Avraham Yoffe (, nascido em 25 de outubro de 1913, falecido em 11 de abril de 1983) foi um general de Israel durante a Guerra dos Seis Dias. Mais tarde, ele entrou na política e serviu como membro do Knesset pelo Likud entre 1974 e 1977.

Ele foi um dos fundadores do Movimento por uma Terra Completa de Israel, diretor da Autoridade de Reservas Naturais e um dos fundadores do Kibbutz Tel Amal (Nir David).

Biografia
Yoffe nasceu em Yavne'el em 1913, durante a época em que o Império Otomano ainda controlava a Palestina. Ele foi um dos quatro filhos de Chaim e Miriam (née Kashna) Yoffe, que imigraram da Rússia e se estabeleceram em Bibanel. Seus irmãos são Uri, Shaul e Hana. Seu pai era membro da família Yoffe e em seus primeiros anos, Avraham Yoffe frequentou a escola agrícola Mikva Israel.

Carreira militar
Aos 16 anos ingressou no Haganah. Yaffe juntou-se ao movimento do acampamento Olim, mas em 1931 mudou-se para o movimento Hashomer Hatzair, onde foi um guia e ficou conhecido pelas peças de índios americanos que organizou. No inverno de 1935-1936, ele participou da conferência Hashomer Hatzair em Poppard e viajou por toda a Europa enquanto visitava as células do Hashomer Hatzair. Ele retornou a Israel em abril de 1936. Ele foi um dos primeiros recrutados para o Notrim em 1936 e participou do estabelecimento do Kibbutz Tel Amal (Nir David) no vale de Beit Shan, Rishon Yishuvi Homa e Migdal. Ele trabalhou em Beit Alfa como professor e guia, e sua tentativa de transferir as crianças da Sociedade Infantil para Hashomer Hatzair foi uma das causas da divisão que ocorreu em Beit Alfa.

Em 1936, Yoffe juntou-se aos Esquadrões Noturnos Especiais, uma unidade de contra-insurgência conjunta entre judeus e britânicos estabelecida por Orde Charles Wingate. Ele fora notado durante a estada de Ord Wingate em Tel Amal, e foi adicionado às atividades do departamento de Wingate - onde teve a oportunidade de aprender com ele. Yoffe serviu como comandante de grupo de combate em um dos esquadrões, atuando como o segundo em comando do Tenente Michael Grove.

Em 1940, durante a Segunda Guerra Mundial, Yoffe recebeu ordem de alistar-se em uma unidade do Corpo de Artilharia do Exército Britânico, onde serviu por três anos na defesa de vários locais da Terra de Israel e também aprendeu sobre defesa contra ataques aéreos. Em 1943, ele esteve estacionado por algum tempo no Chipre. Durante seu serviço, na Terra de Israel e no Chipre, esteve envolvido no roubo de armas do Exército Britânico para o Haganá, sob o comando de Yehuda Arazi. Do Chipre, Yaffe voltou a Eretz Israel para um curso de oficial, após o qual foi designado para uma unidade de transporte em Benghazi. Ele foi dispensado em 1947 com o posto de capitão. Após sua dispensa do Exército Britânico, ele permaneceu na Europa e atuou no Instituto da Segunda Aliá. Depois disso, ele voltou para seu kibutz e criou gansos.

Em novembro de 1947, ele retornou às fileiras do Haganah e estabeleceu o 12º batalhão de infantaria (Barak). Ele então estabeleceu o 13º batalhão (Gideão) no Vale do Jordão e o comandou na Guerra da Independência, entre outras, nas batalhas do vale de Beit Shan como parte da Brigada Libanesa. Em 12 de maio, seu batalhão capturou Beisan durante a Operação Gideon. Após a divisão da brigada, o batalhão passou a ficar sob o comando da Brigada Golani e Yoffe foi nomeado oficial de operações da brigada; sendo ferido nas batalhas da Operação Hiram.

Após a guerra, foi nomeado comandante do 89º Batalhão da 8ª Brigada e, em 1950, foi nomeado comandante da Brigada Golani. Um ano depois, passou a instruir o curso de infantaria e em 1953 foi nomeado comandante da 9ª Brigada. Em 1955, ele passou três meses estudando na Inglaterra.

Durante a Crise de Suez, ele comandou a 9º Brigada Oded das FDI, uma brigada de infantaria motorizada que ele liderou pessoalmente em uma marcha ao sul do Sinai para capturar Sharm el-Sheikh em 5 de novembro de 1956. Em fevereiro de 1957, ele foi enviado para a África do Sul por um mês e meio para levantar fundos em nome do United Jewish Magebite. Ao seu retorno, ele comandou a escola de oficiais e, em agosto de 1957, foi nomeado chefe do departamento de treinamento, e em abril de 1958 foi enviado para os Estados Unidos em nome da Agência de Desenvolvimento da Independência por três meses. Em julho de 1958 assumiu o comando do Comando Sul, e em maio de 1959 foi promovido ao posto de general. Em 1962 passou a servir como comandante do Comando do Norte, com a reforma de Meir Zore. Em abril de 1965, ele se reformou do exército.

