentru reparații 12 nave avariate. Moartea Generalului Deane a fost o lovitură grea pentru Parlament. Blake încă mai suferea de pe urma rănii de la picior și a fost readus pe uscat la Solebay pentru recuperare, lăsându-l pe Monck singurul general-pe-mare activ. Victoria englezilor păstra controlul asupra Canalului Englez, recâștigat de Blake la Portland, și se extindea asupra Mării Nordului. După bătălie, Monck a trimis în porturi navele capturate și propriile nave avariate, apoi a blocat porturile neerlandeze și întreaga coastă, englezii capturând multe nave comerciale și afectând devastator economia neerlandeză. Comerțul de peste mări al neerlandezilor a fost stopat în întregime și unele orașe costiere au ajuns să fie amenințate de foamete.  "De ce să nu vorbesc pe față?" avea să declare Johan de Witt în parlamentul Statelor Generale. "Englezii au devenit de acum stăpânii de necontestat ai mării." Negocierile pentru pace au fost reluate, dar încă o dată neerlandezii au preferat să mai poarte o bătălie în încercarea de a restaura situația. Doar după ce și Bătălia de la Scheveningen s-a încheiat cu o înfrângere, războiului i-a fost pus capăt.

Flota engleză
117 nave de război și 4 nave incendiare cu 4.066 tunuri și 17.639 oameni (totaluri pentru cele 106 nave cunoscute) : 91 nave de război și 4 nave incendiare sunt organizate în escadre și divizii, fiecare navă având repartizarea cunoscută în fiecare divizie (dar nu și ordinea în linia de bătaie); la 10 iunie s-au alăturat încă 2 nave de război (Unicorn și Portland) și 6 nave comerciale armate cu nume necunoscute, toate aceste 8 nave luând poziții necunoscute în cadrul dispozitivului flotei; în a doua zi a bătăliei, la 13 iunie, sosește escadra cu întăriri a lui Robert Blake, alcătuită din 18 nave de război,dintre care se cunosc numele a 13 (Escadrele Roșie, Albastră și Albă și diviziile lor sunt în ordinea de bătaie, dar probabil că nu și navele din compoziția lor)

{| border="0" cellpadding="2" cellspacing="1" style="font-size: 85%"
|-
! colspan="5" | Întăriri|-
| Rang || Navă || Tunuri || Echipaj || Căpitan|-
! colspan="4" | Întăriri sosite la 10 iunie  (nu se știe în ce escadre și divizii au fost distribuite, echipajele sunt cotele oficiale valide la acea vreme)  2 nave de război și 6 nave comerciale armate
|-
| 3 || Unicorn || 50 || 250 || Peter Strong
|-
| 4 || Portland || 42 || 180 || William Rause
|-
! colspan="4" | Întăriri sosite la 13 iunie (Robert Blake  (navele nu au o ordine precisă,  echipajele sunt cotele oficiale valide la acea vreme)  18 nave din care se cunosc numele a 13
|-
| 3 || Essex || 48 || 250 || Generalul-pe-mare Robert Blake (1599-1657)'  căpitanul William Brandley
|-
| 4 || Hampshire || 40 || 180 || Robert Blake Junior
|-
| 4 || William || 40 || 180 || John Taylor (navă comercială armată)|-
| 4 || Culpepper || 30 || 120 || Thomas Cheney (navă comercială armată)|-
| 4 || Phoenix || 34 || 150 || Henry Eaden (navă comercială armată)|-
| 4 || Stork || 36 || 180 || Roger Harman
|-
| 4 || Hopeful Luke || 34 || 120 || Thomas Petty (navă comercială armată)|-
| 4 || Employment || 34 || 120 || John Cox (navă comercială armată)|-
| 4 || Prosperous || 42 || 180 || Jeffrey Dare (navă comercială armată)|-
| 4 || John & Abigail || 32 || 120 || ? (navă comercială armată)|-
| 5 || Eagle || 22 || 110 || Anthony Young (navă comercială armată)|-
| 5 || Swan || 22 || 80 || Thomas Wilkes
|-
| 5 || Tenth Whelp || 20 || 60 || David Dove
|-
|}

 Flota neerlandeză

105 nave de război plus 2 nave de război care s-au alăturat flotei în timpul bătăliei, 8 nave incendiare, 1 iaht cu 3.255 tunuri și 12.384 oameni (navele nu sunt în linia de bătaie)

Referințe

Bibliografie
 The Naval Review Vol.XVI No.4, The Development of Tactics, Admiral Sir Reginald Custance, 1928
 Războiul naval de-a lungul veacurilor, Vol.II Epoca navelor cu vele și a artileriei cu ghiulele, Partea I (până în anul 1713), Nicolae Koslinski, Editura ARA - București, 1996
 General-at-Sea: Robert Blake and the Seventeenth-Century Revolution in Naval Warfare, Michael Baumber, 1989, London: John Murray Ltd
 The royal navy, a history from the earliest times to present,  William Laird Clowes, 1897
 Publications of the Navy Records Society - First Dutch War'', C.T.Atkinson, 1906, Vol.V

1653
Bătălii navale
Bătăliile Olandei
Bătăliile Angliei

Bătălia de la Gabbard


عين دارة مدينة أثرية تقع غربي قرية عين دارا الحالية بمسافة / 1 / كم. وعلى مسافة / 5 / كم جنوبي مدينة عفرين في سوريا. تحيط بها سهول خصبة من ثلاث جهات، ويحدها نهر عفرين من الغرب على بعد بضع مئات من الأمتار منها. كما يخترق الموقع جدول ماء نبع عين دارة، الذي يأخذ مجراه من بحيرتها الصغيرة، ليصب في نهر عفرين غربي التل.

وهي آبدة تاريخية اثرية أخاذة تقع على الطريق الواصل من حلب إلى اعزاز وعفرين، تعود المدينة إلى العصر الأرامي مابين 1200 – 740 قبل الميلاد. تتكون المدينة حالياً من آثار ومعبد يضم تماثيل مختلفة تمثل حيوانات مجنحة وتماثيل لأبو الهول ونقوش وآثار كثيرة وعثر في الموقع على لوحة بازلتية تمثل الآلهة عشتار.

يتألف هذا الموقع الأثري الهام من قسمين: جنوبي صغير وقديم، وشمالي كبير.

 القسم الجنوبي: وهو مرتفع صغير من الأرض، تبلغ مساحته نحو دونم واحد. يقول الأثريون عنه: بأنه عبارة عن قرية زراعية من العصر الحجري الحديث، سكنها الإنسان منذ حوالي عشرة آلاف عام. إلا أنه لم تجر فيها أعمال تنقيب واسعة، سوى عملية سبر بسيطة أظهرت بعض الأدوات الصوانية، وأحجار بناء، تعود للعصر الحجري الحديث.

 القسم الشمالي: يتألف هذا القسم من جزئين، شمالي: وهو أرض منبسطة بمساحة / 4600 / مترا مربعاً ويطلق عليها المدينة التحتانية. يقول عنها د. أبو عساف: . إلا أنه لم يجر تنقيب في هذا الجزء إلا في مكان الباب الشمالي، وبعض أماكن السور الغربي. جنوبي: وهو تل عيندارا المعروف، وتبلغ مساحة سطحه 7500 مترا مربعاً، ويسميه الأثريون (المدينة الفوقانية) وأبرز ما يميز هذا الجزء عن غيره، هو معبده الأثري المشهور في الجهة الشمالية.

في أواخر يناير 2018، تعرض المعبد لأضرار بالغة من جانب الطائرات النفاثة التابعة للقوات الجوية التركية خلال هجومها في عفرين. تشير التقارير إلى أن نسبة 60 في المائة على الأقل من المعبد تم تحويلها إلى أنقاض.

التاريخ

تختلف الآراء حول تاريخ بناء هذا المعبد. المصادر الرسمية السورية تربطه بالفترة الآرامية، مع أن معظم الباحثين يرجحون بدايات حيثية وهورية للمعبد، حيث يقول د.شعث ص 58: إن المعبد مقام على طراز هيلاني، وهو نمط بناء هوري - ميتاني، وقد ساد هذا الشكل من البناء في سوريا الشمالية بين الفترة / 1200-700 / ق.م، وقد برهنت حفريات عين دارا على الصلة الحضارية الوثيقة التي ربطت مناطق شمال سوريا بالحضارة الحيثية. هذا، وقد عثر المنقبون في المعبد على كسرات لكتابات هيروغليفية حيثية من الألف الأول ق.م. ويجزم كتاب دليل حلب السياحي: بأن المعبد حيثي ويعود إلى الآلف الأول ق.م. كما عثر في حفريات المعبد على لوحة للآلهة عشتار بالحجم الطبيعي، ولكن كما يقول د. أبو عساف (وهو من الفريق الذي عمل في تنقيبات المعبد والتل): إن الزائر للمعبد يتوق إلى معرفة الرب الذي شيد له هذا المعبد وكرس لعبادته، ولكن لم نعثر على وثائق كتابية بهذا الخصوص. إلا أنه من المؤكد، أن وجود تماثيل الأسود في مدخل المعبد، وعلى البوابة، وفي كل محيط المعبد تقريباً، لا يدع مجالاً للشك بأنها على نمط بناء الشعوب الجبلية في هده البقعة من شمال سوريا (كما يقول مورتكارت (ص 229)):
.

وهذا يربط بناء المعبد بفترة ما قبل عام 1200 ق.م، أي فترة وجود الإمبراطورية الحيثية على الأقل. فالمعبد الرئيسي في آلالاخ، تم تزيينه في مرحلته الأخيرة بتماثيل على شكل الأسود، نحتت من البازلت، وهي تعود إلى سوية بناء الفترة من 1347 –1283 ق.م. وإن أقدم نماذج لمثل هذه التماثيل هي التي كانت قائمة على أبواب قرقميش (جرابلس).

