الأمير سعد بن عبد العزيز آل سعود (1333 هـ / 1915 - 7 رجب 1414 هـ / 21 ديسمبر 1993)، رئيس مجلس العائلة المالكة السعودية السابق. هو الابن السابع من أبناء الملك عبد العزيز من زوجته الأميره الجوهرة بنت سعد السديري.

حياته
نشأ تحت رعاية والده الملك عبد العزيز، وأرسله في عام 1337 هـ إلى عمه الأمير محمد بن عبد الرحمن وتعلم عنده القراءة والكتابة والفروسية وحفظ القرآن. عاد إلى والدة في عام 1342 هـ فرآه تغير كثيرًا من حيث الأدب والعلم فقرر إعادة إرساله لعمه الأمير محمد وذلك لتعلم الحروب، وبقي عنده ثلاث أعوام إلى أن تعلمها في عام 1345 هـ، وشارك لأول مرة في حرب في معركة السبلة التي وقعت في عام 1347 هـ الموافق لعام 1929، وأصيب خلال هذه المعركة مرتين إصابة شديدة فاضطر عمه الأمير محمد الذي كان في المعركة بالتقدم بوسط ساحة المعركة وحمله لخارجها، حيث نقله إلى الطائف ليتم علاجه، وبقي شهرًا تحت العلاج وذلك لإصابته مرتين في الركبة بطلق ناري، وبعد ذلك أعاد والده إرساله إلى الأمير محمد ليتدرب أكثر على الحروب، ولم يتوقف حتى عام 1350 هـ عندما قرر والده تعيينه نائبا لقائد معركة جيزان والتي انتهت بالنصر وتوحيد المملكة في عام 1351 هـ.

إمارة خميس مشيط
بعد معركة جيزان وتوحيد المملكة عينه والده أميرًا لمحافظة خميس مشيط، وكان يبلغ وقتها الثامنة عشر من العمر. وقد عمل خلال تلك الفترة على إرسال المياه إلى القرى القريبة قليلة الماء. وفي عام 1354 هـ عمل على حماية خميس مشيط من الهجمات اليمنية حيث كانت تدور حرب بين السعودية واليمن فقرر إرسال 400 رجل إلى الجهة الجنوب الغربي من خميس مشيط، وبسبب تواصل الهجمات اليمنية تم الهجوم عليهم، وعندما علم الملك عبد العزيز بذلك الموقف قام بإمداده بالمزيد من السلاح والذخيرة، وعندما وصلت تلك المساعدات إلى خميس مشيط تحولت المعركة إلى خسارة كبيرة على اليمنيين فقرروا الاستسلام.

وبعد أن كثرت الأمطار في خميس مشيط، قرر حمل تلك المياه وإرسالها للمدن الأخرى وذلك عبر إرسالها من القرى إلى النقطة، كما أدخلت الكهرباء إلى خميس مشيط لأول مرة عام 1359 هـ لتكون أول محافظة في الجنوب يصلها الكهرباء. وقام بافتتاح فرع لوزارة المالية في المحافظة عام 1354 هـ، وقام ببناء «مؤسسة خميس مشيط للزراعة» لكي يتوسعوا في زراعه الفواكة التي تشتهر بها المنطقة وذلك عام 1356 هـ، وقام بافتتاح أول صيدلية فيها عام 1353 هـ، وأول مستوصف حكومي في الجنوب عام 1357 هـ. وبقي في منصبه تسع أعوام وذلك حتى عام 1360 هـ الموافق 1941.

إمارة منطقة عسير
في عام 1360 هـ تولّى إمارة منطقة عسير، وشهدت المنطقة في عهده وخاصة عاصمتها أبها نهضة عمرانية متكاملة، حيث تم حفر الآبار وتنقيبها وتنظيفها وبناء الأسواق التجارية، كما شهدت المنطقة في أواخر عهده بناء السدود في الأماكن المخصصة لها. كما شهدت المنطقة أيضًا تطورًا في الدفاع الجوي وذلك بمساعدة من الأمير منصور بن عبد العزيز آل سعود الذي أرسل طائرات مدنية في الخمسينات وعسكرية في الأربعينات. ظل أميرًا عليها حتى عام 1379 هـ الموافق 1960.

حياته العملية بعد ذلك
بعد أن ترك إمارة منطقة عسير عُيِّن نائبًا لوزير الداخلية للشؤون الأمنية وذلك في عام 1379 هـ الموافق 1960، وظل يتولى مسئوليتها إلى عام 1408 هـ الموافق عام 1987. وفي عام 1409 هـ تولّى رئاسة مجلس العائلة المالكة السعودية، وظل يتولى رئاستها إلى وفاته بعام 1414 هـ.

وفاته
عانى الأمير سعد بن عبد العزيز آل سعود في أواخر حياته من مرض عضال عانى منه سنتين، إلى أن وافاه الأجل المحتوم في يوم الثلاثاء 7 رجب 1414 هـ الموافق 21 ديسمبر 1993 إثر نوبة قلبية، وتمت الصلاة عليه في جامع الإمام تركي بن عبد الله في مدينة الرياض، ونقل جثمانه إلى مكة المكرمة ليدفن في مقبرة العدل.

أسرته

زوجاته
 موضي بنت علي الحمود السبهان. والدة الأمير فهد، الأميرة الجوهرة، والأميرة نورة.
 جزوى بنت سعود بن خرصان. والدة الأمير محمد.
 منيرة بنت فهاد آل خذيفة القحطاني. والدة الأمير سعود.
 وضحى بنت ملهي القضعان (توفيت بتاريخ 1433/9/25 هـ). والدة الأمير خالد.
 وضحى الحمود الفيصل الحمود العبيد الرشيد. والدة الأمير فيصل، والأمير عبد العزيز.
 نورا بنت عبد اللطيف بن فيصل نادر شاه. والدة الأمير عبد الله، الأمير سلطان، والأميرة لطيفة.
 مهرة بنت علي بن شاهر الشهري.

أبناؤه
 الأمير فهد الأول بن سعد (توفي صغيرًا).
 الأمير فهد الثاني بن سعد (متوفي). وله من الأبناء الأمير عبد العزيز (متوفي)، والأميرة مها (متزوجة من الأمير خالد بن محمد بن سعود الكبير آل سعود).
 الأمير محمد بن سعد.
 الأميرة الجوهرة بنت سعد. متزوجة من الأمير سلطان بن محمد بن سعود الكبير.
 الأمير سعود بن سعد. وله من الأبناء الأمير بدر.
 الأميرة نورة بنت سعد. متزوجة من الأمير سعد بن عبد الله بن عبد الرحمن آل سعود ولها من الأبناء الأميرة منال، الأمير فيصل، الأمير نواف، الأمير بندر، الأمير محمد، الأميرة مضاوي، والأميرة لولوة.
 الأمير خالد بن سعد. وله من الأبناء الأمير سعد، الأمير تركي، الأمير فهد، والأمير عبد العزيز.
 الأميرة فهدة بنت سعد. متزوجة من وليد بن محمد بن بندر السبهان ولها من الأبناء خالد، وممدوح.
 الأمير عبد العزيز بن سعد. متزوج من الأميرة نوف بنت مقرن بن عبد العزيز آل سعود، والأميرة الهنوف الفرم.
 الأمير فيصل بن سعد. وله من الأبناء الأمير مشعل، الأمير خالد، الأمير محمد، الأمير سلطان، والأميرة ريم (متزوجة من الأمير سعود بن سلطان بن محمد بن سعود الكبير).
 الأمير عبد الله بن سعد. متزوج من الأميرة داليا مراد، والأميرة منى أمرشا.
 الأمير سلطان بن سعد.
 الأميرة لطيفة بنت سعد.

مراجع

آل سعود
أبناء عبد العزيز آل سعود
أشخاص من الرياض
أمراء المناطق السعودية
أمراء منطقة عسير
حركة الأمراء الأحرار
سعوديون في القرن 20
سياسيون سعوديون في القرن 20
مسلمون سنة سعوديون
مواليد 1333 هـ
مواليد 1334 هـ
مواليد 1915
مواليد في الرياض
وفيات 1414 هـ
وفيات 1993
وفيات في جدة

سعد بن عبد العزيز آل سعود


Legile cerealelor (Corn Laws) au fost un sistem de taxe vamale și restricții comerciale aplicate importurilor de alimente și cereale care a funcționat în Regatul Unit între anii 1815 și 1846. Aceste legi au fost concepute pentru păstrarea la un nivel ridicat al prețurilor produselor alimentare și favorizarea producătorilor naționali, ele reprezentând un exemplu de mercantilism. Legile cerealelor impuneau texte de import mari, care făceau ca importurile de cereale să fie prea scumpe, chiar și atunci când stocurile naționale erau la un nivel foarte scăzut.

Legile cerealelor maximizau profiturile și puterea politică a celor din clasa moșierilor. Aceste legi au provocat creșterea prețurilor la alimente și costul vieții pentru oamenii de rând din Regatul Unit și a împiedicat creșterea altor sectoare economice britanice, prin reducerea puterii de cumpărare a maselor.