Durante seu serviço nas Forças de Defesa de Israel, ele foi o presidente da Autoridade de Reservas Naturais, e imediatamente após sua reforma, foi nomeado diretor da autoridade no lugar de Uzi Paz, que desistiu do cargo por ele. Os animais selvagens no monte Carmelo e o transporte de animais mencionados na Bíblia, como o Erod e o javali persa, foi realizado de todo o mundo para reservas em Israel.

Yoffe foi chamado de volta ao serviço durante a Guerra dos Seis Dias, para comandar uma divisão (ugdah em hebraico) no Comando Sul, ao lado dos muito mais jovens generais Israel Tal e Ariel Sharon,"Apesar de ter cinquenta e três anos e ser barrigudo, o diretor da Sociedade de Proteção à Natureza de Israel, Avraham Yoffe, era um combatente experiente no Sinai. Em 1956, ele liderou uma coluna de infantaria na costa leste da península para capturar Sharm al-Sheikh. Mais tarde, como chefe do Comando Sul, ele desenvolveu planos de contingência para mover tanques sobre desertos que eram amplamente considerados intransponíveis. Convocado algumas semanas antes da guerra pelo Gen. Gavish, Yoffe chegou ao acampamento em roupas civis, pensando que estava fazendo uma visita de cortesia. Ele voltou com uniforme de general de brigada e assumiu o comando do 31º Ugdah com suas duas brigadas de reserva, cada uma com 100 tanques. Sua missão era penetrar no Sinai ao sul das forças de Tal e ao norte as de Sharon, dividindo as duas frentes e impedindo que os reforços inimigos chegassem a qualquer uma delas. Então, correndo para o leste, ele atacaria a segunda linha de defesa do Egito enquanto a primeira ainda estava ocupada lutando."Ele comandou a 31ª Divisão de Reserva no Egito, composta pela 200ª Brigada e a 520ª Brigada, durante o ataque à Península do Sinai, através de Wadi Haroudin, área intransponível para os tanques israelenses. A divisão lutou no eixo central no Sinai e capturou Jebel Livni, Bir Lafna e o Passo de Mitla. Sua unidade capturou a junção Bir-Lafhan, impedindo efetivamente o exército egípcio de pedir reforços.

Avraham Yoffe e suas quatro brigadas na frente egípcia evitaram quaisquer áreas de forte concentração inimiga e correram para as passagens; na verdade, ele atravessou um terreno desprotegido porque os egípcios acreditavam que os tanques não podiam atravessar as dunas. Então, a divisão de tanques de elite do General Israel Tal e a divisão do General Sharon seguiriam atrás, forçando os egípcios em uma armadilha mortal que com certeza eliminaria o terço de seu exército que residia no Sinai. A base do plano era Yoffe atacar os egípcios pelo flanco e levá-los a recuar para o Passo de Mitla, onde Sharon e Tal os eliminariam.

Como foi visto nos primeiros quatro dias da guerra, quando Israel e Egito se engalfinharam em combate, esse plano teve um sucesso além das expectativas, forçando a retirada egípcia. Na véspera do primeiro dia de luta, após intensas batalhas, as forças de Tal chegaram a El-Arish e a divisão de Sharon prevaleceu no engajamento mais importante no norte do Sinai na Batalha de Abu-Ageila. Enquanto isso, a divisão de Yoffe avançou nas defesas egípcias e capturou a junção Bir-Lafhan. No final do primeiro dia, parte da divisão de Tal dirigiu-se para o norte, para a Faixa de Gaza e, em 7 de junho, as FDI capturaram a cidade de Gaza.

No quarto dia da guerra, 8 de junho de 1967, as forças egípcias foram derrotadas. A divisão do General Tal conquistou Qantara nas margens do Canal de Suez e continuou para o sul ao longo do canal para se juntar à força principal da divisão que continuou de Bir Gifgafa ao Canal de Suez no setor de Ismaília. Ao sul deles, a divisão do General Yoffe também continuou em direção ao canal ao longo de dois eixos no setor de Suez, enquanto outra força de sua divisão continuou em outra rota para Ras-Sudar no Golfo de Suez, ao sul do Canal. Dali, a força continuou para o sul ao longo do Golfo de Suez e chegou a Abu-Zenima, onde se encontrou com os pára-quedistas vindos de El-Tur.