أما تاريخ استقرار الإنسان في القسم الشمالي من تل عين دارا بجزأيه الشمالي والجنوبي، فإنه يعود إلى الألف الرابعة ق.م، واستمر ذلك حتى العهد العثماني مع فترات انقطاع.

العصر الآرامي المتأخر 740 – 530 ق.م
من آثار هذه الفترة العثور من الغرب.

العصر الأخميني (البارسي) 530 – 330 ق.م
من اللقى الأثرية في هذا العصر، دمى أنثوية للربة عشتار وتميمة من الحجر البللوري، مثل عليها (أهورامزدا) الرب الفارسي الممتد مع قرص الشمس المجنح. كما عثر على البقايا المعمارية لهذه الفترة فوق أنقاض المعبد.

العصر اليوناني - السلوقي 330 – 80 ق.م
كانت المدينة محصنة ومزدهرة في هذه الفترة، حيث عثر على فخار سوري ويوناني، وكميات كبيرة من الفضة السلوقية.

الفترة الرومانية البيزنطية
لم يعثر في الموقع على آثار تدل على أنه كان مسكوناً في هذا العصر ويبدو أن المركز الإداري للمنطقة كان منقولاً في هذه الفترة من عين دارا إلى باسوطة المجاورة.

العصر الأموي - العباسي

عادت الحياة إلى هذا الموقع من جديد، واشتغل أهلها بالزراعة، واستخدموا النورج والمحراث الخشبي ذو النصل الحديدية، مثلما كان عليه الحال في جبل ليلون قبل ثلاثة عقود فقط، ثم اختفت تلك الوسائل الزراعية بحلول الوسائل الحديدية. واستمر ازدهار المدينة بعد خضوعها ثانية للبيزنطيين عام / 969 / م (أيام الدولة الحمدانية في شمال سورية)، حيث وجدت فيها مبان جيدة، ومنشآت عامة، ومعاصر للزيتون، وأفران لصناعة الخبز وصهر الحديد. وعثر في الموقع، على آثار كنيسة القرية وعلى العديد من الصلبان البرونزية في الكنيسة، وفي البيوت وعلى الكثير من أدوات الفلاحة، كالمحاريث والمناجل والمقصات الحديدية وغيرها. ومن أهم اللقى الأثرية كمية من النقود الذهبية في المنازل المحترقة، تعود إلى قياصرة بيزنطيين. وفي هذا العصر كان السور الدفاعي للقرية منيعاً ذا أبراج قوية، وقد أنشئ حصن في الزاوية الجنوبية من التل.

العصر المملوكي
بعد تراجع الحكم البيزنطي أمام دخول السلاجقة الأتراك إلى شمال سوريا وأواسط الأناضول في عام 1086 م، أحرقت القرية البيزنطية في عين دارا، ودمرت تدميراً شاملاً وأقيمت فوق أنقاضها بيوت جديدة، ولكنها هي الأخرى هجرت بعد فترة قصيرة وتحولت القرية (المدينة) إلى أطلال.

وقد تم التنقيب في موقع عيندارا، من قبل بعثة وطنية سورية، لأول مرة في عام 1954. وتوالت الاكتشافات خلال عدة مواسم عمل، فاكتشف هذا المعبد الهام في أواخر الستينات.

الضرر من قبل الجيش التركي
في أواخر يناير 2018، أفادت كل من المديرية العامة السورية للآثار والمتاحف والمرصد السوري لحقوق الإنسان بتدمير المعبد إلى حد كبير في أعقاب الغارات الجوية التي شنتها القوات الجوية التركية أثناء هجومها في عفرين. وقد أبلغ عن عمليات القصف الجوي لموقع عين دارة لأول مرة من قبل أحد السكان المحليين وذلك عن طريق المؤسسة الهولندية للبث الإذاعي في 23 يناير 2018.

أصدرت المديرية العامة للآثار والمتاحف ووزارة الثقافة السورية بيانا تدين فيه الهجوم على الموقع بوصفه "عدوان من النظام التركي على المواقع الأثرية في ريف حلب الشمالي"، ودعت المنظمات الدولية إلى إدانة الهجوم على عين دارة.

مراجع

بعل
تأسيسات الألفية الثانية ق م
حلب
دول آرامية
مبان دينية القرن 14 ق م
مبان ومنشآت في محافظة حلب
مدن أثرية سورية
معابد مدمرة
منطقة عفرين
مواقع أثرية في سوريا
مواقع أثرية في محافظة حلب
مواقع العصر الحديدي في سوريا

عين دارة (موقع أثري)


Diego de Guzmán y Haro (Ocaña, 1566-Ancona, 21 de enero de 1631)  fue un eclesiástico y hombre de estado español.

Biografía
Hijo de Pedro de Guzmán y de Mencía de Benavides, hizo sus estudios en la universidad de Salamanca, doctorándose en Teología y Derecho.
Fue canónigo de la catedral de Toledo, abad de Santander, capellán mayor del Monasterio de las Descalzas Reales de Madrid, capellán y limosnero mayor de los reyes Felipe III y Margarita de Austria y preceptor de las infantas Ana y María Ana.

Consejero de Estado desde 1599, Patriarca de las Indias Occidentales desde 1610, consejero del Tribunal de la Suprema Inquisición en 1613, arzobispo de la sede titular de Tiro desde 1616 y comisario del Consejo de Cruzada entre 1619 y 1627. En 1625 fue nombrado arzobispo de Sevilla, en cuya dignidad se destacó en promover la canonización de Fernando III.

En 1629 formaba parte del séquito que acompañaba a la infanta María Ana en su viaje a Alemania para su matrimonio con Fernando III de Habsburgo, cuando a la altura de Italia recibió la noticia de que Urbano VIII le había creado cardenal in pectore en el consistorio de noviembre del mismo año; recibió el capelo en Liorna en julio de 1630. Sin embargo otras fuentes relatan que, tras dejar a la infanta, se dirigió a Roma para recoger el capelo y no llegó a completar su viaje: murió en Ancona víctima del tabardillo; su cuerpo fue trasladado a España y depositado en la iglesia del colegio de la Compañía de Jesús de Ávila, que él mismo había fundado y dotado.

Dejó escrito un libro: Vida y muerte de Dª. Margarita de Austria, publicado en Madrid en 1617.

Referencias

Alumnado de la Universidad de Salamanca en el siglo XVI
Arzobispos de Sevilla
Cardenales de España del siglo XVII
Cardenales creados por Urbano VIII
Comisarios generales de Cruzada
Consejeros de Estado de España del siglo XVII
Miembros de la Inquisición en España
Obispos de España del siglo XVII
Patriarcas de las Indias Occidentales
Canónigos de la catedral de Toledo
Nacidos en Ocaña (Toledo)
Fallecidos en Ancona

Diego de Guzmán y Haro


is a 1967 Japanese yakuza film directed by Seijun Suzuki and starring Joe Shishido, Koji Nanbara, Annu Mari and Mariko Ogawa. The story follows contract killer Goro Hanada as he is recruited by a mysterious woman named Misako for a seemingly impossible mission. When the mission fails, he is hunted by the phantom Number One Killer, whose methods threaten his life and sanity.

Branded to Kill was designated by its production company and distributor, Nikkatsu, as a low-budget B movie. Dissatisfied with the original script, the studio called in Suzuki to rewrite and direct the film shortly prior to the start of production. Suzuki came up with many of his ideas for the project the night before or on the set while filming, and welcomed ideas from his colleagues; the screenplay is credited to Hachiro Guryu, a writing collective that consisted of Suzuki and seven other writers, including his frequent collaborators Takeo Kimura and Atsushi Yamatoya. Suzuki gave the film a satirical, anarchic and visually eclectic bent, which the studio had previously warned him away from. The brief turnaround Suzuki was given to make Branded to Kill meant that post-production on the film was completed only a day before its pre-scheduled release on June 15, 1967.

The initial critical and commercial failure of Branded to Kill prompted Nikkatsu to ostensibly fire Suzuki for making "movies that make no sense and no money". In response, Suzuki successfully sued Nikkatsu, and garnered support from student groups, like-minded filmmakers and the general public, causing a major controversy throughout the Japanese film industry. Suzuki was blacklisted and did not make another feature film for a decade, but became a countercultural icon.

By the 1980s, Branded to Kill had gained a strong international cult following; film critics and enthusiasts now regard it as an absurdist masterpiece. It has been cited as an influence by filmmakers such as Jim Jarmusch, John Woo, Park Chan-wook, Quentin Tarantino and Nicolas Winding Refn, and composer John Zorn. Branded to Kill inspired a loose 1973 Roman Porno remake directed by Yamatoya, , and a loose 2001 sequel, Pistol Opera, directed by Suzuki for Nikkatsu. The company has also hosted two major retrospectives spotlighting his career.

Plot
Goro Hanada, the Japanese underworld's third-ranked hitman, and his wife, Mami, fly into Tokyo and are met by Kasuga, a former hitman-turned-taxi driver. Hanada agrees to help Kasuga return to the underworld, and the three go to a club owned by yakuza boss Michihiko Yabuhara. The two men are hired to escort a client from Sagami Beach to Nagano. After the meeting, Yabuhara seduces Mami.

Driving their client towards his destination, Hanada spots an ambush and dispatches several gunmen. Panicking, Kasuga attacks one of the ambushers, Koh, the fourth-ranked hitman, resulting in both of their deaths. Hanada leaves the client to secure Koh's car but hears three gunshots. Rushing back, he finds the client safe, while three additional ambushers have been shot through their foreheads. At another ambush, Hanada kills more gunmen and sets Sakura, the second-ranked hitman, on fire; the client shoots Sakura dead. On his way home, Hanada's car breaks down. Misako, a mysterious woman with a deathwish, gives him a ride. At home, Hanada has rough sex with Mami, fuelled by his fetish for smelling boiling rice.