Aceste legi au devenit o țintă de luptă pentru grupurile urbane de opoziție, care aveau mult mai puțină influență politică decât proprietarii de pământ. Primii doi ani ai Marei foamete irlandeze din 1845–1852 au pus acut problema liberalizării importurilor. Premierul conservator Sir Robert Peel a reușit să abroge Legile cerealelor cu ajutorul politicienilor Whigs din Parlament, înfrângând opoziția din partea celor mai mulți membri ai propriului partid.

Istoricii economici consideră că abrogarea Legilor cerealelor ca o schimbare decisivă spre comerțului liber în Marea Britanie, cauză pentru care luptat nou înființata publicație Economist.

Originile
Cerealele, care erau nu doar o sursă de hrană, dar și o marfă importantă, au fost subiectul unor dezbateri îndelungate și reglementări guvernamentale – cei din dinastia Tudor au emis legi împotriva speculei cu cereale, iar cei din dinastia Stuart  au introdus controlul operațiunilor de import-export. Importurile au fost reglementate încă din anul 1670; iar, în 1689, exportatorii au primit subvenții pentru exportul de secară, malț și grâu (toate fiind clasificate ca "cereale" în acele timpuri, importul acestor mărfuri fiind). În 1773, Legea Britanică a Cerealelor (13 Geo. III, c. 43) a eliminat controlul elisabetan asupra speculațiilor cu cereale, dar a interzis în același timp exporturile și a permis importul atunci când prețul depășea 48  șilingi pe bushel (36,36 l) (acest aranjament fiind un compromis între interesele producătorilor și consumatorilor). Chestiunea a rămas una disputată în ultimul deceniu al secolului al XVIII-lea,  pentru ca în 1791 și 1804 să fie emise amendamente la legea din 1773, care favorizau producătorii.

În 1813, Comitetul Camerei Comunelor a recomandat excluderea cerealelor cultivate în străinătate până în momentul în care prețul cerealelor cultivate în regat creștea la 80 șilingi (4£ - echivalentul a 240 £ în 2016) pe quarter (8 bushel, 282 litri) – adică echivalentul în zilele noastre a aproximativ 1.102 £ pe tona de grâu. Economistul politic Thomas Malthus considera că acesta este un preț corect și că pentru Marea Britanie ar fi fost periculos să se bazeze pe importurile de cereale, deoarece importurile la prețuri reduse ar fi redus veniturile lucrătorilor agricoli, iar producătorii industriali ar fi fost în pierdere la rândul lor datorită scăderii puterii de cumpărare a moșierilor și fermierilor mici.

Odată pacea care a urmat încheierii războaielor napoleoniene din 1815, prețul cerealelor a scăzut, iar guvernul Tory condus de Lord Liverpool a emis Legea cerealelor din 1815, prin care prețul pâinii era menținut la niveluri ridicate. Ca urmare, în Londra au izbucnit revolte violente.

În 1816, cunoscut ca "Anul fără vară" (fenomen cauzat de erupția vulcanului de pe Mount Tambora  de pe 10 aprilie 1815 din Indonezia, la care s-au adăugat efectele altor patru erupții precedente) a provocat foametea prin reducerea dramatică a recoltelor. Prăbușirea condițiilor de trai și criza alimentară au dus la revolte. Dar prețul maxim de 80 de șilingi pe quarter (~1,1 l)  pentru cerealele interne a fost atât de ridicat, încât între 1815 și 1848 nu a fost atins niciodată. David Ricardo a apărat în această perioadă comețul liber, care ar fi permis regatului să își folosească capitalul, iar populației i-ar fi deschis posibilități noi în schimburi avantajoase.

Opoziția

În 1820, "Petiția Comercianților" scrisă de Thomas Tooke a fost depusă în Camera Comunelor. Petiția cerea instituirea comerțului liber și eliminarea tarifelor protecționiste. Primul ministru, Lord Liverpool, care a pretins în mod fals că este în favoarea comerțului liber, a blocat petiția. El a argumentat fățarnic că restricțiile prea complicate împiedică anularea legilor protecționiste. El a adăugat că dominația economică britanică a crescut în ciuda, nu datorită sistemului protecționist. În 1821,  președintele Comisiei de Comerț, William Huskisson, a redactat un raport al Comitetului Camerei Comunelor prin care recomanda reîntoarcerea la comerțul "practic liber" din perioada de până în 1815.

Legea importurilor din 1822 a stabilit că cerealele pot fi importate doar când prețul din producția internă crește la 80 șilingi (4 £) pe quarter, dar importul trebuie interzis când prețul scade sub 70 șilingi pe quarter. După aprobarea acestei legi, prețul cerealelor nu a mai crescut la 80 de șilingi până în 1828. În 1827, marii cultivatori au respins propunerile lui Huskisson pentru prețuri ajustabile și, anul următor, Huskisson și noul premier, Ducele de Wellington, au conceput un nou sistem de prețuri ajustabile pentru Legea Importului de Cereale din 1828. Prin această lege, când prețul cerealelor interne era de 52 șilingi (2 £ 60 penny) pe quarter sau mai puțin, taxele de import aveau să fie de 1 £ 73 penny, iar când prețul creștea la  3£ 65p, taxele trebuia să scadă la 1 șiling.

Guvernele Whig, care au fost la putere în cea mai mare parte între anii 1830 – 1841, au decis să nu abroge Legile cerealelor. Cu toate acestea, parlamentarul Whig liberal Charles Pelham Villiers a propus o moțiune pentru abrogare Camerei Comunelor în fiecare an din 1837 până în 1845. în 1842 majoritatea împotriva abrogării a fost de 303; până în 1845 aceasta căzuse până la 132. Deși votase împotriva abrogării legii până în 1845, Robert Peel a votat în favoarea ei în 1846. În 1853, când Villiers a fost numit consilier privat, The Times afirma că "domnul Charles Villiers a fost cel care a creat practic mișcarea de liber schimb".

În 1838, Villiers a vorbit la o adunare a 5.000 "bărbați ai clasei muncitoare" în Manchester. În 1840, Comitetul pentru Taxele de Import condus de Villiers a publicat o "carte albastră" în care sunt examinate efectele Legii Cerealelor. Zeci de mii de copii au fost tipărite sub formă de broșură de către Liga Împotriva Legii Cerealelor, care fusese fondată în 1838. Acest document a fost citat în cele mai importante ziare, a fost tipărit în America și publicat în formă prescurtată în The Spectator.

După alegerile generale din Regatul Unit din 1841,  Robert Peel a devenit prim-ministru, iar Richard Cobden, un susținător important al comerțului liber, a fost ales pentru prima oară în Parlament. Peel studiase lucrările lui Adam Smith, David Hume și David Ricardo și declarase în 1839: "Am citit tot ceea ce a fost scris de cele mai serioase autorități în domeniul economiei politice cu privire la subiectul chiriei, salariilor, taxelor și impozitării". Cu toate aceste, el a votat împotriva abrogării Legii Cerealelor în fiecare an din 1837 până în 1845. În 1842, ca răspuns la cartea albastră publicată de comitetul lui Villiers, Peel a oferit modificat tabelele prețurilor ajustabile. În 1842, colegul conservator al lui Peel, Monckton Milnes a afirmat în momentul în care premierul aproba aceste reduceri, că Villiers era "Robinson Crusoe stând singuratic pe stânca abrogării Legii Cerealelor".

Istoricul Asa Briggs a apreciat că Liga Împotriva Legii Cerealelor a fost o cruciadă morală, vastă, a clasei mijlocii din întreaga țară cu o viziune utopică. Unul dintre cei mai importanți apărători ai Ligii, Richard Cobden, a promis că abrogarea avea să rezolve simultan patru mari probleme:

În primul rând, ar garanta prosperitatea producătorului, oferindu-i debușeuri pentru produsele sale. În al doilea rând, ar ușura problema stării Angliei prin ieftinirea prețului alimentelor și asigurarea unui loc de muncă mai reglementat. În al treilea rând, ar contribui la creșterea eficienței agriculturii engleze prin stimularea cererii pentru produsele sale în zonele urbane și industriale. În al patrulea rând, ar introduce prin intermediul comerțului internațional reciproc avantajos o nouă eră a prieteniei și păcii internaționale. Singura barieră în calea acestor patru soluții benefice a fost propriul interes ignorant al moșierilor, "oligarhia de impozitare a pâinii, lipsită de principii, haină, lacomă și jefuitoare".

Marii proprietari funciari au pretins că industriașii precum Cobden doreau să ieftinească alimentele pentru ca să reducă salariile și să își crească profiturile, această opinie fiind împărtășită și de chartiști. Karl Marx avea să scrie: "Ei porniseră campania pentru abrogarea Legilor cerealelor și, pentru a învinge, aveau nevoie de ajutorul muncitorilor! Ei au făgăduit deci nu numai o pâine de două ori mai mare, ci și adoptarea legii cu privire la ziua de muncă de zece ore în împărăția de o mie de ani a comerțului liber".