Atividades científicas
O General Yoffe teve um papel importante na descoberta da carta de Bar Kokhba em uma caverna no deserto da Judéia. Ele participou da exploração arqueológica com Yigael Yadin em uma caverna anteriormente saqueada por beduínos e pesquisada por outra equipe arqueológica. Yoffe sugeriu o uso de equipamento militar avançado, o que resultou na descoberta de artefatos enterrados. Essa descoberta está entre as mais importantes para o estudo da revolta de Bar Kokhba contra os romanos.

Em 1963, enquanto estava no serviço militar, Avraham Yoffe foi autorizado a servir como presidente do recém-criado Conselho de Autoridades de Reservas Naturais. Em novembro de 1964 aposentou-se do serviço militar e em maio de 1965 foi nomeado diretor da Autoridades de Reservas Naturais, onde serviu por 14 anos, sendo substituído por Adir Shapira em 1978.

Carreira política
Yoffe foi um dos fundadores do Movimento para o Grande Israel e, quando a organização se fundiu a ele, posteriormente se juntou ao Likud. Ele foi eleito para o Knesset na lista do Likud em 1973 e foi membro do influente Comitê de Relações Exteriores e Defesa e do Comitê de Finanças. Durante a eleição legislativa israelense de 1977, ele anunciou que não concorreria à cadeira.

Família
Três filhos nasceram de Lipa. O primeiro, Danny, filho dele e de sua primeira esposa, Judith (morta em um acidente de carro em 1941), e duas filhas, Roni e Ruthie, nascidas de sua segunda esposa, Aviva (nascida Schlossberg, 1921-1998), irmã de Leah Rabin (a esposa de Yitzhak Rabin). Seus primos incluem: Avraham Yaffe (piloto), Hana Yaffe e Yossi Yaffe.

Memória
A Ponte Avraham, que passa sobre Nahal Hashur, perto do Parque Nacional Eshkol, leva seu nome. A ponte foi chamada assim ainda durante sua vida, quando foi estabelecida pelas FDI com uma ponte Bailey em 1962. Nos anos anteriores, Yaffe serviu como comandante do Comando Sul e prometeu aos colonos do Negev construir a ponte em resposta às inundações em Nahal Hashur que impediram a travessia do riacho. A ponte foi concluída depois que ele foi transferido para o Comando do Norte, mas ainda assim recebeu seu nome.

Um jardim público leva seu nome - "Gan Avraham" na rua Kotzer na cidade de sua residência Ramat Hasharon e nas ruas das cidades de Afula, Holon e Be'er Sheva.

Referências

Ligações externas
Avraham Yoffe no site do Knesset (em inglês).
Generais de Israel
Nascidos em 1913
Mortos em 1983

Avraham Yoffe


Det vi ser er en dansk dokumentarfilm fra 2006 med instruktion og manuskript af Lotte Mik-Meyer.

Handling
Filmen følger fire unge kvinder og deres tegneproces. Undervejs møder seerne skulpturerne på Glyptoteket og tegnelæreren Asbjørn Jakobsen. At tegne er kun delvist et håndværk. Ligeså vigtigt er det at gøre sig klart, hvad der er betydningsfuldt for den, der tegner - som menneske.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2006

Dokumentarfilm fra Danmark

Det vi ser


Ion Milu () a fost un pilot român de aviație, as al Aviației Române din cel de-al Doilea Război Mondial.

Adjutantul șef av. Ion Milu a fost decorat cu Ordinul Virtutea Aeronautică de război cu spade, clasa Crucea de Aur (19 septembrie 1941) pentru că "în lupta aeriană dela Grigoriopol a doborât un avion sovietic", clasa Crucea de Aur cu 2 barete (4 noiembrie 1941) "pentru eroismul dovedit în luptele aeriene dela Comrat, Duboșari și Fomima-Balka, când a doborât trei avioane inamice", clasa Cavaler (16 februarie 1944) "pentru curajul și vitejia dovedită în luptele aeriene cu vânătoarea inamică, doborând 3 avioane. A executat 98 misiuni pe front.", clasa Cavaler cu prima baretă (16 februarie 1944) "pentru curajul și vitejia dovedită în luptele aeriene cu vânătoarea inamică, reușind a doborî 4 avioane sovietice, executând 83 misiuni de vânătoare" și clasa Cavaler cu 2 barete (6 octombrie 1944).

A fost înaintat la gradul de ofițer de echipaj cl. III la 1 ianuarie 1943 și la gradul de ofițer de echipaj cl. II pe 23 ianuarie 1946.

Ion Milu s-a născut în inima țării, în comuna Dârste, Brașov, în 10 august 1908, pe când plaiurile sale natale făceau parte din imperiul Austro-Ungar, Ion Milu și-a urmat cu patimă destinul, devenind al treilea as al Aviației Militare Române.