Yabuhara hires Hanada to kill a customs officer, an ocularist and a jeweller. Hanada snipes the first from behind a billboard's animatronic cigarette lighter, shoots the second through a pipe drain when he leans over a sink, and blasts his way into the third's office, escaping on an advertising balloon. Misako then offers him a near-impossible contract to kill a foreigner. During the job, a butterfly lands on the barrel of his rifle, causing him to miss the target and kill a bystander. Misako tells Hanada that he will lose his rank and be killed. Preparing to leave Japan, he is shot by Mami, who sets fire to their apartment and flees. Hanada escapes, his belt buckle having stopped the bullet.

Reunited, Hanada and Misako alternate between failed attempts by him to seduce her and them to kill each other; she succumbs to his advances when he promises to kill her. Afterwards, Handa realizes he loves Misako and is unable to kill her. Confused, he wanders the streets and passes out. The next day, he finds Mami at Yabuhara's club. She tries to seduce him, then fakes hysteria and tells him Yabuhara paid her to kill him and that the three men he had killed had stolen from Yabuhara's diamond smuggling operation, and the foreigner was an investigator sent by the supplier. Unmoved, Hanada kills her, gets drunk and waits for Yabuhara to return. Yabuhara arrives already dead with a bullet through his forehead.

Hanada returns to Misako's apartment, where a projected film shows her bound and tortured, and directs him to a breakwater, where he will be killed the following day. Hanada submits to the demand, but kills the assassins instead. The former client arrives, revealing himself to be the legendary Number One Killer. He intends to kill Hanada but, in thanks for his work, allows him a truce. As Handa holes up in Misako's apartment, Number One taunts him with threatening phone calls and forbids him to leave the apartment. Eventually, Number One moves in with the now-exhausted Hanada under the pretext that he is deciding how to kill him. They set times to eat, sleep and, later, to link arms everywhere they go. Number One suggests they eat out one day, but disappears during the meal.

At the apartment, Hanada finds a note and another film from Number One, stating he will be waiting at a gymnasium with Misako. Hanada arrives at the gym, but Number One does not show. As Hanada prepares to leave, a tape recording explains that Number One exhausts his targets before killing them. Tying a headband across his forehead, Hanada climbs into a boxing ring. Number One appears and shoots him. The headband stops the bullet and Hanada returns fire; Number One manages to shoot him several times before dying. As Hanada triumphantly declares himself the new Number One, Misako enters the gym. Hanada instinctively shoots her dead, again declares himself Number One, then falls out of the ring.

Cast
 Joe Shishido as Goro Hanada, the Number Three Killer: a hitman with a fetish for the smell of boiling rice. He is gainfully employed by the yakuza until a butterfly lands on the barrel of his rifle during a "Devil's job". He misses his target and is marked for death—then descends into a world of alcohol and paranoia. Shishido has been called the face of Suzuki's films, owing in part to their frequent collaborations, this being among the most prominent. After middling success in Nikkatsu melodramas he underwent plastic surgery, enlarging his cheeks several sizes. He returned to tremendous success as a heavy and, soon thereafter, a star.
 Koji Nanbara as the Number One Killer: the legendary hitman whose existence remains a subject of debate. Incognito, he employs the yakuza to provide bodyguards. Later, he reappears with the intention of killing Hanada, first trapping him in an apartment, then moving in with him, before their final showdown in a public gymnasium.
 Isao Tamagawa as Michihiko Yabuhara: the yakuza boss that hires Hanada and seduces his wife. Upon the discovery that his diamond smuggling operation has been burgled, he employs Hanada to execute the guilty parties then adds him to the list when he flubs the job. His final appearance is with a bullet hole in his head.
 Annu Mari as Misako Nakajo: the femme fatale with a penchant for dead butterflies and birds. She picks Hanada up in her open top convertible when his car breaks down in the rain. Under Yabuhara's direction she enlists him to kill a foreigner. She attempts to kill Hanada but falls in love with him, which instigates her capture and use as bait by Number One. Mari has said she was experiencing suicidal urges at the time she first read the script and the character captivated her. "I loved her name, but it was her first line 'My dream is to die' that had a profound impact on me. It was like lightning."
 Mariko Ogawa as Mami Hanada: Hanada's wife who has a predilection towards walking around the house nude. Shortly after meeting Yabuhara she enters an affair with him. When her husband's career sours she attempts mariticide and flees—to be confronted later at Yabuhara's club. This was Mariko Ogawa's only film appearance.
 Hiroshi Minami as Gihei Kasuga: formerly a ranked hitman who lost his nerve and took to drinking. After introducing Hanada to Yabuhara he joins the former in a dangerous chauffeur mission. His nerves get the better of him and he experiences a short-lived mental breakdown.

Production
Nikkatsu conceived Branded to Kill as a low-budget hitman film, a subgenre of the studio's yakuza-oriented movies. Their standard B movie shooting schedule was applied, one week for pre-production, 25 days to shoot and three days for post-production. The budget was set at approximately  yen. Shortly before filming began, with the release date already set, the script was deemed "inappropriate" by the head office and contract director Seijun Suzuki was brought in to do a rewrite. Studio head Kyūsaku Hori told Suzuki he had had to read it twice before he understood it. Suzuki suggested they drop the script but was ordered to proceed. The rewrite was done with his frequent collaborator Takeo Kimura and six assistant directors, including Atsushi Yamatoya (who also played Killer Number Four). The eight men had worked under the joint pen name Hachiro Guryu ("Group of Eight") since the mid-1960s. Nikkatsu was building leading man Joe Shishido into a star and assigned him to the film. They specified that the script was to be written with this aim. The film also marks Shishido's first nude scene. Suzuki originally wanted Kiwako Taichi, a new talent from the famous theatre troupe Bungakuza, for the female lead but she took a part in another film. Instead, Suzuki selected Annu Mari, another new actress who had been working in Nikkatsu's music halls. In casting the role of Hanada's wife, Suzuki selected Mariko Ogawa from outside of the studio as none of the contract actresses would do nude scenes.

Suzuki did not use storyboards and disliked pre-planning. He preferred to come up with ideas either the night before or on the set as he felt that the only person who should know what is going to happen is the director. He also felt that it was sudden inspiration that made the picture. An example is the addition of the Number Three Killer's rice-sniffing habit. Suzuki explained that he wanted to present a quintessentially "Japanese" killer, "If he were Italian, he'd get turned on by macaroni, right?" Suzuki has commended Shishido on his similar drive to make the action scenes as physical and interesting as possible. In directing his actors, Suzuki let them play their roles as they saw fit and only intervened when they went "off track". For nude scenes the actors wore maebari, or adhesive strips, over their genitals in accordance with censorship practices. The film was edited in one day, a task made easy by Suzuki's method of shooting only the necessary footage. He had picked up the habit during his years working as an assistant director for Shochiku when film stock remained sparse after the war. Post-production was completed on June 14, 1967, the day before the film was released.

Themes and style
Like many of its yakuza film contemporaries, Branded to Kill shows the influence of the James Bond films and film noir, though the film's conventional genre basis was combined with satire, kabuki stylistics and a pop art aesthetic. It was further set apart from its peers, and Seijun Suzuki's previous films, through its gothic sensibilities, unusual atonal score and what artist and academic Philip Brophy called a "heightened otherness". The result has been alternately ascribed as a work of surrealism, absurdism, the avant garde and included in the Japanese New Wave movement, though not through any stated intention of its director. Suzuki employed a wide variety of techniques and claimed his singular focus was to make the film as entertaining as possible.

Genre conventions are satirized and mocked throughout the film. In American noirs, heroes, or anti-heroes, typically strive to be the best in their field. Here the process was formalized into a rankings system obsessed over by its players. The femme fatale—a noir staple—Misako, does not simply entice the protagonist and bring the threat of death but obsesses him and is obsessed with all things death herself. She tries to kill him, wants to kill herself and surrounds herself with dead things. Hanada's libido is as present as that of the protagonists of similar films of the period, such as James Bond, though perversely exaggerated. Reviewer Rumsey Taylor likened Hanada's boiled rice sniffing fetish to Bond's "shaken, not stirred" martini order. The film also deviates from the opening killer-for-hire scenario to touch on such varied subgenres as psychosexual romance, American Gothic thriller and Odd Couple slapstick.

The film industry is a subject of satire as well. For example, Japanese censorship often involved masking prohibited sections of the screen. Here Suzuki preemptively masked his own compositions but animated them and incorporated them into the film's design. In the story, after Hanada finds he is unable to kill Misako he wanders the streets in a state of confusion. The screen is obscured by animated images with accompanying sounds associated to her. The effects contributed to the eclectic visual and sound design while signifying his obsessive love. Author Stephen Teo proposed that the antagonistic relationship between Hanada and Number One may have been analogous of Suzuki's relationship with studio president Kyūsaku Hori. He compared Hanada's antagonizers to those who had been pressuring Suzuki to rein in his style over the previous two years. Teo cited Number One's sleeping with his eyes open and urinating where he sits, which the character explains as techniques one must master to become a "top professional."

The film was shot in black and white Nikkatsuscope (synonymous with CinemaScope at a 2.35:1 aspect ratio). Due to the wide frame, moving a character forward did not produce the dynamic effect Suzuki desired. Instead, he relied on spotlighting and chiaroscuro imagery to create excitement and suspense. Conventional framing and film grammar were disregarded in favour of spontaneous inspiration. In editing, Suzuki frequently abandoned continuity, favouring abstract jumps in time and space as he found it made the film more interesting. Critic David Chute suggested that Suzuki's stylistics had intensified—in seeming congruence with the studio's demands that he conform:

Reception

Branded to Kill was released to Japanese theatres on June 15, 1967, on a double bill with Shōgorō Nishimura's Burning Nature. The films were financially unsuccessful and the former fared likewise among critics. Kinema Junpo magazine reported that the films "resulted in less than  viewers at Asakusa and Shinjuku and about 500 at Yurakucho on the second day." Both Shishido and Yamatoya later recounted having seen Branded to Kill in practically empty theatres, the latter on its opening night. Iijima Kōichi, a critic for the film journal Eiga Geijutsu, wrote that "the woman buys a mink coat and thinks only about having sex. The man wants to kill and feels nostalgic about the smell of boiling rice. We cannot help being confused. We do not go to theaters to be puzzled." Nikkatsu had been criticized for catering to rebellious youth audiences, a specialty of Suzuki, whose films had grown increasingly anarchic through the 1960s. This had earned him a large following but it had also drawn the ire of studio head Kyūsaku Hori. On April 25, 1968, Suzuki received a telephone call from a company secretary informing him that he would not be receiving his salary that month. Two of Suzuki's friends met with Hori the next day and were told, "Suzuki's films were incomprehensible, that they did not make any money and that Suzuki might as well give up his career as a director as he would not be making films for any other companies."