Liga Împotriva Legii Cerealelor a manifestat pașnic pentru abrogarea. Membrii ligii au sponsorizat scriitori precum William Cooke Taylor să călătorească în regiunile industriale din  nordul Angliei și să cerceteze problema prețurilor. Taylor a publicat o serie de cărți care prezentau punctul lui de vedere de susținător al abrogării Legii Cerealelor, cele mai cunoscute fiind  The Natural History of Society (1841), Notes of a tour in the manufacturing districts of Lancashire (1842), și Factories and the Factory System (1844). Cobden și membrii Ligii credeau că alimentele ieftine ar fi echivalat cu creșterea salariului real, iar Cobden a afirmat într-un discurs adresat muncitorilor:

Când comisioanele sunt ridicate, oamenii au de plată așa de mult pentru ele încât le rămâne puțin sau deloc pentru cumpărarea hainelor; și când au puțini bani pentru cumpărarea de haine, sunt vândute puține haine; când sunt vândute puține haine, sunt prea multe de vânzare și sunt foarte ieftine; iar atunci când sunt foarte ieftine, nu se poate plăti prea mult pentru a le face: și, prin urmare, salariile muncitorilor din industria prelucrătoare sunt reduse, fabricile sunt închise, afacerile sunt distruse și suferință generală este răspândită în țară. Dar când, ca în  momentul de față, omul muncitor mai are rămași în buzunar acei 25 de șilingi , el cumpără mai multe haine cu ei, (și de asemenea, mai multe articole de confort), iar aceasta crește cererea pentru ele, iar o mai mare cerere ... le crește prețul, iar creșterea prețului asigură omului muncitor primirea unui salariu mai mare și proprietarilor profituri mai bune. Acest lucru, prin urmare, este modul în care dovedesc că acumulările mari fac salarii mai mici, iar cele ieftine fac salarii mai mari.

Revista The Economist a fost  înființată în septembrie 1843 de politicianul James Wilson cu sprijinul Ligii Împotriva Legii Cerealelor. Ginerele lui, Walter Bagehot, avea să devină mai târziu editorul revistei.

Opoziția neîncetată la propunerea de abulare
În februarie 1844, ducele de Richmond a inițiat "Societatea Centrală de Protecție Agricolă" (CAPS, cunoscut cu numele "Anti-liga") care activa pentru menținerea Legii Cerealelor.

În 1844, susținerea legilor a scăzut datorită unor recolte bune. Situația s-a schimbat în 1845, când recoltele au fost slabe, iar în Irlanda a izbucnit Marea Foamete.  În Anglia, condițiile de viață s-au înrăutățit în mod dramatic, iar în Irlanda a fost afectată de foamete. Peel a cerut în cadrul ședințelor guvernului ca tarifele vamale pentru importurile de cereale să fie anulate prin decret guvernamental  până când  parlamentul va dezbate oportunitatea abrogării Legilor cerealelor. Miniștrii cabinetului britanic s-au opus însă unei asemenea hotărâri. La scurtă vreme după aceea, liderul partidului Whig John Russell s-a pronunțat în favoarea abrogării respectivelor legi.

Pe 4 decembrie 1845, The Times a publicat un articol în care anunța că guvernul a decis să convoace Parlamentul în ianuarie 1846 pentru abrogarea Legilor cerealelor. Lord Stanley a demisionat din guvern în semn de protest. A doua zi, Peel a demisionat deoarece nu a reușit ca premier să își pună în practică programul politic, iar regina Victoria l-a desemnat pe Russell să formeze noul guvernul. Russell i-a oferit lui Cobden postul de vicepreședinte al Consiliului de Comerț, dar acesta din urmă a refuzat, preferând să rămână un apărător al comerțului liber din afara aparatului guvernamental.  Până pe 20 decembrie, Russell nu a reușit să formeze un guvern, iar Peel a rămas astfel premier.

După începerea sesiunii parlamentare, CAPS a început campania pentru apărarea Legilor cerealelor. În  comitatele rurale,  CAPS a înlocuit practic asociațiile conservatoare locale, iar în multe regiuni fermierii independenți s-au opus cel mai puternic la abolirea legii.

Abolirea Legilor cerealelor

În 1845 și 1846, primii doi ani ai Marii foamete din Irlanda, criza aprovizionării cu alimente a cea mai profundă. Primul ministru Peel a cerut abolirea Legilor cerealelor în ciuda opoziției celei mai mari părți a propriului partid conservator. Liga Împotriva Legilor cerealelor a jucat un rol minor în aprobarea legilor, dar se consideră că a deschis calea pentru abolire prin agitația făcută, deși în timpul dezbaterilor și votului a fost o forță marginală. Pe 27 ianuarie 1846, Peel a prezentat planurile guvernului său. Al a spus că Legile cerealelor avea să fie abolite pe 1 februarie 1849, după trei ani de reduceri graduale a tarifelor vamale, lăsând o taxă de doar 1 șiling pe quarter. Benjamin Disraeli și George Bentinck s-au dovedit cei mai importanți oponenți ai abolirii acestor legi în timpul dezbaterilor parlamentare, ei aducând ca principal argument slăbirea clasei marilor proprietari atât din punct de vedere social cât și politic, ceea ce ar fi dus la distrugerea "structurii teritoriale" a Marii Britanii prin aducerea în prim plan a intereselor comerciale.

La cea de-a treia lectură a propunerii legislative a lui Peel ("Bill of Repeal" sau "Importation Act") de pe 15 mai, deputații au aprobat-o cu 327 voturi pentru și 229 împotrivă (cu o majoritate de 98). Pe 25 iunie, ducele de Wellington i-a convins și pe membriiCamerei Lorzilor să voteze legea. În aceeași zi, Legile Protecției Persoanelor și Proprietăților a fost respinsă în Camera Comunelor cu 292 voturi pentru și  219 împotrivă de "o combinație de Whigs, Radicali și protecționiști Tory."  Acest eșec l-a forțat pe Peel să demisioneze din funcția de prim ministru. În discursul de demisie, el a atribuit succesul abolirii Legii cerealelor lui Cobden.

Ca urmare, a avut loc o sciziune în rândurile conservatorilor, iar Whigs a format guvernul,  cu Russell premier. Conservatorii care i-au rămas loiali lui Peel au fost numiți Peelite și în rândurile lor s-au numărat George Hamilton-Gordon și William Ewart Gladstone. În 1859,  Peelite s-au unit cu Whig și Radicalii și au format Partidul Liberal. Disraeli a devenit liderul general conservator în 1868. După ce a fost numit prim-ministru, el nu încercat însă să revină la politicile comerciale protecționiste.

Motivele lui Peel
Cercetătorii au avansat câteva explicații pentru a rezolva întrebării legate de decizia aparent irațională  a lui Peel de a-și sacrifica guvernul pentru a abroga Legea Cerealelor, o hotărâre împotriva căreia luptase mult timp până atunci.
Lusztig (1995) susține că acțiunile sale au au fost luate în considerare în contextul preocupării sale pentru păstrarea guvernării aristocratice și a unui privilegiu limitat în fața amenințărilor unor tulburărilor populare. Peel a fost preocupat în primul rând de păstrarea instituțiilor guvernamentale și a considerat reforma ca un rău necesar ocazional pentru a exclude posibilitatea unor acțiuni mult mai radicale sau mai violente. El a acționat pentru deține controlul asupra extinderii democrației prin ameliorarea condițiilor care ar putea provoca agitație democratică. De asemenea, el a avut grijă să se asigure nicio concesie nu va reprezenta o amenințare pentru constituția britanică.

Potrivit istoricului economic Douglas Irwin, Peel a fost influențat de ideile economice modificarea poziției sale de la protecționism la comerțul liber în agricultură: "Ideile economice, iar nu presiunea intereselor, au fost esențiale pentru modificarea poziției lui Peel în favoarea abrogării Legilor cerealelor"

Efectele abrogării
Prețul grâului în următoarele două decenii după 1850 s-a situat în medie la 52 șilingi pe quarter. Llewellyn Woodward a susținut că taxele ridicate la cereale nu au contat foarte mult pentru că, atunci când agricultura britanică a suferit de recolte proaste, acest lucru era valabil și pentru recoltele din străinătate, astfel încât prețul cerealelor importate fără taxă nu ar fi fost mai mic. Până la urmă, amenințarea la adresa agriculturii britanice a apărut aproximativ douăzeci și cinci de ani de la abrogare datorită dezvoltării unor transporturi navale mai ieftine (atât a celor cu pânze, cât și cele cu abur), transporturi mai rapide și mai ieftine pe calea ferată și cu vapoare și modernizarea mașinilor agricole. Astfel, fermele din preeria nord-americană puteau să exporte mari cantități de cereale ieftine, la fel și fermele țărănești din Imperiul Rus, care foloseau metode mai simple, dar forță de muncă mai ieftină. Toate țările cultivatoare de grâu au decis să crească tarifele de import, cu excepția Marii Britanii și a Belgiei.