Fost funcționar CFR și muncitor într-o fabrică brașoveană, eroul nostru la vârsta de optsprezece ani a urmat cursurile Școlii de pilotaj Tecuci, începând cu octombrie 1927 și a intrat în serviciul activ în 1928 ca sergent al forțelor aeriene. Urmează Școala de Piloți Perfecționare Buzău (1928 – 1929). Ca elev-pilot, sergent-instructor, instructor recruți, îl regăsim, între anii 1929 -1931, la Regimentul 2 aviație de gardă Cluj, Escadrila 1 Vânătoare.

Între 1931-1945 a înaintat până la gradul de adjutant aviator major și a avut sarcini legate de instrucția de zbor de zi și de noapte, fără vizibilitate, de tragere, pilotaj de înaltă acrobație, pilot recepționer și pilot de omologare și membru al diferitelor comisii militare. Printre altele, a zburat cu IAR-80 Type 0 (preserie) în escadronul experimental din Pipera.

Ion Milu a primit titlul de cel mai bun trăgător aerian din anii 1930-1938 acordată de regele Carol al II-lea.În 1940, adjutant aviator major Ion Milu a fost repartizat în Grupul 7  Vânătoare, care era înarmat cu noul Messerschmitt Bf 109 E.

A participat la campania "Barbarossa" din iunie 1941 și a reușit să doboare 3 avioane sovietice(I-16) initial. Pe 28 August 1941 aterizează pe burtă după ce avionul lui a fost avariat în luptă.

Este decorat cu Ordinul Virtutea Aeronautică de război cu spade, clasa Crucea de Aur în 19 septembrie 1941 pentru că "în lupta aeriană de la Grigoriopol a doborât un avion sovietic" ajungând la 10 victorii, apoi în 4 noiembrie 1941 a fost decorat cu Ordinul Virtutea Aeronautică de război cu spade clasa Crucea de Aur cu 2 barete "pentru eroismul dovedit în luptele aeriene dela Comrat, Duboșari și Fomima-Balka, când a doborât trei avioane inamice" Apoi, Grupul 7  Vânătoare s-a întors în România, la fel ca majoritatea unităților românești.

S-a reîntors pe front în septembrie 1942. După începerea ofensivei sovietice, românii au fost înconjurați, dar în circumstanțe dramatice au reușit să scape. Milu a doborât un Pe-2 și un Il-2 și  într-o lună a obținut 5 victorii.

După reorganizare, în primăvara anului 1943 Grupul 7  Vânătoare a luptat din nou împotriva sovieticilor, ca parte a JG 3 "Udet". Ajutantul aviator major Milu a făcut parte și el din celebra flotilă Udet, alături de celebri piloți de vânătoare români.  În martie 1943, aviatorii conduși de Mihai "Leu" Romanescu (comandor) și Radu Gheorghe (comandantul Grupului 7) ajung la Dniepro fiind întâmpinați la coborâre de colonelul aviator Wolf Dietrich Wilcke (poreclict "Furst", trad. "Prințul"), comandantul Flotilei, secundul acestuia, maior aviatorul Kurt Brandle și comandantul Grupului 3 din cadrul Flotilei Udet, herr Wolfgang Ewald, sub comanda căruia aviatorii români urmau să opereze.

Piloții de vânătoare români au refuzat categoric să lupte în uniforme și cu grade germane. Wilcke (comandantul flotilei Udet) primește șocat refuzul românilor și anunță la Berlin situația creată. După două zile vine răspunsul de la Oberkommando der Wermacht:"Românii vor purta uniformele țării lor".

Piloții nostri nu au fost nici de acord să zboare si sa lupte pe avioane Messerschmitt bf-109 G, cu însemne germane.

Wilcke a făcut o criză de nervi când a auzit că românii nu vor pilota alte avioane decât cele cu inscripții românești si raportează noua situație. După trei zile de așteptare, Wilcke se prezintă în fața grupului român însoțit de toți ofițerii din statul său major.

"Cu toată opoziția forurilor de decizie ale Flotilei de Vânătoare Udet, însuși mareșalul Hermann Goring a ordonat ca pe avioanele românilor să fie vopseasite imediat cu însemnele și culorile Aviației Regale Române".

Peste noapte, tehnicienii germani de la baza din Dniepropetrovsk vopsesc perfect toate cele 40 de Messerschmitt-uri, care arătau ca ieșite din fabrica de la I.A.R. cu crucea "M" tricolora pe aripi.

A fost un act de onoare și patriotism a celor 40 de piloți ai aviației de vânătoare regale românești din acea perioadă.