A student film society run by Kazuko Kawakita, the Cineclub Study Group, was planning to include Branded to Kill in a retrospective honouring Suzuki's works but Hori refused them and withdrew all of his films from circulation. With support from the Cineclub, similar student groups, fellow filmmakers and the general public—which included the picketing of the company's Hibiya offices and the formation of the Seijun Suzuki Joint Struggle Committee—Suzuki sued Nikkatsu for wrongful dismissal. During the three-and-a-half year trial the circumstances under which the film was made and Suzuki was fired came to light. He had been made into a scapegoat for the company's dire financial straits and was meant to serve as an example on the outset of an attempted company-wide restructuring. A settlement was reached on December 24, 1971, in the amount of one million yen, a fraction of his original claim, as well as a public apology from Hori. In a separate agreement Branded to Kill and his previous film, Fighting Elegy, were donated to the Tokyo National Museum of Modern Art's Film Centre. The events turned Suzuki into a legend and shook the film world. Branded to Kill, along with other of his films, played to "packed audiences who wildly applauded" at all-night revivals in and around Tokyo. However, Suzuki was blacklisted by the major studios and did not make another feature film until A Tale of Sorrow and Sadness (1977) ten years after Branded to Kill. In the meantime, he subsisted on commercial and television work and writing books of essays.

Branded to Kill first reached international audiences in the 1980s, featuring in various film festivals and retrospectives dedicated wholly or partially to Suzuki, which was followed by home video releases in the late 1990s. It garnered a reputation as one of his most unconventional, revered Nikkatsu films and an international cult classic. It has been declared a masterpiece by the likes of film critic Chuck Stephens, writer and musician Chris D., composer John Zorn and film director Quentin Tarantino. Writer and critic Tony Rayns noted, "Suzuki mocks everything from the clichés of yakuza fiction to the conventions of Japanese censorship in this extraordinary thriller, which rivals Orson Welles' Lady from Shanghai in its harsh eroticism, not to mention its visual fireworks." Modified comparisons to the films of a "gonzo Sam Fuller", or Jean-Luc Godard, assuming one "factor[s] out Godard's politics and self-consciousness", are not uncommon. In a 1992 Rolling Stone magazine article, film director Jim Jarmusch affectionately recommended it as, "Probably the strangest and most perverse 'hit man' story in cinema." Jasper Sharp of the Midnight Eye wrote, "It is a bloody marvellous looking film and arguably the pinnacle of the director's strikingly eclectic style."

However, the workings of the plot remain elusive to most. Sharp digressed, "To be honest it isn't the most accessible of films and for those unfamiliar with Suzuki's unorthodox and seemingly disjointed style it will probably take a couple of viewings before the bare bones of the plot begin to emerge." As Zorn has put it, "plot and narrative devices take a back seat to mood, music, and the sensuality of visual images." Japanese film historian Donald Richie thus encapsulated the film, "An inventive and ultimately anarchic take on gangster thrillers. The script flounders midway and Suzuki tries on the bizarre for its own sake." David Chute conceded that in labeling the film incomprehensible, "If you consider the movie soberly, it's hard to deny the bosses had a point." On a conciliatory note, Rayns commented "Maybe the break with Nikkatsu was inevitable; it's hard to see how Suzuki could have gone further in the genre than this."

After another unrelated 10-year hiatus, Suzuki and Nikkatsu reunited for the Style to Kill retrospective, held in April, 2001, at Theatre Shinjuku in Tokyo. It featured 28 films by Suzuki, including Branded to Kill. Suzuki appeared at the gala opening with star Annu Mari. Joe Shishido appeared for a talk session at an all-night, four-film screening. An accompanying Branded to Kill visual directory was published. The following year, the Tanomi Company produced a limited edition 1/6 scale "Joe the Ace" action figure based on Shishido's character in the film, complete with a miniature rice cooker. In 2006, Nikkatsu celebrated the 50th anniversary of Suzuki's directorial debut by hosting the Seijun Suzuki 48 Film Challenge retrospective at the 19th Tokyo International Film Festival. It showcased all of his films. He and Mari were again in attendance.

Legacy
As one of Seijun Suzuki's most influential films, Branded to Kill has been acknowledged as a source of inspiration by such internationally renowned directors as Hong Kong's John Woo, South Korea's Park Chan-wook and America's Jim Jarmusch and Quentin Tarantino. Jarmusch listed it as his favourite hitman film, alongside Le Samouraï (also 1967), and thanked Suzuki in the screen credits of his own hitman film Ghost Dog: The Way of the Samurai (1999). Most notably, Jarmusch mirrored a scene in which the protagonist kills a target by shooting up from a basement through a sink drain. He went so far as to screen the film for Suzuki when the two met in Tokyo. Critics have noted Branded to Kill's influence on the films of Wong Kar-wai, such as his hitman film Fallen Angels (1995), as well as Johnnie To's Fulltime Killer (2001). However, Branded to Kill was most influential in its native Japan. The film's premise, in which hitmen try to kill each other in competition for the Number One rank, is spoofed in films such as Takeshi Kitano's Getting Any? (1995) and Sabu's Postman Blues (1997), which features a character named Hitman Joe. Branded to Kill played a role in the development of the long-running Lupin III franchise. It also had a profound impact, through Suzuki's firing and the resulting student uprising, in the beginnings of the movement film, usually underground or anti-establishment films which focused on issues of import to audiences, as opposed to production line genre pictures.

Associated films
Prior to the release of Branded to Kill, Suzuki and the other members of Hachiro Guryu began developing a stand-alone sequel to the film, tentatively titled . The story would have concerned Noda (set to have been played by Shishido), an unranked member of the assassin's guild Hanada belongs to, being tasked by a woman named Ruiko with killing her husband, a formerly-ranked killer who has since disgraced the organization. Noda would have soon discovered that he and Ruiko's husband share similar killing methods, as both would leave their victims with eerie grins upon their deaths. According to Yamatoya, Branded to Kill Continued would have "crank[ed] up" the surrealist qualities of the original film, and given meaning to the Branded of the film's title (with the grins on Noda's victims acting as his "brand"); the film's climax would have taken place on an abandoned island and depicted a shootout against a computer. A full script for Branded to Kill Continued was never written due to the original film's initial failure.

In 1973, Nikkatsu released , which has been described as a "Roman Porno reimagining" of Branded to Kill, as both tell the story of a contract killer forced to lie low after botching an assignment. Directed by Yamatoya from a script by fellow Hachiro Guryu member Yōzō Tanaka, the film was produced independently of Nikkatsu (in contrast to other Roman Porno films) by Genjiro Arato, who also played the lead role of Hoshi and would later produce the three films comprising Suzuki's Taishō Roman Trilogy, Zigeunerweisen (1980), Kagero-za (1981) and Yumeji (1991). Sharp has described Trapped in Lust as "a brilliant testament to the fact that, rather than mere cheap exploitation, the adult film genre was regarded as liberating, daring and anti-authoritarian, and that interesting and intelligent things could be realised with it". He also notes its reflection of the gumi system of the Japanese film industry (whereby a single director frequently works with the same pool of collaborators), as the film was made by Suzuki's recurring colleagues and thus bears elements of Suzuki's style despite his lack of involvement.

Thirty-four years after the original release of Branded to Kill, Suzuki directed Pistol Opera (2001), a loose sequel co-produced by Shochiku and filmed at Nikkatsu. The character Goro Hanada returns as a mentor figure to the new Number Three, played by Makiko Esumi. However, Joe Shishido was replaced by Mikijiro Hira in the role of Hanada. Suzuki has said that the original intention was for Shishido to play the character again but that the film's producer, Satoru Ogura, wanted Hira for the role. Reviews were of a favourable nature on par with its predecessor. Jonathan Rosenbaum supposed, "Can I call a film a masterpiece without being sure that I understand it? I think so ..." Although some, such as Elvis Mitchell for The Village Voice, felt its zeal fell slightly short of the original.

Home video
Branded to Kill was initially made available in Japan by Nikkatsu in VHS format, first on February 10, 1987, then a second version on June 10, 1994. Both versions were censored for nudity with a black bar obscuring half of the frame during the relevant scenes. The first uncensored release since the film's theatrical debut was an October 26, 2001, DVD from Nikkatsu. It included an interview with Seijun Suzuki, two with Joe Shishido, an Annu Mari photo gallery and the original film trailers for it and several other Suzuki films. The release was one of three linked to the Style to Kill theatrical retrospective. In conjunction with the 50th anniversary of Suzuki's directorial debut, the film was included in the first of two six-film DVD box sets which was released October 1, 2006. All six titles included audio commentary tracks featuring Suzuki with various collaborators, those being Annu Mari and assistant director Masami Kuzū for Branded to Kill.