În 1877, prețul grâului britanic a avut un preț mediu de 56 șilingi și 9 pence pentru un quarter, iar pentru restul anilor secolului nu a avut o variație mai mare de 10 șilingi.  În 1878, prețul a scăzut la 46 șilingi și 5 pence. În 1886, prețul grâului a scăzut la 31 shillings pentru un quarter. Până în 1885, suprafața cultivată cu grâu a scăzut cu un milion de acri (4.000 km², adică cu 28 ½ %), iarsuprafața cultivată cu orz a scăzut la rândul ei foarte mult. Dependența britanică de cerealele importate în primele patru decenii ale secolului al XIX-lea a fost de 2%, în următoarele două de 24%, iar pentru ultimele decenii a fost de 45% (în cazul grâului de 65%). Recensământul populației britanice din 1881 a arătat o scădere cu 92.250 a numărului muncitorilor agricoli în ultimii zece ani, cu o creștere cu 53.496 a muncitorilor urbani. Mulți dintre muncitorii de la orașe fuseseră mai înainte muncitori în ferme care au migrat în orașe în căutarea unor locuri de muncă, în ciuda faptului că salariile din agricultura britanică erau mai mari decât cele din Europa. Contribuția agriculturii la venitul național a fost de aproximativ 17% în 1871; până în 1911 aceasta scăzuse la mai puțin de 7%.

Robert Ensor a scris că acești ani au fost martorii ruinării agriculturii britanice "care până atunci aproape că condusese lumea, [și care] a fost aruncată peste bord în furtună ca o încărcătură nedorită" datorită "invaziei bruște și copleșitoare ... a grâului american de la începutul anilor șaptezeci".  Anterior, agricultura a angajat mai mulți oameni în Marea Britanie decât orice altă industrie și, până în 1880, "a păstrat un soi de rol conducător", cu tehnologia sa cu mult înaintată decât majoritatea agriculturii europene, cu rasele de vite superioare, cele mai științifice metode de cultivare și cu randamentele lor cele mai înalte, cu salarii mari care aduceau un nivel de trai mai ridicat pentru lucrătorii agricoli în comparație cu cei din țările europene. După 1877, salariile au scăzut și "fermierii s-au scufundat în dificultăți financiare în continuă creștere, falimentele și licitațiile au urmat unele după celelalte, iar zona rurală a pierdut persoanele cele mai respectate", cu cei care au avut grija de pământ cu cea mai mare mândrie și conștiință suferind cel mai mult, de vreme de singura șansă de supraviețuire venea odată cu scăderea standardelor. "Pentru douăzeci de ani", susține Ensor, "singura șansă pentru orice persoană tânără sau întreprinzătoare din mediul rural era să plece". Declinul agriculturii a determinat, de asemenea, o scădere a chiriilor rurale, în special în zonele cu teren arabil. În consecință, moșierii, care până în 1880 au fost cea mai bogată clasă din națiune, au fost detronați din această poziție. După ce și-au pierdut puterea economică, a urmat pierderea puterii politice.

Primul ministru, de la vremea respectivă, Disraeli, care fusese odată un susținător ferm al Legilor cerealelor, prevăzuse ruinarea agriculturii în cazul abrogării lor. Cu toate acestea, spre deosebire de majoritatea guvernelor europene, guvernul său nu a reintrodus tarifele importul de cereale pentru salvarea fermele și fermierilor britanici. În ciuda solicitărilor din partea marilor proprietari agricoli pentru reintroducerea Legilor cerealelor, Disraeli a răspuns că problema a fost rezolvată și că protecționismul nu mai era o soluție. Ensor a susținut că diferența dintre Marea Britanie și statele de pe contentul europeana fost aceea că în cazul  celor din urmă țăranii erau recrutați în armată. În cazul Marii Britanii, unde armata nu era obligatorie, această condiție nu era aplicabilă. El a susținut de asemenea că Marea Britanie și-a bazat viitorul pe continuarea existenței ca "atelier al lumii", ca principala națiune industrială. Istoricul Robert Blake a considerat că Disraeli a fost împiedicat să reintroducă politica protecționistă datorită clasei muncitoare urbane, care se bucura de alimente ieftine importate într-o perioadă de depresie industrială și de șomaj în creștere. După ce Disraeli le acordase drepturi electorale muncitorilor industriali  în 1867, voturile celor din clasa muncitoare urmau să fie cruciale în alegerile generale și el nu avea de loc de gând să le piardă.

Deși fermierii experimentați, care dețineau terenuri bune, s-au descurcat bine, agricultorii cu abilități mediocre sau terenuri mai slabe au fost dezavantajați. Mulți s-au mutat în orașe, iar un număr fără precedent dintre aceștia a emigrat. Mulți emigranți erau mici fermieri de cereale subcapitalizați, care au fost ruinați de prețurile scăzute și incapacitatea de creștere a producției sau de adaptare la provocările mai complexe ale creșterii animalelor.

Modele similare au fost dezvoltate în Irlanda, unde producția de cereale a fost bazată mai mult pe munca manuală. Reducerea prețului cerealelor a redus la scăderea de forță de muncă în agricultură în Irlanda și a dus la scăderea producției orz, ovăz și grâu. Aceste schimbări au avut loc simultan scăderea forțe de muncă disponibile prin emigrare și creșterea salariilor la niveluri pe care micii fermieri nu și le permiteau să le plătească.

Faptul că Marea Britanie se baza pe alimentele importate au dus la apariția pericolului ca populația să sufere de foame în timp de război. În 1914, Marea Britanie era dependentă de importuri pentru 80% din nevoia de grâu și 40% din cea de carne. În timpul primei conflagrații mondiale, germanii au încercat prin intermediul campaniei de atacuri submarine să se folosească de dependența britanicilor de importurile de alimente pentru înfometarea lor. În cel de-al doilea război mondial, Germania a încercat din nou, în Bătălia Atlanticului, să înfometeze Marea Britanie, ceea ce iarăși nu le-a reușit.

Note explicative

Note

Bibliografie
 Chaloner,  W. H. "The Anti-Corn Law League," History Today (1968) 18#3 pp 196-204
 Clark, G. Kitson. "(1951) The Repeal of the Corn Laws and the Politics of the Forties." Economic History Review (1951) 4(1), pp. 1–13. in JSTOR
 Cody, D. (1987) Corn Laws, The Victorian Web: literature, history and culture in the age of Victoria, webpage accessed 16 September 2007
 Coleman, B. (1996) "1841–1846", in: Seldon, A. (ed.), How Tory Governments Fall. The Tory Party in Power since 1783, London: Fontana,
 Ensor, R.C.K. (1936) England, 1870–1914, The Oxford history of England. Oxford: Clarendon Press, .
 Gash, Norman. (1972) Mr Secretary Peel: The Life of Sir Robert Peel to 1830, pp. 562–615
 Halévy, Elie. Victorian years, 1841–1895 (Vol. 4, A History of the English People) (1961) pp 103–38 on repeal
 Hilton, Boyd (2008) A Mad, Bad, and Dangerous People?: England 1783–1846, New Oxford History of England, Oxford University Press,
 Hirst, F. W. (1925) From Adam Smith to Philip Snowden. A history of free trade in Great Britain, London: T. Fisher Unwin.
 In Our Time podcasts IOT: The Corn Laws 24 October 13
 Lawson-Tancred, Mary. (1960) "The Anti-League and the Corn Law Crisis of 1846." Historical Journal 3#2 pp: 162-183. in JSTOR
 Morley, J. (1905) The Life of Richard Cobden, 12th ed., London: T. Fisher Unwin, 985 p., republished by London: Routledge/Thoemmes (1995),
 Schonhardt-Bailey, C. (2006) From the Corn Laws to Free Trade: interests, ideas, and institutions in historical perspective, (The MIT Press, ); quantitative studies of the politics involved
 Semmel, B. (2004) The Rise of Free Trade Imperialism: classical political economy the empire of free trade and imperialism, 1750–1850, Cambridge University Press,
 Woodward, E.L., Sir (1962) The Age of Reform, 1815–1870, The Oxford history of England 13, 2nd Ed., Oxford: Clarendon Press,

Lectură suplimentară
 Bright, J. and Thorold Rogers, J.E. (eds.) [1870](1908) Speeches on Questions of Public Policy by Richard Cobden, M.P., Vol. 1, London: T. Fisher Unwin, republished as Cobden, R. (1995), London: Routledge/Thoemmes,
 Taylor, W.C. (1841) Natural History of Society, D. Appleton & Co., New York
 Taylor, W.C. (1842) Notes of a tour in the manufacturing districts of Lancashire: in a series of letters, London: Duncan & Malcolm.
 Taylor, W.C. (1844) Factories and the Factory System, Jeremiah How, London
 The "Hungry Forties", an analysis of the Chrononym
 "The Corn Law Debate"

Secolul al XIX-lea în Regatul Unit
Legi ale Regatului Unit
Protecționism

Legile cerealelor


Just 4 Fun war eine norwegische Popgruppe, die nur wenige Jahre bestand. Die Mitglieder waren die Sänger Marianne Antonsen, Jan Groth, Eiríkur Hauksson und Hanne Krogh.