Pe 10 aprilie 1943, 10 Messerschmitt Bf 109G-2 românești au atacat aeroportul sovietic la nord de Voroshilovgrad. Au distrus 5  avioane Pe-2 la sol. În timp ce nemții au confirmat toate victoriile, românii au recunoscut doar două, așa că Ion Milu, Nicolae Burileanu și Tiberiu Vinca au pierdut fiecare câte o victorie, din cauza birocraților care nu au fost niciodată in prima linie.

Pe 6 mai 1943, jackpot: 3 avioane sovietice doborâte într-o bătălie aeriană epică. La 3:45 a decolat cu Gheorghe Firu, fiecare cu câte 200 kg de bombe. Sarcina lor era să bombardeze bateria de artilerie. La o altitudine de 2000 de metri, au observat o mare formație a Forțelor Aeriene Sovietice (18x Il-2 și 20x La-5) care se îndreptau spre zona de aterizare. S-au grăbit la destinație pentru a-și lăsa bombele și a se întoarce. Atacând de jos, a forțat inamicul să întrerupă aterizarea, permițându-i tovarășilor să decoleze și să se alăture luptei. A doborât un La-5, dar 10 dușmani au țintit spre el. La 4.20, a întrerupt lupta după ce a doborât încă două La-5. Rămânea fără combustibil, deoarece proiectile de 20 mm i-a străpuns rezervorul de combustibil.

Atunci, el era încadrat în escadrila 57 aeriană (Grupul 7  Vânătoare) ca ofițer de echipaj clasa a treia, un grad comparabil cu cel de locotenent, o onoare foarte rară pentru un subofițer. Această escadrilă se afla sub comanda căpitanului Forțelor Aeriene Alexandru Serbanescu și îi includea pe locotenentul Teodor Greceanu, locotenentul Constantin Rozariu și subofițerul Ion Mucenica, unii dintre cei mai buni piloți ARR (acești tipi au câștigat în total aproximativ 120 de victorii până la sfârșitul războiului). Pe 6 iulie, o formație a decolat sub comanda comandantului Romanescu, sarcina lor fiind un atac la sol. Dar la o altitudine de aproximativ 600 m, avionul comandantului început să ardă. Cabina lui a fost rapid acoperită de fum, așa că nu a mai văzut nimic. A încercat să sară cu parasuta, dar era prea jos. Milu i s-a alăturat și l-a îndrumat până când au aterizat. Comandantul Romanescu a leșinat de șoc și fum. Locotenent-colonelul Milu a aterizat lângă el și l-a tras din avion.

August 1943 a fost o lună foarte bună pentru piloții români. Ion Milu a doborât pe 4 august cu Jak și a continuat cu două Il-2 pe 7 august. Milu a decolat alături de căpitanul Alexandra Serbanescu, Lungulescu și Naghirneac. După 20-25 de minute, au observat formatia de Il-2 însoțită de vanatoare. I-au surprins în momentul în care au început atacul asupra forțelor terestre. După o lovitură foarte precisă, Șerbanescu și Milu au trimis la pământ patru Il-2 (câte două). Luptătorii sovietici s-au retras împreună cu restul avioanelor lor de luptă.

16 august 1943 a fost cea mai bună zi a Grupului 7. Au obținut 22 de victorii confirmate și 5 probabile. Milu a fost eroul zilei cu cinci hit-uri: 2 hidroavioane Be-8 și 3 Il-2. Acesta este cel mai mare număr de victorii obținute de un pilot român într-o singură zi. Dar bucuria lui nu a durat mult. A primit vestea de acasă că soția sa, cu care era căsătorit din 1930, a murit acum o lună. Acum șansele fiicei sale de a deveni orfană au crescut semnificativ. Dar abilitățile și probabil norocul l-au ținut în viață până la sfârșitul războiului.

Pe 19 august1943, Milu și Gheorghe Firu au decolat pentru a treia misiune. S-au alăturat locotenentului Ion Dobran și Moldovean. Aceștia urmau să escorteze o formație de asalt românască ce zburau cu Hs-129B. Au fost surprinși de patru Jak-uri. Pe unul Milu l-a trimis rapid la pământ în flăcări. Dar au apărut încă opt LaGG-uri 3. Milu și coechipierul său (Firu) au luat urma noilor veniți și i-au lăsat cele 3 Jak-uri celorlalti doi. Deși au fost depășiti 1 la  4, au apărat avioanele Henschel 129B. Sovieticii au văzut că nu vor ajunge la Hs-129, așa că și-au desfășurat împotriva vânătorilor. Au reușit să-l înconjoare pe adjutantul Firu, dar Milu i-a venit în ajutor. Cu toate acestea, în curând și-a dat seama că nu au de a face cu începători. În spatele lui era un LaGG 3 sovietic "cu botul alb și o floare pe fuselaj" și auzea gloanțele lui perforând avionul său. A intrat brusc în picaj cu 7 sovietici în coadă, încercând să evite împușcăturile lor. În cele din urmă, a ajuns la liniile amice și a aterizat de urgență cu un avion care semăna mai degrabă cu un Emmental decât cu un avion.