The first North American copy surfaced in the early 1990s at Kim's Video in New York in a video series titled Dark of the Sun devoted to obscure Asian cinema, assembled by John Zorn, albeit without English subtitles. The Criterion Collection released the film in the United States and Canada on laserdisc in 1998, followed by a DVD on February 23, 1999, both containing a 15-minute interview with Suzuki, poster gallery of Shishido films and liner notes by Zorn. Home Vision Cinema release a VHS version on June 16, 2000. Both companies conjunctively released Tokyo Drifter in all three formats in addition to a VHS collection packaging the two films together. In the United Kingdom, Second Sight Films released a DVD on February 25, 2002, and a VHS on March 11, 2002. Yume Pictures released a new DVD on February 26, 2007, as a part of their Suzuki collection, featuring a 36-minute interview with the director, trailers and liner notes by Tony Rayns. Madman Entertainment's Eastern Eye label released the film on DVD in Australia and New Zealand on May 2, 2007. It also contained the original trailer, a photo gallery and liner notes.

Criterion released Branded to Kill on Blu-ray on December 13, 2011; this release includes a 1997 interview with Suzuki and interviews conducted specifically for the Blu-ray featuring Suzuki, Kuzū and Shishido. Arrow Video released the film in the UK in a Blu-ray/DVD set on August 18, 2014; it includes an interview with Suzuki, an interview with Shishido conducted by writer Koshi Ueno, and Trapped in Lust.

Soundtrack

Forty years after the film's original release, on February 23, 2007, the Japanese record label Think issued the soundtrack on Compact Disc through its Cine Jazz series, which focused on 1960s Nikkatsu action films. The music was culled from Naozumi Yamamoto's score. Atsushi Yamatoya wrote the lyrics for the "Killing Blues" themes. Listings 27 through 29 are bonus karaoke tracks.

Track listing

Notes

Citations

External links

Branded to Kill: Reductio Ad Absurdum an essay by Tony Rayns at the Criterion Collection

1967 films
1960s Japanese-language films
Japanese black-and-white films
1960s crime thriller films
Japanese crime films
Japanese neo-noir films
Films about contract killing
Films directed by Seijun Suzuki
Girls with guns films
Nikkatsu films
Yakuza films
1960s Japanese films

Branded to Kill


Luko (gradina), gradina na Kozjaku, Kaštela, Hrvatska
 Luko (Kalinovik, BiH), naseljeno mjesto u općini Kalinovik, BiH
 Luko (Konjic, BiH), naseljeno mjesto u općini Konjic, BiH

Luko


van Haaren ist der Familienname folgender Personen:
* Bettina van Haaren (* 1961), deutsche Malerin, Zeichnerin, Grafikerin und Hochschullehrerin
 Dirk van Haaren (1878–1953), niederländischer Maler
 Gerhard van Haaren (1926–1988), deutscher Gewerkschafter
 Heinz van Haaren (* 1940), deutscher Fußballspieler
 Kurt van Haaren (1938–2005), deutscher Gewerkschafter
 Ricky van Haaren (* 1991), niederländischer Fußballspieler

Siehe auch:
 von Haaren

Van Haaren


انحلال التربة أو تدهور الأراضي  هو مفهوم تاثر قيمة البيئة البيوفيزيائية بواحد أو أكثر من مجمل العمليات التي يسببها الإنسان فقط (إذ تستبعد آثار المخاطر الطبيعية) بأفعاله على التربة، ويمكن للأنشطة البشرية أن تؤثر بشكل غير مباشر على ظواهر مثل الطوفان وحرائق الغابات. وتقدر مساحة الأراضي الزراعية في العالم المنحلّة بشكل خطير بـ 40 ٪.

الأسباب
انحلال التربة مشكلة عالمية، وتتعلق أساسًا بالزراعة؛ الأسباب الرئيسية هي:

	إزالة الأشجار والغابات.
	استنزاف التربة الزراعية والمواد الغذائية من خلال الممارسات الزراعية السيئة.
	الرعي المفرط.
	تحول الطبيعة إلى مدن.
	الري المفرط.
	تلوث التربة بما فيها النفايات الصناعية.
	سير السيارات خارج الطرق المعبدة.
	الأعشاب الضارة.
	مسارات المشي.

الآثار

النتيجة الرئيسية هي انخفاض كبير في إنتاجية الأرض أما الضغوط الأكبر على التربة الضعيفة هي :
 تسارع تعرية التربة بفعل الرياح والمياه
 تحمض التربة أو تقلون التربة
 تملح التربة
 تدمير بنية التربة بما في ذلك فقدان المواد العضوية
 تداعي التربة
 سير الناس على الأرض

عندما تقطع الغابات والأراضي المشجرة للحصول على الأخشاب والحطب وغيرها من المنتجات فإنها تقطع بوتيرة تتجاوز سرعة إعادة النمو الطبيعية. هذه العمليات تكون كبيرة في البيئات شبه القاحلة، حيث يعاني من نقص شديد من الحطب في كثير من الأحيان. هذه الظاهرة من العوامل المهمة في ثلاث بلدان، وهي العامل الرئيسي في إيران.

إفراط الرعي في المراعي الطبيعية ينجم عنه تقلص الغطاء النباتي. هذه الظاهرة من العوامل المهمة في ستة بلدان، وأكثرها أهمية على الإطلاق في أفغانستان.

الأنشطة الزراعية التي يمكن أن تتسبب في انحلال الأراضي تشمل الزراعة المتنقلة ودون ما يكفي من فترات لإراحة الأرض، نظرا لعدم وجود تدابير حفظ التربة، وزراعة الأراضي الهامشية أو الهشة، وعدم التوازن في استخدام الأسمدة، ومجموعة من المشاكل المحتملة الناجمة عن عيوب في تخطيط أو إدارة الري. هذه الظاهرة هي أحد العوامل الرئيسية في سريلانكا والعامل الرئيسي في بنغلاديش.

دور العامل السكاني في عمليات انحلال الأراضي يحدث في سياق الأسباب الكامنة إذ في الواقع، الأسباب الأساسية للانحلال إلى جانب نقص الأراضي، هو استمرار النمو السكاني في ظل محدودية موارد الأرض.
أدى العامل السكاني إلى انخفاض للمناطق الزراعية الصغيرة أصلا، في ستة من أصل ثمانية بلدان (14 ٪ في الهند و 22 ٪ في باكستان). بين عامي 1980-1990

انحلال الأراضي يؤثر على قسم كبير من الأراضي الصالحة للزراعة، مما يؤدي إلى نقص الثروة والتنمية الاقتصادية للدول. فيؤدي إلى إلغاء المكاسب التي تقدم بها لتحسين المحاصيل الزراعية والحد من النمو السكاني.
وبما أن الأرض تصبح أقل إنتاجية، فتقل فرص تحقيق الأمن الغذائي، ويزيد التنافس على الموارد ويرتفع حجم المجاعات والصراعات المحتملة. وما لم يتم اتخاذ تدابير ايكو-اجتماعية فعالة مستدامة لإعادة تأهيل الأرض فذلك سيؤدي إلى فقدان مرونة التربة مما يؤدي إلى انحلال التربة وإحداث ضرر دائم.
ونحن نفترض في كثير من الأحيان أن انحلال التربة يؤثر على خصوبة التربة فقط... ومع ذلك، فإن الآثار المترتبة على انحلال التربة يؤثر تأثيرا كبيرا دورة الماء. وبالتالي تؤدي إلى آثار وخيمة على البحيرات والخزانات السدود التي تهدف إلى التخفيف من الفيضانات، وتوفير الري، وتوليد الطاقة الكهرمائية.

انظر أيضًا
 حفظ التربة.

مراجع

أنشطة الإنسان المؤثرة على البيئة
جغرافيا فيزيائية
زراعة

انحلال التربة


Pueblillo, es una localidad del municipio de Papantla, del norte del estado de Veracruz (México).

Localización

La altitud  es de 80

Las localidades colindantes son: al norte con las comunidad de Cuyuxquihui y Allende, al noroeste con Primero de Mayo, al oeste con Tres Naciones, Martinica, al Sureste esta la Localidad de Joloapan, Vista hermosa de Juárez, al sur colinda con Veinte de Noviembre, al este con el Plan de Limón y Finca Ballesteros, y por el noreste con la localidad de Benito Juárez, El Suspiro, Allende, Cerro Blanco, Miguel Alemán, Insurgentes. Los anexos del ejido son: Valsequillo, Finca la Escondida, Población de Fenicio González, el Porvenir número 2 y Mesa Chica la Gloria.

Superficie

El ejido Pueblillo cuenta con una superficie parcelada de 6,044 Has; de estos, 127 Has. corresponden a la superficie de asentamiento humano. El ejidatario con menor superficie, en promedio, tiene 10 has y el de mayor superficie cuenta con 12 has.

Orografía

La localidad se encuentra ubicada en la zona norte del Estado, sobre las faldas del conjunto montañoso de la Sierra Madre Oriental, la cual recibe el nombre local de Sierra de Papantla; la topografía es llanuras, con cerros de poca altura como el cerro del Caracol, mantiene una orografía accidentada y una de sus características es que gran parte de la zona poblada es arenal y sus periferias son terrenos arcillosos, además de que está rodeada por arroyos como el cazuelas, el indio y por el río Jolopan (vertiente del río Tecolutla).

Historia

Los orígenes
Pueblillo se localiza aproximadamente a 35 km de la zona arqueológica del Tajin y se encuentra a tan solo 10 km de la zona arqueológica Cuyuxquihui. A ellos debemos remontarnos pues hay existen evidencias claras de que el territorio que hoy ocupa Pueblillo fue en un principio poblada por hombres y mujeres Totonacas de ahí "…la existencia de gran cantidad de objetos prehispánicos hallados en los potreros y siembras de la congregación, entre los cuales destacan caritas sonrientes, metates, ídolos o figurillas de animales y personajes que seguramente desempeñaron un papel trascendente en la sociedad de ese momento"

La Fundación
No se sabe con exactitud ni como, ni cuando ni de donde provinieron sus antiguos habitantes, lo cierto es que existió una ranchería cercana a la comunidad de Cerro Blanco que se llamó Pueblillo Viejo, los ancianos aseguran que fue en este lugar donde llegaron algunas familias totonacas de Puebla y otras de Hidalgo y Tlaxcala. Después de permanecer un periodo desconocido de tiempo en este lugar la gran mayoría de la población sino es que la totalidad, decidió emigrar unos pocos kilómetros hacia el sur y fundar así lo que hoy se conoce como Pueblillo.
Hasta ahora no se ha podido determinar las causas de este movimiento poblacional, pero es posible en base al contexto social y geográfico del momento postular ciertas conjeturas, es probable que las condiciones orográficas, geológicas e hidrográficas del nuevo asentamiento hayan sido mucho mejores que las del antiguo. Una hipótesis de mayor apego a la realidad es que el desplazamiento se haya realizado por órdenes del español y señor latifundista Diego Mora. Esta suposición parece ser la más correcta puesto que tanto Pueblillo Viejo como el nuevo Pueblillo estaban enclavados dentro de los terrenos del feudo.
Al ubicarnos en la línea del tiempo, se cree sobre la base de los testimonios de los ancianos que la fundación de Pueblillo ocurrió entre los años 1830 y 1840, incluso hay quienes afirman que fue en 1800 y 1820 que se fundó Pueblillo Viejo y Pueblillo respectivamente.