Die Gruppe wurde von der Rundfunkanstalt NRK ausgewählt, Norwegen beim Eurovision Song Contest 1991 in Rom zu vertreten. Sie erreichten mit dem Pop-Rock-Song Mrs. Thompson nur den 17. Platz. Es erschienen noch zwei Alben mit Coversongs von dem Projekt.

Weblinks

Einzelnachweise

Interpret eines norwegischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Popband
Norwegische Band

Just 4 Fun (Band)


O Campeonato Mundial de Halterofilismo de 2007 foi a 76ª edição do campeonato de halterofilismo, organizado pela Federação Internacional de Halterofilismo (FIH). O campeonato ocorreu no Complexo Esportivo do 700º Aniversário, em Chiang Mai, na Tailândia, entre 17 a 26 de setembro de 2007. Foram disputadas 15 categorias (8 masculino e 7 feminino), com a presença de 580 halterofilistas (355 masculino e 225 feminino) de 82 nacionalidades filiadas à Federação Internacional de Halterofilismo (FIH). Teve como destaque a China com 33 medalhas no total, sendo 22 de ouro.

Medalhistas

Masculino

  — RECORDE MUNDIAL

Feminino

  — RECORDE MUNDIAL

Quadro de medalhas

Quadro de medalhas no total combinado

Quadro de medalhas nos levantamentos + total combinado

Classificação por equipe

Masculino

Feminino

Participantes
Um total de 580 halterofilistas de 82 nacionalidades participaram do evento.

 (1)
 (15)
 (3)
 (8)
 (2)
 (15)
 (1)
 (15)
 (2)
 (12)
 (15)
 (15)
 (15)
 (1)
 (8)
 (2)
 (6)
 (7)
 (2)
 (10)
 (2)
 (1)
 (4)
 (15)
 (6)
 (10)
 (6)
 (15)

 (2)
 (1)
 (11)
 (9)
 (14)
 (8)
 (5)
 (2)
 (9)
 (15)
 (15)
 (1)
 (6)
 (6)
 (2)
 (2)
 (6)
 (7)
 (7)
 (1)
 (6)
 (4)
 (2)
 (1)
 (8)
 (12)
 (1)
 (1)

 (1)
 (15)
 (3)
 (7)
 (15)
 (2)
 (8)
 (1)
 (5)
 (15)
 (15)
 (1)
 (2)
 (1)
 (15)
 (1)
 (3)
 (15)
 (8)
 (1)
 (15)
 (15)
 (8)
 (14)
 (14)
 (2)

Ligações externas
Site da Federação Internacional de Halterofilismo

2007
Mundial
Halterofilismo
Halterofilismo


Peziza vesiculosa (Pierre Bulliard, 1790),  sin. Aleuria vesiculosa (Pierre Bulliard, 1790 ex Claude Casimir Gillet, 1879), din încrengătura Ascomycota, în familia Pezizaceae și de genul Peziza  este o ciupercă comestibilă saprofită, denumită în popor găocele sau păhăruțe. Se găsește în România, Basarabia și Bucovina de Nord, crescând în grupuri, preponderent în tufe, în păduri mixte și de foioase pe sol gras calcaros și argilos prin frunziș, dar de asemenea pe sol fertilizat, paturi de plante și chiar pe grămezi vechi de gunoi de grajd și paie. Apare de la câmpie la munte deja din martie până la sfârșitul lui noiembrie.

Taxonomie

Specia a fost descoperită de savantul francez Pierre Bulliard și publicată sub numele binomial Peziza vesiculosa, actual până în prezent (2019) în volumul 10 al marii sale opere Herbier de la France ou, Collection complette des plantes indigenes de ce royaume din 1790. O anumită acceptanță a căpătat și denumirea Aleuria vesiculosa a micologului francez Claude Casimir Gillet, folositä în mai multe cărți micologice, de verificat în volumul 2 al marii sale opere Champignons de France - Les Discomycètes din 1879. Mai departe nu este de neglijat suplimentarea justificată a renumitului micolog italian Giacomo Bresadola, anume Peziza vesiculosa var. succinea, publicată în volumul 2 al lucrării sale Fungi tridentini novi vel nondum delineati et iconibus illustrati din anul 1892. Toate celealte încercări de redenumire nu au fost aplicate niciodată.

Descriere

 Corpul fructifer: are un diametru 3-9 cm (pe sol potrivit până la 12 cm), o înălțime de 3-6 cm și o grosime de până la 3 mm, este ceros și fragil, aproape gelatinos, inițial rotunjor, umflat veziculos și cu marginea răsfrântă spre interior. Mai târziu capătă formă de oală cu marginea îndoită, ondulat-dințată, câteodată cu rupturi, dar nu se aplatizează niciodată complet. Suprafață inferioară (superioară), cea fertilă (adică cea căptușită cu stratul himenal care va produce sporii), este netedă, mai întâi de un galben-maroniu deschis, apoi brun ca cafeaua cu lapte. Suprafața exterioară cu aspect prăfos, este albicioasă sau de un ocru slab, fiind cleios-făinoasă până solzoasă, și prezintă adesea vezicule mici, mai ales spre bază. Variația succinea este în total maronie, ambele suprafețe fiind mai mult sau mai puțin netede.
 Piciorul: lipsește adesea. Dacă există, este foarte scurt, îndoit și de culoare albicioasă până palid maronie, asemănător suprafeței exterioare a corpului fructifer.
 Carnea: albicios-roșiatică (la variația succinea brună) este destul de groasă, ceva sticloasă, ceroasă și friabilă, fiind în stadiu umed aproape transparentă. Mirosul este descris de cei mai mulți autori drept imperceptibil, unii însă sunt de părere, că ar avea o aromă puternică, de ciuperci. Gustul este plăcut.
 Caracteristici microscopice: descrierea se referă la Peziza vesiculosa, iar în paranteze cea a Peziza vesiculosa var. succinea, dacă este divergentă. Sporii sunt foarte mari, elipsoidali, hialini (translucizi), netezi pe suprafață, cu pereți groși și fără o picătură de ulei în interior, măsurând 18-24 x 12-13 (22-24 x 12-13) microni. Pulberea lor este albicioasă (deschis maronie). Ascele cu 8 spori sunt cilindrice, lung elipsoidale și rotunjite la vârf cu o mărime de 280-400 x 15-20 (320-360 x 18-24)  microni. Au un mecanism de pliere, un așa numit opercul (termen botanic cu o anumită structură care acționează ca un capac sau o clapetă) pentru eliberarea sporilor. Parafizele sunt simple sau ramificate, septate și groase de 5-6 microni, ascuțit clavate până la 7-8 microni. Hipoteciile sunt de mărime diversă: unele măsoară 8-12 μm , altele 35-50 μm. În mijlocul tramei se poate observa uneori un strat de hife fine, inconstant și de scurtă durată, care împarte carnea în două jumătăți.
 Reacții chimice: carnea nu se decolorează cu nici un reactiv, doar vârfurile ascelor devin la adăugare de iod albastre.

Confuzii
Peziza badia poate fi confundată cu alte specii de aspect asemănător din încrengătura Ascomycota, cum ar fi: Caloscypha fulgens (fără valoare), Discina ancilis sin. Discina perlata (comestibilă), Disciotis venosa (comestibilă), Dumontinia tuberosa sin. Sclerotinia tuberosa (fără valoare), Helvella acetabulum (comestibilitate limitată), Helvella leucomelaena (comestibilitate limitată), Otidea cochleata (comestibilă), Otidea leporina (comestibilă), Otidea onotica (comestibilă), Peziza arveniensis (comestibilă), Peziza badia (comestibilă), Peziza cerea (fără valoare), Peziza michelii (fără valoare), Peziza varia (comestibilă) sau cu Sarcosphaera coronaria sin. Sarcosphaera crassa (posibil foarte otrăvitoare), Sarcosphaera eximia (destul de otrăvitoare, conține giromitrină), corp cu tonuri mai albăstruie, miros de revent la maturitate) și Tarzetta cupularis (fără valoare culinară).

Specii asemănătoare

Valorificare
Aceste păhăruțe nu sunt de valoare culinară foarte ridicată, deși unii afirmă, că au avea un miros de ciuperci, d exemplu Giacomo Bresadola. Avantajul este, că acest soi nu conține nici o substanță toxică și ar putea fi ingerat și în doze mai mari. Mai departe se spune, că ar avea efecte beneficiare pentru organismul omului (vezi jos).