A doua zi, generalul Dessloch, comandantul celei de-a 4-a Flotei Aeriene Germane, i-a acordat Crucea de Fier clasa întâi. Zece zile mai târziu , a primit cel mai înalt premiu militar al României: Ordinul Mihai Viteazu clasa a treia. Pe 30 august 1943, eroul brașovean intra în clubul restrâns al Cavalerilor Ordinului "Mihai Viteazul".

În octombrie 1943, Grupul 9  Vânătoare a  înlocuit Grupul 7  Vânătoare de pe front. Cu toate acestea, unii piloți au rămas. Ion Milu era printre ei. După reorganizarea grupului, el se afla în escadrila 56 de vânătoare.

Pe16 februarie 1944 este decorat cu Ordinul Virtutea Aeronautică de război cu spade clasa Cavaler "pentru curajul și vitejia dovedită în luptele aeriene cu vânătoarea inamică, doborând 3 avioane.

Odată cu sosirea primăverii anului 1944, războiul a ajuns la granița cu România și Grupul 9  vânătoare a trebuit să lupte din greu, pentru că acum erau mult mai multe în joc. Pe 15 aprilie, Milu a doborât un DB-3 și pe 17 aprilie, unul Il-2.

Pe 24 mai 1944, Milu a câștigat a 30-a victorie. A decolat de pe Aeroportul Tecuci pentru a reține la o altitudine de 6500 m zburând spre DB-3. L-a doborât. Când a ajuns la locul accidentului cu avionul de legătură pentru a confirma victoria, au găsit un trăgător din avionul doborât, care s-a predat lor fără rezistență. Cea de-a 31-a victorie a venit șase zile mai târziu, pe 30 mai. Căpitanul Șerbanescu, Milu și Mucenica escortau Ju-88A românesti . Ju-88 au fost atacați de 6 P-39. Vânătoarii au intervenit și Ion Milu a răspuns la focul sovietic doborând un P-39. De asemenea, Mucenica a reușit să obțină o victorie, deși după manevre dificile.

Din 6 iunie, Grupul 9  vânătoare a zburat misiuni împotriva raidurilor aeriene ale USAAF. Pe 11 iunie, au reușit să doboare cinci B-17. Milu a fost unul dintre câștigători. A fost primul său american. Al doilea a venit pe 15 iulie, din nou B-17, al treilea a fost P-38 pe 31 iulie. In 1944, ARR avea un sistem de puncte de acordarea de victorii asupra avioanelor inamice: pentru doborârea unui avion cu un singur motor a fost un punct / victorie, cu două și trei motoare două și pentru doborarea avioanelor cu patru și șase motoare au fost trei puncte / victorie .

O altă bătălie cu o imensă superioritate USAAF a avut loc pe 8 august. Căpitanul Constantin Cantacuzino a condus 18 avioane ale Grupului 9 de Vânătoare, care au fost trimise împotriva atacatorilor. Bombardierele au atacat de două ori. Milu a reușit să doboare un P-38. Imediat după aceea, a observat o formație de 40 de Mustanguri care se îndreptau către grupul său. I-a alarmat pe ceilalți și a încercat să-i evite pe americani, dar era prea târziu. Comenzile avionului sau nu au mai răspuns. Își dislocă umărul în timp ce deschidea cabina de pilotaj, dar reușește să sară și să deschidă parașuta. Este rănit și la piciorul stâng, dar supravietuiește. Puțin mai târziu în aceeași zi, a fost găsit și dus la un spital din Cioara Doicești – Ialomița.

Este decorat pe 6 octombrie 1944 "pentru curajul și vitejia dovedită în luptele aeriene cu vânătoarea inamică, reușind a doborî 4 avioane sovietice, executând 83 misiuni de vânătoare"  cu Ordinul Virtutea Aeronautică de război cu spade clasa Cavaler cu 2 barete

S-a întors pe front în februarie 1945 cu Grupul 1 Vânătoare, dar până la sfârșitul războiului nu a mai obținut nicio victorie.