Etapa de la Independencia
Como se mencionó anteriormente Pueblillo estaba ubicada dentro de las propiedades del latifundista Diego Mora, a ciencia cierta no se sabe con precisión la fecha en que este hombre vende su basta propiedad a las señoritas Rosa y Guadalupe Villegas Campo quienes figuran como las dueñas de la hacienda "San Migue del Rincón" hasta en el momento de su expropiación en 1925. Tampoco se sabe pero es alta la probabilidad de que gente pueblillana se haya incorporado a las filas guerrilleras del caudillo Serafin Olarte (1767-1820) durante la época de independencia, finalmente eran ellos quienes padecían las humillaciones de los terratenientes españoles, por tanto, había razones suficientes para levantarse en armas.

Etapa de la Revolución
Pueblillo formó parte de las tierras de la hacienda de Joloapan, sus pobladores trabajaban las tierras tabacaleras y cañeras como peones. Estos hacendados dominaban estas tierras y sometieron por varias décadas a los pobladores a base de presión y violencia, con cobro de altos impuestos y de fuertes multas, castigos o hasta la muerte a aquellos que se resistieran.
Fue así como puebllillanos ilustres como Luis Campos y sus guerrilleros se levantaron en armas en la época de revolución y toman la hacienda de Jolopan para librar a los pobladores de aquella fuerte opresión a la que estaban sometidos

Organización
Pueblillo se divide en 8 barrios que son:
 Divino Niño
 San Antonio
 San Judas
 Santo Entierro
 La Asunción
 San Francisco
 Santa Cruz
 La Guadalupe

Costumbres
Pueblillo celebra su fiesta patronal el 15 de agosto en honor a Asunción de María, los festejos comprenden de procesiones, feria de juegos mecánicos, jaripeos, quema de juegos pirotécnicos, baile como cierre de feria.

En Navidad se acostumbra realizar las posadas por barrios, donde cada uno recibe a los peregrinos y ofrece ponche, tamales y pan, algunos preparan sorpresas y se crea un ambiente de convivencia muy grato.

Referencias

Enlaces externos
 blog Pueblillo, Papantla
 Portal del municipio de Papantla
 Video Unidos por Pueblillo

Localidades del estado de Veracruz

Pueblillo


este un fost idol japonez și un fost membru Hello! Project. Ea a fost un membru în emisiunea de televiziune Oh! My Baby.

Discografie

Cântece
 "Unchain My Heart" (1999)
 "Love, Yes I Do!" (1999)
 "Anatano Shirtsto Love Song" (2000)

Albume
 コックリさん オリジナルサウンドトラック  (2005)

Viața personală
Pe 21 octombrie 2006, Rumiko Tani sa căsătorit cu cântăreț și actor Kim Jung-min.

Referințe

Nașteri în 1979
Idoli japonezi
Oameni în viață
Nașteri pe 12 august

Rumiko Tani


Arun Kumar Nehru (24 April 1944 – 25 July 2013) was an Indian politician and columnist. He was member of the 9th Lok Sabha from Bilhaur as a Janata Dal leader. Earlier, he was member of the 7th and 8th Lok Sabhas from Rae Bareli on an Indian National Congress ticket.

Personal life
Arun Nehru was born on 24 April 1944. His father was Anand Kumar Nehru, a member of the Nehru-Gandhi family. He studied at La Martinière Boys College, Lucknow, and Lucknow Christian College. He was married in 1967 to Subhadra and had two daughters. He has 3 grandsons. Akhil Madan, Yash Madan and Vickram Tikkoo. He died on 25 July 2013 in Gurgaon.

Career
He worked as a businessman for 17 years before entering into politics. He was president of the paint firm Jenson and Nicholson at the time when Prime Minister Indira Gandhi persuaded him to change career. However, he rose to prominence after Sanjay Gandhi's death. The business community regarded him as a decisive person and even termed him as "one-window clearance". When Rajiv Gandhi forayed into politics in 1981, Nehru became his key advisor.

As a representative of the Indian National Congress (INC), Nehru was a member of Parliament in the 7th Lok Sabha (1980–84) and 8th Lok Sabha (1984-89) from Rae Bareli. He was Union Minister of State for Energy (December 1984—September 1985,) and for Home Affairs (September 1985—October 1986) in 10th ministry of India. Later, he left the INC for Janata Dal and was elected to the 9th Lok Sabha from Bilhaur in 1989, where he was Union Minister for Commerce and Tourism (December–November 1990).

He was also a member of member of various committees - Railway Convention Committee (1980–84), Consultative Committee, External Affairs and Science and Technology, 7th Lok Sabha; Member, Consultative Committee, External Affairs (1987–89)

Controversies

Role in 1984 Anti-Sikh riots
As originally reported by The Caravan Magazine, Arun Nehru reportedly played a pivotal role in the 1984 anti-Sikh riots. The riots broke out after the Assassination of Indira Gandhi. According to then petroleum secretary Avtar Singh Gill, Lalit Suri informed him at the eve of the massacre that Arun Nehru gave "clearance" for the killings in Delhi. His strategy was to "catch Sikh youth, fling a tyre over their heads, douse them with kerosene and set them on fire". He further retorted, "This will calm the anger of the Hindus".

Czech pistol case
During his tenure as minister in the Home department in 1985–86, he was allegedly involved in the Czech pistol case, where a deal with the Czechoslovakian firm Merkuria Foreign Trade Corp. had resulted in a loss of around . A 20-year investigation by the Central Bureau of Investigation (CBI) led to submission of a report in 2007. This found no incriminating evidence. The trial court, however, rejected the CBI report and found Nehru's involvement enough to continue the proceedings. In March 2013, the Supreme Court stayed those proceedings, based on the report.

References

1944 births
2013 deaths
Journalists from Uttar Pradesh
Nehru–Gandhi family
Politicians from Lucknow
India MPs 1980–1984
India MPs 1984–1989
India MPs 1989–1991
Indian National Congress politicians from Uttar Pradesh
Janata Dal politicians
Lok Sabha members from Uttar Pradesh
People from Kanpur
Bharatiya Janata Party politicians from Uttar Pradesh
Commerce and Industry Ministers of India

Arun Nehru


Carlos Costa é um autor e artista português - dedicado ao teatro, performance e literatura - que também exerce atividade como docente universitário, investigador e ativista político.

Biografia

Nascimento e formação
Nasceu no Porto, em 1969. Entre 1987 e 1993, frequentou a Universidade de Coimbra, onde se licenciou em Direito e pós-graduou em Estudos Europeus (vertente de Economia); posteriormente frequentou também a Licenciatura em História, na Universidade Aberta. Foi em Coimbra que se começou a dedicar às artes, primeiro ao cinema, no CEC -  Centro de Estudos Cinematográficos, da Associação Académica de Coimbra (1990 - 1992), depois ao Teatro, no CITAC - Círculo de Iniciação Teatral da Academia de Coimbra (1992 - 1994), onde faz formação com Paulo Lisboa, João Grosso, Andrejev Kowalski, Dato de Weerd, entre outros. Posteriormente, teve também algumas participações pontuais em projetos audiovisuais como ator, dobrador de animação e manipulador de marionetas.

Carreira teatral
Fundou o Visões Úteis em 1994 (com Ana Vitorino, Catarina Martins, Nuno Cardoso, Pedro Carreira, entre outros), continuando a frequentar diversas ações de formação, nomeadamente com Anatoli Vassiliev, Abraxa Teatro e Marcia Haufrecht, e  exercendo atividade, primeiro como ator, depois como encenador e finalmente como dramaturgista e dramaturgo, destacando-se a coautoria de inúmeros processos de criação original para teatro, Performance na Paisagem e em Comunidade e outros formatos (muitos deles alvo de leituras vídeo) e passagens pela Bélgica, Espanha, França, Itália, Grécia, Reino Unido e Suécia.

Entre 2005 e 2013 foi professor de Dramaturgia na Academia Contemporânea do Espetáculo, no Porto, e assumiu a Direção da participação portuguesa em diversas parcerias europeias de aprendizagem e criação. Em 2009, foi responsável, no Visões Úteis, pela introdução do Serviço Educativo, do Programa de Associação de Artistas e da compensação pela pegada carbono da produção artística.

No mesmo período, regressa à academia, primeiro na Faculdade de Letras da Universidade do Porto (2006 - 2009), onde obteve o grau de Mestre, em Texto Dramático, com uma dissertação acerca da Escrita de Cena. Depois na Faculdade de Letras da Universidade de Coimbra (2010 - 2014) onde atingiu o grau de Doutor, em Estudos Teatrais e Performativos, com uma tese dedicada à estética e política da participação. Em 2016 passou a ser  Professor Auxiliar Convidado da Universidade de Coimbra.
Em 2018, abriu, no Visões Úteis, uma mais ampla linha de curadoria e programação, reforçando a integração dos processos criativos contemporâneos nas comunidades envolventes, bem como o papel da arte como fator de inclusão, participação política, qualidade de vida e, mais recentemente, desenvolvimento do território; e ainda colocando a sustentabilidade ecológica da atividade, não só na agenda do Visões Úteis mas também do setor das artes performativas. Neste processo, deslocalizou a companhia para Campanhã, ao mesmo tempo que aquela assumia a direção do Polo do programa "Cultura em Expansão'', na freguesia mais oriental da cidade do Porto.