Găocele conțin substanțe antibiotice. Ele inhibă și chiar distrug o serie de bacterii prin substanțele pe care le secretă, întăresc sistemul imunitar, stimulând activitatea leucocitelor (globulele albe din sânge) și cresc rezistența organismului la acțiunea bacteriilor si virușilor. Se spune că ciupercile ar avea  și un puternic efect afrodiziac, anumite proteine conținute ar stimula centrii nervoși ai sexualității. Ciupercile pot fi folosite și in curele de slăbire, fiindcă nu conțin amidon. Înlocuiesc cu succes carnea, oferind aceeași cantitate de proteine și energie. Pot fi consumate și de diabetici, deoarece sunt liberi de zahăr sau lipide.  Nutriționiștii apreciază, că ciupercile sunt extrem de bine tolerate de organism si ajută la diluarea sângelui. Astfel, se reduce riscul de infarct.

Note

Bibiliografie
 Bruno Cetto: "I funghi dal vero", vol. 1-7, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1976-1993 (pentru cercetarea în total)
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012,  ISBN 978-3-440-13447-4
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau: "Kryptogamenflora für Anfänger: Eine Einführung in das Studium der blütenlosen Gewächse für Studierende und Liebhaber", vol. 2, Editura Julius Springer, Berlin 1922
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Kleine Kryptogamenflora der Pilze – vol. II a.: "Höhere Phycomyceten und Ascomyceten", Editura Gustav Fischer, Jena 1963

Legături externe

 Peziza vesiculosa, film în limba franceză cu text englezesc
 Peziza vesiculosa, film 2

Peziza
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1790 în știință

Peziza vesiculosa


L'Acura ARX-06 est une voiture de course conçue par Honda Performance Development et Oreca qui s'occupe de la compétition d'Acura et de Honda en Amérique du Nord.

La voiture est le sixième prototype ARX (Acura Racing eXperimental) lancé en compétition par la marque. Il répond à la nouvelle réglementation LMDh (Le Mans Daytona h) de l'IMSA et de l'ACO dévoilée en 2020.

Développement
En , Acura annonce que ses Acura ARX-05 ne seront plus confiées à l'écurie Team Penske et que celles-ci seront opérées par les écuries Wayne Taylor Racing et Meyer Shank Racing. Ce nouvel engagement est basé sur des accords pluriannuels avec ces nouvelles structures et confirme de facto l'intérêt d'Acura à s'engager dans la nouvelle réglementation LMDh qui sera effective pour le championnat WeatherTech SportsCar Championship 2023.

Le , Acura, dans un communiqué, confirme son engagement dans le championnat WeatherTech SportsCar Championship 2023 dans la catégorie LMDh.

Le , Acura confirme que le partenaire « châssis » retenu pour le projet Acura ARX-06 est la société française Oreca, déjà partenaire d'Acura pour l'Acura ARX-05.

Le , Hugues de Chaunac, PDG du Groupe ORECA, annonce que l'Acura ARX-06 va réaliser ses premiers tours de roue à la fin du premier semestre 2022.

Compétition

24 Heures de Daytona

Les qualifications pour les 24 heures de Daytona sont la première occasion d'observer les performances en conditions réelles de l'ARX-06. Lors de ces qualifications les deux Acura réalisent une bonne performance car seulement une seule voiture, la Porsche , arrive a faire un meilleur temps que l'une des deux Acura. En effet la voiture n°60 du Meyer Shank Racing réalise un temps lui permettant d'obtenir la pole position, alors que l'Acura n°10 du Wayne Taylor Racing est elle en troisième position sur la grille de départ. La course est marquée par 14 neutralisations. Au terme d'une période sous drapeau vert, au matin, plusieurs drapeaux jaune se succèdent. Les différentes neutralisations impliquent que les quatre voitures de tête sont extrêmement proches les unes des autres alors que la course touche à sa fin. Ainsi l'Acura n°10, qui avait perdu du temps durant la nuit pour effectuer des réparations, rejoint les voitures de tête, et prend même la deuxième place de la course. L'Acura  parvient néanmoins à conserver la tête de la course, et elle franchit en première la ligne d'arrivée. C'est un triomphe pour Acura qui non seulement remporte la course, mais aussi la seconde place. Cependant, des soupçons de triche viennent entacher cette victoire. Les ingénieurs de Honda Performance Development qui développent l'Acura ARX-06, découvrent que les données de pression des pneus ont été falsifiées par un ingénieur au sein de l'écurie Meyer Shank Racing. Le constructeur prend la décision d'en informer immédiatement les instances dirigeantes du championnat, qui sanctionne l'écurie. L'écurie et les pilotes perdent 200 points au classement et doivent s'acquitter d'une amende de 50 000 dollars. De plus, l'équipe est mise à l'épreuve jusqu'au 30 juin 2023, et l'ingénieur responsable de la manipulation des données voit son accréditation IMSA suspendue indéfiniment. Néanmoins, les instances dirigeantes décident de conserver tel quel le classement final.

12 Heures de Sebring

Lors des qualifications, les deux Acura se hissent à la  et  place sur la grille de départ. Elles sont devancées par les deux Cadillac n°31 et n°1. Deux événements marquent la course pour les deux Acura. À dix-neuf minutes de la fin de la course, Mathieu Jaminet au volant de la Porsche n°6 et Filipe Albuquerque sur l'Acura n°10 se battent pour la première place. La Porsche n°6 freine à cause du trafic. Au même moment, Albuquerque tente de se faufiler à gauche, mais le pilote de la Porsche n°6 fait la même manœuvre. Les deux voitures se touchent, ce qui fait sortir l'Acura n°10 de la piste et percuter la Porsche n°6. Felipe Nasr, qui était troisième avec la voiture n°7, ne peut éviter l'ARX-06 n°10. Les trois voitures rentrent en collision, générant des dégâts. Au moment de l'accident, la voiture n°10 est deuxième, mais elle est contrainte à l'abandon. Quant à l'Acura ARX-06 du Meyer Shank Racing, elle franchit la ligne d'arrivée mais termine  au classement général. La voiture perd une roue et Helio Castroneves sort de la piste à moins de deux heures de la fin. La voiture n°60 reprend la course, mais ses chances de victoire s'envolent.

Grand Prix de Long Beach

Les deux Acura démontrent un excellent rythme lors des qualifications, puisqu'elles réalisent les deux meilleurs temps. Aucune des deux Acura ne finit la course dans le même tour que les leaders, à cause de sorties de piste. La voiture n°60 percute la Cadillac n°1 dès les premiers instants de la course. Ce contact envoie la voiture en tête-à-queue. Elle reprend la course, mais elle ne rejoint pas les voitures de tête de toute la course. La voiture n°10 connaît un bien meilleur début de course, puisque celle-ci conserve la première position après l'accident des n°60 et n°1. La stratégie du Wayne Taylor Racing est de réaliser deux arrêts aux stands, alors que son adversaire direct pour la victoire, la Porsche n°6, n'en réalise qu'un. Cela signifie que l'équipage de n°10 doit rattraper la Porsche avec l'avantage de pneus moins usés. Celle-ci rattrape la Porsche en fin de course, et alors qu'il reste moins de 2 minutes de course, la voiture n°10 manque sa tentative de dépassement et percute la barrière. Elle est contrainte à l'abandon.

Monterey Sports Car Championships

Les deux Porsche Penske sont les meilleures voitures lors des qualifications. Néanmoins, Colin Braun place la n°60 en 3e position sur la grille de départ. La voiture n°10, elle, prend la 5e place. Le début de la course est favorable à l'Acura n°60, car les deux Porsche réalisent un très mauvais premier tour. Pilotée par Colin Braun, la voiture n°60 prend la tête de la course. Après un peu plus de 15 minutes de course, un crash entraîne un drapeau jaune. Les Acura prennent le parti de réaliser un arrêt au stand de plus que leurs concurrentes. Néanmoins la Cadillac n°1, qui ne change pas de pneus à la suite de l'accident de la Porsche à 2h20 de course, démontre que la meilleure stratégie est celle de l'économie de pneus, afin de réaliser un arrêt aux stands de moins. Les deux Acura, alors qu'il reste 1h15 de cours, ont des pneus bien plus usés que la Cadillac n°1 et se font dépasser par celle-ci. Malgré leur avantage en terme de performances en fin de course avec des trains de pneus plus récents, elles finissent la course à la  place pour la voiture n°10 et à la 6e place pour la voiture n°60.

6 Heures de Watkins Glen

Il n'y a pas de qualifications pour les voitures en GTP pour les 6 Heures de Watkins Glen à cause de conditions météo trop dangereuses. Dans ces conditions, le règlement de la compétition précise que les voitures sont positionnées sur la grille de départ conformément à leur classement général au championnat. Pour cette raison, la voiture n°10 débute la course à la 3e position, et la voiture n°60 débute à la  position. Dans le premier tiers de la course, l'Acura n°10 perd une roue, et se voit appliquer une pénalité pour vitesse excessive alors qu'elle rejoint les stands. L'Acura n°60 n'est pas en mesure de suivre le rythme des voitures de tête, mais elle parvient à atteindre la  place. La voiture n°10 se classe 46e au général et accuse 25 tours de retard sur la voiture de tête. Néanmoins la voiture n°60 monte à la  place après la disqualification de la Porsche n°6.