După război, mai mulți piloți români ar fi participat la un mare spectacol aerian din Wiener-Neustadt organizat de aliați la 1 iunie 1945. Acești piloți au fost rugați să demonstreze tehnologia și echipamentele germane, inclusiv Bf 109 G-6, și să ofere o comparație cu cele mai noi tipuri de avioane americane și sovietice. La întoarcerea la Miskolc, Milu a zburat cu locotenentul Dumitru Baciu. Au întâlnit mai multe P-51D-uri peste Ungaria și au bătut cu aripile ca un salut. Mustangurile se legănau pe aripi si ele în timp ce avioanele românesti treceau. Apoi o formație de Il-2 sovietic însoțită de Jak-3 a trecut câteva minute mai târziu. Românii au dat din nou din aripi,  sovieticii nu au salutat și au continuat să zboare în direcția opusă. Ultimile două Jak-uri au rupt brusc formația și i-au provocat pe cei doi români de pe Bf-109 Gustav. Milu se saturase de război (după 5 ani) și a decis să nu răspundă atacului. Lt Dumitru Baciu a ridicat siguranța, a virat intr-un picaj strâns. Aparent, locotenentul Forțelor Aeriene Române doborât unul dintre avioanele sovietice și s-a întors singur acasă cu 16 găuri în avion.

A fost înaintat la gradul de ofițer de echipaj cl. II pe 23 ianuarie 1946

În mai 1946 a primit Ordinul Mihai Viteazu cu spade Clasa a II-a.

În 1949 era deja căpitan și lucra din nou ca pilot de testare pentru IAR (acum uzina de tractoare "Sovromtractor"). La 12 mai 1940, a decolat pentru prima dată cu un prototip IAR-811. În 1950, a testat IAR-813.

Decan de vârstă al Aeronauticii Regale în WW2, Ion Milu a continuat să-și lege numele de aviație și după 1945, între anii 1945-1947 a activat ca pilot de recepție al Ministerului Aerului la IAR Brașov și între anii 1947-1952 a fost ofițer cu diferite însărcinări la Flotila 3 Asalt Brașov, Reg. 7 Vânătoare Brașov și Divizia 68 asalt.

Dascăl de neînlocuit pentru câteva generații de piloți militari, Ion Milu a concurat permanent pentru titlul național de acrobație. Cu peste 600 de ieșiri la inamic, cotat cu al treilea număr de victorii în confruntări directe ( 40 + 5 avioane distruse la sol), aviatorul Ion Milu este o figură emblematică a Aviației.

A murit în  18 septembrie 1982 în orașul în care s-a născut acum 72 de ani, Brasov, fiind înmormântat la cimitirul Sf. Treime-Schei din Brașov. A fost al treilea cel mai bun as al aerului român din al doilea război mondial, cu 45 de victorii confirmate și 6 victorii probabile.

 22 iunie 1941 - 23 Octombrie 1943: Grupul 7
 24 Octombrie 1943 - 8 August 1944: Grupul 9
 Februarie - 9 Mai 1945: Grupul 1

Decorații
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de război cu spade, clasa Crucea de aur (19 septembrie 1941)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Crucea de Aur cu 2 barete (4 noiembrie 1941)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" cu spade, clasa Cavaler (16 februarie 1944)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" cu spade, clasa Cavaler cu o baretă (16 februarie 1944)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" cu spade, clasa Cavaler cu 2 barete (6 octombrie 1944)

Note

Nașteri în 1908
Decese în 1982
Ași ai aviației române din cel de-al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Virtutea Aeronautică
Decorați cu Ordinul Crucea de Fier
Decorați cu Ordinul "Mihai Viteazul"

Ion Milu


Articles with hCards
මහාදේවන් වේලුපිල්ලේ බාලක්‍රිෂ්ණන් (උපත 1941 මාර්තු 3 - මිය ගියේ 2017 ජනවාරි 14), MV බාලන් ලෙස ජනප්‍රිය වූ ඔහු ශ්‍රී ලාංකේය සිනමාවේ නළුවෙකි .  දශක හතරකට වැඩි කාලයක් පුරා විහිදුණු වෘත්තීය ජීවිතය, බාලන් චිත්‍රපට නිෂ්පාදන කළමනාකරුවෙකු, සහය අධ්‍යක්ෂවරයකු, නර්තන අධ්‍යක්ෂකවරයකු සහ චිත්‍රපට නිෂ්පාදකවරයකු ලෙස කටයුතු කර ඇත.

පෞද්ගලික ජීවිතය
බාලන් උපන්නේ 1941 මාර්තු 3 වැනිදා (සරසවිය උපන් දිනය 1940 මාර්තු 15 ලෙස සටහන් කර ඇත) යටියන්තොට ගනේපල්ල ගමේ ය. බාලන් විවාහ වූයේ සිංහල කාන්තාවක් වන චන්ද්‍රාවතී හේසරසිංහ සමඟ වන අතර මෙම යුවළට දරුවන් දෙදෙනෙකි.

ඔහු 2017 ජනවාරි 14 වන දින වයස අවුරුදු 75 දී මිය ගියේය. ඒ මහතාගේ දේහය පස්වරු 3.00 දක්වා රත්මලාන ගොළුමඩම හංදිය කල්මදෙමුල්ල පාරේ ගල්කිස්ස නිවාස සංකීර්ණයේ 8 වැනි මහලේ තැන්පත් කර ඇත. අවසන් කටයුතු 2017 ජනවාරි 16 වන දින සවස 4.00 ට ගල්කිස්ස පොදු සුසාන භූමියේදී සිදු කරන ලදී.