Ao longo da sua carreira, esteve sempre envolvido na discussão de políticas culturais (a nível local, nacional e europeu), em particular para as artes performativas e para a propriedade intelectual, enquanto associado e cooperador de diversas organizações do setor, como a  Plateia - Associação de Profissionais das Artes Cénicas, o IETM - International Network for the Contemporary Performing Arts e a GDA - Gestão dos Direitos dos Artistas.

A sua obra para teatro tem sido sucessivamente publicada pelas editoras de referência em Portugal, como as Quasi Edições,  Imprensa da Universidade de Coimbra e  Companhia das Ilhas.

Nos primeiros anos de atividade profissional (1994-2000), e com o Visões Úteis, dedicou-se sobretudo ao trabalho de ator, com os encenadores Paulo Lisboa, Nuno Cardoso, Carlos Curto, João Paulo Seara Cardoso, José Wallenstein, Diogo Dória e António Feio, levando a cena um vasto leque de autores como Jean Genet, José Gomes Ferreira, Eugène Ionesco, Samuel Beckett, Boris Vian, Gregory Motton, Martin McDonagh e Al Berto; a que se seguem experiências de teor mais colaborativo, a partir de Franz Kafka, Tonino Guerra, Anton Tchekov, Luigi Pirandello, Bohumil Hrabal, Henrik Ibsen, Juan José Millás e Gemma Rodriguéz.

Entretanto, e sobretudo a partir do ano 2000, assume a autoria de espetáculos completamente originais, alicerçados numa metodologia de escrita de cena que se irá sedimentar ao longo das duas décadas seguintes. Neste processo, eminentemente colaborativo, contou sempre com a cumplicidade de Ana Vitorino e também, durante a primeira década do século XXI, de Catarina Martins e Pedro Carreira. Durante estes 20 anos contou também com a colaboração próxima de artistas como João Martins, José Carlos Gomes e Inês de Carvalho. A partir da terceira década do século iniciou uma colaboração mais próxima com o dramaturgo Jorge Palinhos e começou a escrever também a solo.

Contudo, a criação para teatro esteve sempre acompanhada de uma constante atividade em áreas transdisciplinares, gerando uma particular acumulação de produtos híbridos, dirigidos por si ou em colaboração com os coautores indicados: Audio-Walks, Teatro in Itinere,  Peças para Smartphone,  Peças para Chamada de Voz, Campeonatos de Jogos de Tabuleiro, Peças para Realidade Mista, etc.

Carreira literária
Cratera (Teodolito, 2018) foi o seu primeiro romance, transportando para a literatura algumas das tensões sociais que já explorara no âmbito do teatro e da performance na paisagem. A ação decorre em poucos dias, em torno de uma família do Porto e do seu cão. Um dia o cão desaparece. Tentam encontrá-lo, mas sem resultados. O pai não tem tempo para tratar do problema. A mãe também não. Na sexta-feira antes do carnaval, alguém telefona. O filho sai atrás do cão. A mãe atrás do filho. O pai atrás dos dois. A filha já tinha saído. E perdem-se todos numa cidade que não conhecem, sem se conhecerem. cratera explora simultaneamente as tensões do indivíduo, da família e da cidade, jogando com a geografia e a paisagem de um território concreto em que as personagens são lentamente consumidas.

Em 2021, também com a Teodolito, publica o segundo título, desenvolvendo, numa mesma linha de thriller social, uma relação íntima com a cidade do Porto. Skyline, situa-se num futuro próximo e apresenta a distopia de uma cidade perdida - por entre instituições políticas, empresariais e desportivas -  no desenvolvimento da obra pública com que se pretende projetar à escala mundial. Emocionante e reflexivo, Skyline é o relato das relações perigosas entre a intimidade dos afetos e a política do espaço público. E a certeza que, a qualquer momento, podemos sempre mudar de vida.

Docência e investigação
É Professor Auxiliar Convidado da Universidade de Coimbra, onde é responsável pelas disciplinas de História do Teatro e do Espetáculo II e Dramaturgia e Escrita Teatral, respetivamente na Licenciatura e Mestrado em Estudos Artísticos. Em 2022, começou a colaborar com a A3ES – agência de Avaliação e Acreditação do Ensino Superior, enquanto membro de Comissões de Avaliação Externas dos ciclos de estudo na área do teatro.

É também Investigador Integrado do Centro de Estudos Interdisciplinares, da Universidade de Coimbra, tendo como áreas de interesse: Profissionalização, identidade, inscrição, memória e arquivo. De destacar a atenção que dedicou à economia das artes performativas bem como ao fim das carreiras na mesma área.

Participação política
É presidente da Mesa da Assembleia-Geral da PLATEIA – Associação de Profissionais das Artes Cénicas, de que é associado desde 2004. Aqui, integrou a Direção da Associação em diversos mandatos, tendo acompanhado uma pluralidade de dossiers vitais para a política cultural, em particular para as artes performativas, nomeadamente no que respeita ao Apoio às Artes, à sua inscrição plurianual no Orçamento de Estado e ao Estatuto do Trabalhador da Cultura. Em 2018, integrou o grupo de trabalho, criado pelo Ministro da Cultura, para a revisão do Modelo de Apoio às Artes.

Entre 2009 e 2018, foi também um participante muito ativo no IETM - International Network for the Contemporary Performing Arts. Aqui integrou o Advisory Board (2013-2016) bem como diversos grupos de trabalho, em particular de advocacia para a integração da cultura e das artes na estratégia de desenvolvimento da União Europeia; e em 2018, diligenciou no sentido da realização de uma reunião plenária da organização, no Porto, cidade a partir da qual sempre trabalhou.

Entre 2013 e 2017, integrou a Direção da GDA - Gestão dos Direitos dos Artistas, dedicando-se à propriedade intelectual, e em particular aos Direitos Conexos ao Direito de Autor; neste mandato acompanhou de perto tanto a cobrança como a distribuição de direitos, bem como a revisão da lei relativa à Cópia Privada. Também na mesma altura, integrou o Conselho de Curadores da Fundação GDA, contribuindo para a definição das suas estratégias e integrando diversos júris de concursos de apoio às artes. A partir de 2017, assumiu a Vice-Presidência da Mesa da Assembleia-Geral da Cooperativa, acompanhando diversos dossiers, como o apoio de emergência aos artistas (durante os confinamentos de 2020 e 2021) e a transposição da diretiva europeia para o Mercado Único Digital.

De um modo geral, esta tendência para a participação política esteve sempre presente, de modo direto, na sua atividade enquanto artista, nomeadamente pelo caráter pioneiro da  insistência na transição energética da criação artística, pela disponibilização da maior parte do seu trabalho com licenças Creative Commons e pela afetação dos recursos da produção artística a iniciativas de cariz social.

Escritores de Portugal

Carlos Costa (escritor)


Static & Ben El Tavori (ebraică: סטטיק ובן אל תבורי) este un duo muzical pop din Israel, format din cântăreții Liraz Russo (Static) și Ben El Tavori. Piesele acestora sunt produse de Yarden Peleg, cunoscut sub numele de scenă Jordi. Din noiembrie 2015, Static & Ben El Tavori au lansat zece single-uri, toate însoțite de videoclipuri care au strâns zeci de milioane de vizionări pe YouTube. Duo-ul a redefinit sound-ul israelian cu influențe pop, latino, reggaeton, orientale, braziliene, africane, electronice și clasice, creând un sound unic și distinctiv.

Din 2017, cei doi fac parte din juriul emisiunii HaKokhav HaBa, în urma căreia este decis reprezentantul Israelului la Concursul Muzical Eurovision.

Membri

Static
Liraz Russo (ebraică: לירז רוסו; n. 8 decembrie 1990), cunoscut ca Static (ebraică: סטטיק), a fost adoptat de un cuplu israelian înstărit, Moshe și Nitza Russo, la vârsta de patru luni și a crescut în Haifa. Static nu își cunoaște țara de origine, dar a dezvăluit în 2017 că este posibil să se fi născut în Brazilia, țară de unde multe cupluri israeliene au adoptat mii de copii în anii '80 și '90. A început să învețe să cânte la pian la vârsta de trei ani, apoi a trecut la chitară. La 15 ani a cântat cu o trupă de tineri la diverse festivaluri organizate în Haifa. Static a făcut serviciul militar obligatoriu în Armata Israeliană ca ofițer în Forțele Aeriene, dar a fost destituit devreme și nu l-a terminat din motive medicale. După destituire, a început să lucreze cu producătorul muzical Omri Segal. Tot în această perioadă și-a luat numele de scenă Static, o poreclă dată lui de un prieten din copilărie. S-a făcut cunoscut în 2015, an în care, alături de DJ Gal Malka, a lansat piesa "Ba La Lirkod". Piesa a intrat în playlistul Galgalatz și a devenit una dintre cele mai de succes melodii israeliene ale acelui an.

Ben El Tavori

Ben El Tavori (ebraică: בן אל תבורי; n. 22 decembrie 1991) este fiul cântărețului israelian Shimi Tavori, unul dintre cei mai mari interpreți de muzică mizrahi și al modelului Aviva Azulai. Când era copil, părinții lui au divorțat. În 2015, la vârsta de 14 ani, a cântat public pentru prima dată, într-o apariție alături de tatăl său. În 2007, la vârsta de 16 ani, a participat la preselecțiile pentru cel de-al șaptelea sezon al Kokhav Nolad împreună cu fratele lui, Daniel, însă doar Daniel a fost selectat. Și-a completat serviciul militar obligatoriu în Armata Israeliană. În martie 2011, și-a lansat albumul de debut, care s-a dovedit a fi fără succes. S-a făcut cunoscut în 2015 prin colaborarea cu Static, Jordi și rapperul Ron Nesher pentru single-ul "#DubiGal".