Grand Prix automobile de Mosport

Les qualifications sont très favorables aux Acura. La 1ère place est pour l'Acura n°60 et la  place pour l'Acura n°10. Lors de la course, l'écurie Meyer Shank Racing et Acura remportent une victoire stratégique. L'équipage composé de Colin Braun et Tom Blomqvist mene l'écurie dirigée par Michael Shank à la victoire. La voiture n'effectue que deux arrêts aux stands et réussit malgré tout à terminer la course. La voiture n°60 est aidée lors des dernières minutes par un drapeau jaune, sous lequel la course se termine. Pour le Team Meyer Shank Racing, il s'agit de la deuxième victoire après les Rolex 24 Heures de Daytona. La victoire est particulièrement significative pour Acura, car la deuxième place revient à l'Acura n°10 du Team du Wayne Taylor Andretti. Le troisième arrêt au stand qu'ils effectuent et le drapeau jaune en fin de course ne leur ont pas permis d'attaquer l'Acura n°60.

Technique
La voiture est conçue comme un prototype respectant les règles de la catégorie Le Mans Daytona h. De ce fait, le châssis est construit par un des quatre constructeurs agréés, en l'occurrence par l'entreprise Oreca. Le moteur est un V6 de 2,4 litres à double turbocompresseur. Honda Performance Development, qui est partie prenante dans sa conception, estime qu'il peut tourner à 10 000 tr/min. En plus d'une propulsion à moteur thermique, la voiture est équipée d'une propulsion électrique. Une grande partie du sytème hybride de la voiture est obligatoirement fournie par un fournisseur commun à toutes les LMDh. Ainsi, la batterie est réalisée par Williams Advanced Engineering alors que le moteur électrique est fournie par Bosch. Acura estime que l'unité peut délivrer 680 chevaux, la puissance de sortie maximale prescrite par le règlement. La carrosserie a été dessinée par le bureau d'Acura à Los Angeles en lien avec les ingénieurs aérodynamiciens d'Oreca et de Honda Performance Development. Une partie du design a par ailleurs été amendée au regard des remarques formulées par les pilotes. Ainsi, l'emplacement des rétroviseurs a été modifié.

Palmarès
Les courses en gras indiquent que la pole position a été réalisée. Les courses en italique indiquent que l'écurie a réalisé le meilleur tour en course.

* Saison en cours.

Pilotes

Notes et références

Liens externes

Sport-prototype d'endurance

Acura ARX-06


Ferhad Paşa Camii (Boşnakça: Ferhat-pašina džamija) veya Ferhadiye Camii (Ferhadija džamija), Bosna-Hersek'in iki siyasi biriminden biri olan Sırp Cumhuriyeti'nin fiilî başkenti Banja Luka'da bulunur.

Eski camii 1579 tarihinde, Bosna Sancak Beyi Ferhad Paşa adına Mimar Sinan'ın adı bilinmeyen bir öğrencisi tarafından yapılmıştır. Klasik dönem Osmanlı mimarisinin özelliklerini yansıtır. 7 Mayıs 1993 tarihinde, Banja Luka'daki diğer camiler gibi Sırplar tarafından yıkılmış ve sahası buldozerlerle temizlenmiştir. 2001 yılından bu yana Bosna Hersek İslam Birliği Riyaseti tarafından başlatılan inşa çalışmaları başlatılmakla birlikte 25 Mart 2014'te TİKA ile iş birliği yapılmış ve cami aslına uygun olarak 7 Mayıs 2016 tarihinde yeniden inşa edilerek tekrar ibadete açıldı.

Ayrıca bakınız
Bosna Hersek İslam Birliği

Bosna-Hersek'teki camiler
Yıkılmış camiler
Banja Luka
2016'da tamamlanan camiler

Ferhad Paşa Camii (Banja Luka)


El RPK-2 Viyuga (; "Viyuga" es "Nevasca" en español) es un sistema antisubmarino de los submarinos soviéticos. Su designación OTAN es Starfish (designación del DOD SS-N-15).

Introducción

Al igual que los misiles UUM-44 SUBROC de los submarinos de la Marina de los EE. UU., está diseñado para ser disparado desde un tubo de torpedo, salir a la superficie realizar la travesía por el aire y regresar a las profundidades marinas para concluir el ataque. Es impulsado por una variedad de mecanismos en función del modelo antes de salir del agua, en los submarinos se eyectan mediante aire comprimido, propulsado por un propulsor de combustible sólido y depositar su carga útil hasta 45 km (28 millas) de distancia. Puede llevas desde una simple carga de profundidad hasta una ojiva nuclear de 200 kt.

Historia
Mediante la resolución del Consejo de Ministros del 13 de octubre de 1960 se inició el desarrollo de la primera de tipo complejo soviético "submarino-aire-submarino". El diseño lo inició la Oficina n.º 9 (DB-9), el número de plantas 9, basada en la Planta de Maquinaria Pesada Ural bajo la dirección de Fyodor Petrov. El 20 de julio de 1964 el desarrollo del proyecto, y parte del personal, se transfirió a DB-8 (ahora EDO "Innovador" ) bajo la dirección de Leo Veniaminovich Lyuleva.

Se proyecta la creación de dos tipos de cohetes uno de 533 mm ("Blizzard-53") y otro de 650 mm. ("Blizzard-65"). Para realizar las pruebas el submarino S-65 del Proyecto 613 se transforma en el proyecto 613VR en la fábrica número 444 (ahora Astillero del Mar Negro ).

Para las pruebas de cohetes de calibre 650 mm iniciales la fábrica número 444 remodeló el sistema PDS-4 diseñado inicialmente para probar los probar los misiles balísticos D-4. Se realizaron cuatro disparos del cohetes "Blizzard" de 650 mm.

Desde febrero de 1965 a mayo de 1967 se realizaron 21 de lanzamiento de misiles de 533 mm. El Estado llevó a cabo pruebas de misiles desde el 16 de mayo al 25 de julio de 1968. La resolución del Consejo de Ministros n.º 617-209 del 4 de agosto de 1969 consideraba acto para la marina de guerra soviética el cohete 81R (533 mm).

Versiones
El RPK-2 dispone de dos versiones, una de 533 mm. , denominada 81RA, emplea un torpedo 82R o una carga de profundidad nuclear 90R, y en la versión de 650 mm., la 81RT, un torpedo 83R o una carga de profundidad nuclear 86R

Existen de cada versión existe otras dos versiones, una lanzada horizontalmente por los submarinos desde los tubos de torpedo a unos 50m de profundidad y otra desde la superficie. Las versiones a lanzar desde la superficie son utilizadas por las clases Slava , Kirov , Neustrashimyy y Udaloy, mientras que las versiones lanzadas desde submarinos son utilizados por los Akula, Oscar, Tifón, Delta, Kilo, Victor III y Borei.

Usuarios

Marina soviética, Marina rusa

Referencias y enlaces externos
Artículo en ruso
Artículo en ruso
Artículo en ruso
Artículo en inglés de FAS
Autor: Широкорад А. Б. (Shirokorad A.B.). Título: Часть V. Ракетное оружие. Раздел III. Противолодочные ракеты. Глава 2. Ракетный комплекс ПЛО РПК-2 «Вьюга»(Parte V. Misiles. Sección III. Misiles antisubmarinos. Capítulo 2. ASW sistema de misiles PKK-2 "Blizzard"),ISBN 5-17-001874-6, ed. АСТ (издательство), año 2001

Misiles de la Unión Soviética
Misiles de Rusia

RPK-2


Grevenkop er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Krempermarsch i den sydlige del af Kreis Steinburg. Kreis Steinburg ligger i sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Grevenkop ligger lige øst for Krempe, ti kilometer syd for Itzehoe i Elbmarsken. Mod øst går [motorvej]en A23 fra Elmshorn mod Itzehoe. Vandløbet Kremper Au løber gennem kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Steinburg

Grevenkop


La Red Asociativa de Desarrollo Sostenible de los Oasis (RADDO) es una red de asociaciones activas en el Magreb dedicada a la salvaguarda de los oasis y a la promoción del desarrollo sostenible en este medio natural. Fue creada en noviembre de 2001 para hacer frente a la creciente degradación de los oasis de África denunciada por sus habitantes. A lo largo de la historia, varios cambios y transformaciones socioculturales han afectado a estos ecosistemas especiales y han provocado diversas disfunciones.
Los oasis son imprescindibles para el desarrollo de las zonas áridas y son verdaderos modelos de adaptación y herramientas de lucha contra la desertificación. La RADDO se encarga de sensibilizar a la comunidad internacional sobre la situación de estos ecosistemas y los impactos actuales y futuros del cambio climático sobre los oasis.
Lucha sobre todo por una mejor gestión del agua en los oasis y la salvaguarda de la palmera datilera, especie protegida y símbolo de vida en las zonas desérticas.

Historia
En junio de 2000, diversas asociaciones de oasis se reunieron en Chenini (Túnez) por iniciativa del CARI  y del CCFD-Terre Solidaire. El CARI había previamente realizado un trabajo para la salvaguarda del Oasis de Chenini en el año 1993, lo que había facilitado la constitución de la ASOC. Durante este encuentro, se sentaron las bases de una red entre las asociaciones de la sociedad civil que representaban a los habitantes de los oasis de Túnez, de Argelia, de Marruecos y Mauritania y las asociaciones francesas que llevaban a cabo acciones de desarrollo sostenible. En este contexto, se profundizó la reflexión sobre la organización en red de los habitantes de los oasis. Así, en noviembre de 2000, el Foro Civil Euromed de Marsella, que reunía a los representantes de la mayoría de los habitantes de los oasis, dio lugar a la presentación del movimiento. De estos intercambios, se destacaron tres necesidades principales: un lugar de concentración de los saberes y de los conocimientos, una coordinación entre los portavoces de los oasis, y acciones de desarrollo sostenible en estos ecosistemas.
Para reforzar el movimiento de los oasis, se organizó un encuentro magrebí de una quincena de  asociaciones de desarrollo sostenible en Beni Isguen (Argelia) del 31 de octubre al 3 de noviembre de 2001. La RADDO tomó realmente forma allí y las ONG participantes decidieron entablar acciones concretas para la salvaguarda de los oasis y la promoción del desarrollo sostenible en la región del Magreb. En 2002 se celebró un encuentro en Marruecos con el fin de definir un programa de acciones concretas relativas a los oasis y de preparar la participación de la RADDO en la Cumbre Mundial sobre el Desarrollo Sostenible en Johannesburgo. Con el fin de dar voz a los habitantes de los oasis, se redactó la Declaración de los Oasis y una delegación de la RADDO la entregó durante la Cumbre. Esta declaración se puede consultar en francés y en inglés.
El mismo año los representantes de la RADDO participaron al Foro Social de Porto Alegre. En agosto de 2003, la RADDO participó en la VI Conferencia de las Partes de la Convención de las Naciones Unidas de Lucha contra la Desertificación (UNCCD por sus siglas en inglés) en Cuba. A lo largo de estos últimos años, la RADDO ha intervenido en otros eventos internacionales tales como la XVI edición de la Conferencia de las Partes de la Convención Marco de Naciones Unidas sobre el Cambio Climático en Cancún en 2010. En esta ocasión, el director del CARI, Patrice Burger, entregó una declaración de la RADDO ("Lutte contre la désertification: les oasis au péril du changement climatique") a Luc Gnacadja, Secretario Ejecutivo de la Convención de Naciones Unidas para el Combate contra la Desertificación.

Funcionamiento
La  gestión de la RADDO se funda en el Comité de seguimiento permanente (CSP). El CSP es el órgano de control y de decisión de la RADDO y se reúne como mínimo una vez al año. También se puede reunir para tomar decisiones importantes expresadas por alguno de los miembros de la red. El CSP se compone de cuatro puntos focales (uno por país miembro). Son asociaciones u ONG nacionales elegidas  para cuatro años y encargadas de animar la red y de recoger y difundir la información relativa a las acciones de salvaguarda de los oasis en cada país miembro.
El CSP está actualmente representado en el Magreb por:
 La ASOC (Asociación de Salvaguarda del Oasis de Chenini) en Túnez.
 La APEB (Asociación de Protección del Medio Ambiente en Beni-Isguen) en Argelia.
 La ALCESDAM (Asociación para la Lucha contra la Erosión, la Sequía, y la Desertificación) en Marruecos.
 La asociación Tenmiya en Mauritania.

Además, tres facilitadores europeos están asociados en el CSP:
 La ONGD española Cives Mundi.
 La asociación francesa CCFD-Terre Solidaire (Comité católico contra el hambre y para el desarrollo).
 La asociación francesa CARI (Centro de Acciones y de Realizaciones Internacionales).

Ellos acompañan y apoyan la RADDO para que pueda alcanzar sus objetivos.

Objetivos y acciones
La RADDO tiene como objetivos:
 Promover el desarrollo sostenible global y mejorar el bienestar social en los oasis.
 Salvaguardar los oasis y reivindicarles como patrimonio económico, ecológico, cultural y social de la humanidad.
 Estructurar a la sociedad civil de los oasis para fomentar la incidencia política colectiva.

Se pueden clasificar las actividades de la RADDO en tres áreas:
 Incidencia política:
 Organización de la sociedad civil de los oasis.
 Defensa de la especificidad de los oasis en las políticas públicas.
 Producción de documentos de ayuda a la toma de decisiones.
 Promoción de los oasis en el escenario internacional.
 Capitalización y comunicación a los actores de los oasis y el público en general:
 Identificación de los actores.
 Recopilación de buenas prácticas.
 Difusión de las informaciones sobre los oasis.
 Creación de herramientas pedagógicas.
 Sensibilización del público en general.
 Fortalecimiento de las capacidades de los actores:
 Profesionalización de las asociaciones de los oasis.
 Desarrollo de los intercambios entre actores.
 Consejo y apoyo a los actores.

Programas y proyectos

Programa de Acciones Concertadas de los Oasis (PACO)
El PACO es el primer programa de la RADDO con financiación y surge del taller preparatorio de la Cumbre Mundial de Johannesburgo que se celebró en Guelmim y en Thajhit (Marruecos) del 15 al 19 de junio de 2002. Se trata de un proyecto con varios actores asociativos de los oasis.
El PACO se desarrolla en 5 oasis: el de Chenini-Túnez, único oasis marítimo del mundo de 165 ha y a 400 km al sur-este de Tunis; el oasis de Beni-Isguen-Argelia, uno de los 5 oasis del valle del M'zab, a 600 km al sur de Argel; dos oasis de la Región de Tata, situada en la vertiente sur del Anti Atlas, en Marruecos y el oasis de Tidjikja, en la wilaya del Tagant a 600 km al noreste de Nuakchot en Mauritania.
El objetivo general es promover el desarrollo sostenible de los oasis del Magreb conservando y valorizando su patrimonio natural, económico, social y cultural.

Los objetivos más específicos del PACO son:
 El fortalecimiento y la cualificación del medio asociativo de los oasis con el fin de consolidar sus competencias técnicas, institucionales y financieras para actuar sobre el desarrollo local en los oasis.
 La comunicación entre los habitantes de los oasis y hacia el exterior para compartir experiencias y saberes.
 La defensa de los derechos de los habitantes de los oasis y la lucha contra el aislamiento (territorial, social, institucional...).
 La apertura del medio asociativo de los oasis a otros actores sociales e institucionales del desarrollo sostenible.
 El apoyo para la formación, el respaldo institucional y el refuerzo de la concertación entre las asociaciones y las universidades.

Este programa de acciones se elaboró en 2008 por una duración de tres años alrededor de dos componentes: Movilización de la sociedad civil y Gestión sostenible de los recursos naturales.

 Movilización de la sociedad civil o fase "Movilizar":
Este componente tiene como objetivo la mejora de las condiciones socioeconómicas de la población de los oasis y está financiado por el ministerio francés de asuntos exteriores y europeos (MAEE). Tuvo una primera fase y está entrando ahora en su segunda fase por un periodo de dos años (2011-2013) gracias al apoyo de la Agencia Francesa de Desarrollo (AFD) que colabora con el CCFD-Terre Solidaire  y el CARI, miembro fundador de la RADDO. El CARI desempeña un papel importante en el programa y es el coordinador general sirviendo de intermediario entre los puntos focales de cada país.

 Gestión sostenible de los recursos naturales o fase "Operativa":
Esta parte del PACO consiste en mejorar la gestión de los recursos naturales de los oasis y en difundir buenas prácticas respetuosas del ecosistema en otros oasis del Magreb. Está financiada por la Obra Social Fundación la Caixa y gestionada por Cives Mundi desde 2007.
La fase operativa del PACO se compone de diversas vertientes temáticas que son:
 La mejora de la producción de semillas adaptadas a los oasis : creación de una parcela de demostración, rehabilitación de la producción de semillas locales no híbridas, puesta en marcha de programas de sensibilización.
 La adaptación y la difusión de innovaciones en el campo del tratamiento y de la conservación de los dátiles : puesta en marcha de sesión de formación sobre las técnicas de cosecha y de transporte, sensibilización de los agricultores, intercambio de experiencias.
 El desarrollo de prácticas y técnicas de gestión para el ahorro de agua en los oasis: mejora de las técnicas relativas al cultivo y ahorro del agua (mejora del sistema de irrigación, instalación de bomba solar), mejora de las estructuras de organización, especialmente gracias a la formación.
 La formación a una agricultura motivadora para los jóvenes, y más adaptada al medio ambiente y al concepto de « agro ecología »: creación de un centro de formación en agroecología, formación de formadores, formación de los felahs, desarrollo de una etiqueta de calidad del oasis.

Referencias

Enlaces externos

 {FR} Página oficial.

Organizaciones no gubernamentales