Jordi
Yarden Peleg (ebraică: ירדן פלג; n. 20 ianuarie 1987), cunoscut ca Jordi (ebraică: ג'ורדי), s-a născut în Kiryat Motzkin, un oraș situat la 8 km nord de Haifa. Tatăl său a fost crainic, iar în copilărie a vizitat de mai multe ori postul de radio unde tatăl său lucra. La 12 ani a început să facă muzică, iar la 17 ani a renunțat la liceu și a produs prima lui melodie. La vârsta de 18 ani, a construit un studio de înregistrare la el acasă. În 2013, a deschis un studio și a început să lucreze ca producător independent. A lucrat cu diferiți artiști și l-a cunoscut mai întâi pe Static, în perioada în care producea o piesă a pentru el, trupa KYD și rapperul Alon De Loco.

Discografie

Single-uri

Note

Formații muzicale fondate în 2015
Duete muzicale
Cântăreți în limba ebraică

Static & Ben El Tavori


Rolling Stone España fue una revista sobre música, sociedad, estilo de vida y cultura, publicada entre 1999 y 2015.

Nació en noviembre de 1999 y siguió la línea de su cabecera madre, la revista estadounidense Rolling Stone. El primer director de la edición española fue Pedro Javaloyes, en el cargo hasta octubre de 2013. Su publicación era mensual y su último número fue el 187 en el mes de mayo/junio de 2015 con Kurt Cobain en portada.

Perteneció al grupo Prisa, dirigido por Juan Luis Cebrián y fundado por Jesús de Polanco, editor de El País y el diario deportivo As, así como responsable de la Cadena SER y Canal+ (España), y fue una de las principales cabeceras de PRISA Revistas (Cinemanía, Gentleman (revista) y CAR (España)).

Su precio era de tres euros. Cerró en 2015.

Historia
Rolling Stone España nació en noviembre de 1999, con un primer número que llevaba a Alejandro Sanz en su portada. Desde entonces, músicos, actores o deportistas han posado para su cubierta. Especialmente destacables son también sus listas: las 500 mejores canciones de la historia, los 500 mejores álbumes de la historia, los 100 mejores cantantes de todos los tiempos… En diciembre de 2010, Rolling Stone España celebró el 30 cumpleaños de la famoso foto de Annie Leibovitz a John Lennon desnudo abrazado a Yoko Ono, imagen tomada el mismo día en el que Mark David Chapman asesinó al beatle.

Secciones
 REPORTAJES:
EL CONSULTORIO DEL DR. ROCK: El músico argentino Andrés Calamaro responde cuestiones de todo tipo a lectores y colegas al inicio de la revista.
ROCK & ROLL: Apertura de la revista, con noticias breves sobre el mundo de la música, entrevistas a todo tipo de personajes y secciones mensuales como Mi vida en discos, Máquina del tiempo, Gente Rolling, etc.
ASUNTOS INTERNOS: Reportaje de investigación sobre temas relacionados con la política, la cultura y la sociedad española con un enfoque riguroso, herederos del espíritu con el que a lo largo de su existencia Rolling Stone ha cubierto los momentos trascendentales de su tiempo.
EN PORTADA: El tema que ilustra cada número de Rolling Stone, con la combinación de textos inteligentes y fotos impactantes que ha sido marca de identidad de la cabecera. Se alternan temas propios con otros aparecidos en las páginas de la edición norteamericana de la revista.
ESTILO RS: Producción de moda habitualmente relacionada con tendencias musicales o personajes icónicos de la cultura del rock.
GUÍA: Reseñas de discos, películas, series, videojuegos... El disco del mes va acompañado por una ilustración propia de la banda reseñada.
FIRMAS: Entre sus firmas habituales figuran Javier Menéndez Flores, Rubén Pozo (miembro del grupo Pereza), el periodista musical Iñigo López Palacios, el cocinero Sergi Arola y el escritor Benjamín Prado.

Directores de la revista
Pedro Javaloyes (hasta octubre de 2013)
Beatriz G. Aranda (hasta julio de 2014)
Iñaki de la Torre (hasta cierre)

Véase también
 Grupo PRISA

Referencias
 Rolling Stone, septiembre de 2011, n.º 143

Enlaces externos
 Web oficial de la versión estadounidense de la revista

Revistas de música de España
Publicaciones fundadas en 1999
Publicaciones desaparecidas en 2015

Rolling Stone (España)


حرفة الميدان  مصطلح عسكري يستخدم عادة في الدوائر العسكرية البريطانية لوصف المهارات العسكرية المبدئية اللازمة للعمل بتخفي في ميدان المعركة بغض النظر عن أحوال الطقس وطبيعة التضاريس. هناك شعار لهذه الحرفة هو "أن ترى بدون أن تُرى"؛ وهذا هو أساس التدريب خلال دروس تعلم هذه الحرفة.

تتضمن حرفة الميدان القدرة على التخفي، حيث هناك فرق بين الابتعاد عن الأنظار وبين التغطية حماية من نيران الأعداء. واستخدام طبيعة الأرض للتحرك بدون أن يتم رصد المتحرك. ومهارات عبور الأراضي والعوائق، وكيفية اختيار مواقع جيدة لإطلاق النار. ومواضع استلقاء، وأماكن للتخييم. وكيفية تنفيذ المراقبة بكفاءة، والتعرف على وحدات العدو الخفية، والقدرة على رصد مواقع إطلاق نيران العدو باستخدام عدد من التقنيات.

تعد حرفة الميدان مهمة بشكل كبير لأفراد المشاة والقوات الخاصة.

مراجع

تكتيكات عسكرية
مهارات البقاء

حرفة الميدان


Clayman In Flames tarafından yapılmış bir melodik death metal albümüdür. Bu albümde Anders Friden death metal vokal tarzını daha da değiştirip, tüm şarkılarda daha tiz scream vokal yapmıştır. Şarkı sözlerinin çoğunluğu depresyon ve kişinin iç çatışmaları ile ilgilidir. Clayman grubun oluşturduğu söz yazma tekniğinden bir adım öteye giden ilk In Flames albümüdür. "Only for the Weak" şarkısı pek çok hayranı tarafından grubun en iyi şarkısı olarak kabul edilmektedir.

Albümün kapak resmi Leonardo Da Vinci' nin Vitruvian Man isimli çalışmasına dayanmaktadır.

Şarkı Listesi

 "Bullet Ride" - 4:42
 "Pinball Map" - 4:08
 "Only for the Weak" - 4:55
 "As the Future Repeats Today" - 3:27
 "Square Nothing" - 3:57
 "Clayman" - 3:28
 "Satellites and Astronauts" - 5:00
 "Brush the Dust Away" - 3:17
 "Swim" - 3:14
 "Suburban Me" - 3:35
 "Another Day in Quicksand" - 3:56

In Flames albümleri
2000 albümleri
Nuclear Blast albümleri

Clayman


Na relatividade geral, um horizonte absoluto é um limite no espaço-tempo, definido em relação ao universo externo, dentro do qual os eventos não podem afetar um observador externo. A luz emitida dentro do horizonte nunca pode alcançar o observador, e qualquer coisa que passe pelo horizonte do lado do observador nunca mais será vista pelo observador. Um horizonte absoluto é pensado como o limite de um buraco negro.

No contexto dos buracos negros, o horizonte absoluto é geralmente referido como um horizonte de eventos, embora seja frequentemente usado como um termo mais geral para todos os tipos de . O horizonte absoluto é apenas um tipo de horizonte. Por exemplo, distinções importantes  devem ser feitas entre horizontes absolutos e horizontes aparentes; a noção de um horizonte na relatividade geral é sutil e depende de distinções sutis.

Definição

Um horizonte absoluto só é definido em um espaço-tempo assintoticamente plano – um espaço-tempo que se aproxima do espaço plano à medida que nos afastamos de quaisquer corpos maciços. Exemplos de espaços-tempos assintoticamente planos incluem os buracos negros de Schwarzschild e Kerr. O universo FLRW – que se acredita ser um bom modelo para o nosso universo – geralmente não é assintoticamente plano. No entanto, podemos pensar em um objeto isolado em um universo FLRW como sendo quase um objeto isolado em um universo assintoticamente plano.

A característica particular do nivelamento assintótico que é necessária é uma noção de "infinito nulo futuro". Este é o conjunto de pontos que são aproximados assintoticamente por  (raios de luz, por exemplo) que podem escapar ao infinito. Este é o significado técnico de "universo externo". Esses pontos são definidos apenas em um universo assintoticamente plano. Um horizonte absoluto é definido como o cone nulo passado do infinito nulo futuro.

Natureza do horizonte absoluto

A definição de um horizonte absoluto é por vezes referida como teleológica, o que significa que não se pode saber onde está o horizonte absoluto sem conhecer toda a evolução do universo, incluindo o futuro. Isso é uma vantagem e uma desvantagem. A vantagem é que essa noção de horizonte é muito geométrica e não depende do observador, ao contrário dos horizontes aparentes, por exemplo. A desvantagem é que requer que toda a história (até o futuro) do espaço-tempo seja conhecida. No caso da relatividade numérica, onde um espaço-tempo está simplesmente evoluindo para o futuro, apenas uma porção finita do espaço-tempo pode ser conhecida.

Ver também

 Ergosfera
 Esfera de fótons
 Estrutura causal
 Horizonte cosmológico
 Horizonte de Cauchy
 Horizonte de partículas
 Métrica de Schwarzschild
 Singularidade nua
 Solução Reissner-Nordström

Referências

Leitura adicional

  Este é um livro popular, voltado para o leitor leigo, contendo uma boa discussão sobre horizontes e buracos negros.

Astrofísica
Relatividade geral

Horizonte absoluto