වෘත්තීය
1958 දී කාර්මික ශිල්පියෙකු ලෙස සිලෝන් ස්ටූඩියෝවට සම්බන්ධ වූ ඔහු මුලින්ම සිහනය චිත්‍රපටයේ ආලෝකකරණ ශිල්පියෙකු ලෙස සම්බන්ධ විය.

ඔහු 1958 වනාලිය චිත්‍රපටයෙන් සුළු චරිතයකින් රංගනයට පිවිසියේය. ඉන්පසු ඔහු වනලියා, පිරිමියක් නිසා, සුවිනීතා ලාලනී, ගන්තෙර, සසරක හැටි, චෙරියෝ කැප්ටන් ඇතුළු නාට්‍යමය හා හාස්‍ය චරිත රැසකට පෙනී සිටියේය.  සිතක මහිම, ඉපදුනේ ඇයි, ලන්ඩන් හාමු, ඔක්කෝම හරි වැනි ජනප්‍රිය චිත්‍රපට රැසක නර්තන අධ්‍යක්ෂකවරයා ලෙස බාලන් කටයුතු කළේය. ඔහු ගාමිණී ෆොන්සේකා සමඟ නොමියෙන මිනිත්තු චිත්‍රපටයේ රඟපෑම ඔහුගේ රංගන ජීවිතයේ අමතක නොවන ජයග්‍රහණයක් විය. සේවකයෙකු ලෙස ඔහුගේ භූමිකාව විචාරකයින් විසින් බෙහෙවින් අගය කරන ලදී.

1969 වසරේ ඔබ නැතිනම් චිත්‍රපටයෙන් ආරම්භ වූ සිංහල සිනමාවේ චිත්‍රපට 11ක් අධ්‍යක්ෂණය කර ඇත. 1975 දී බාලන් විසින් ගාමිණී ෆොන්සේකා රඟපෑ හිත හොද මිණිහෙක් චිත්‍රපටය අධ්‍යක්ෂණය කළේය. 1978 දී ඔහු මගේ රන් පුතා චිත්‍රපටයේ නිෂ්පාදකවරයා විය.  ඔහු ජනප්‍රිය රහසක් නැති රහසක් සහ දේවියානි සත්‍ය සුරකින්න චිත්‍රපට අධ්‍යක්ෂණය කළේය. බාලන් සිංහල චිත්‍රපටවලට අමතරව මංජල් කුංකුමම් සහ නිර්මලා වැනි ශ්‍රී ලාංකික දෙමළ චිත්‍රපට කිහිපයක් ද අධ්‍යක්ෂණය කළේය.

චිත්‍රපටකරණය

නළුවෙක් විදියට

අධ්‍යක්ෂක ලෙස

යොමු කිරීම්

2017 මරණ
1941 උපත්

එම්. වී. බාලන්


Služba Božja hrvatski je liturgijsko-pastoralni časopis. Izlazio u Makarskoj a danas u Splitu, dvomjesečno do 1973. te otad tromjesečno. Sažetci članaka su na više jezika.

Povijest
Pokrenut je 1960. godine, u ozračju otvaranja Crkve svijetu, koje je započeo papa Ivan XXIII., i saborske obnove Drugoga vatikanskog sabora. Osnovala ga je splitska Franjevačka provincija Presvetoga Otkupitelja. Prvi je broj izašao početkom Došašća. Namjera uredništva i osnivača bila je da časopis pridonese liturgijskom odgoju svećenika i vjernika. Nekoliko je subjekata izdavalo časopis. Od 1960. godine bio je to Interdijecezanski liturgijski odbor do 1970. godine. Unutar toga je o 1962. do 1964. izlazio liturgijski list za vjernike: Molite braćo s prilogom Sveta misa. Od 1970. godine ga je izdavala Franjevačka visoka bogoslovija u Makarskoj do 1999. (do 1995. je Bogoslovija, od 1995. Teologija), nakon čega je izdavač Katolički bogoslovni fakultet u Splitu.

Sadržaj
Sadržaj časopisa su područje praktične teologije, čija razmišljanja o društvenoj stvarnosti žele pomoći u oblikovanju crkvenoga pastoralnog života u suvremenomu svijetu: liturgija, homiletika, crkveno pravo, religiozna pedagogija, katehetika, moralna teologija, pastoralna teologija. Uz časopis su izašla i popratna izdanja-nizovi: Bogoslovna biblioteka (sv. 1-23), Biblioteka Službe Božje (sv. 1-55) te Spomenspisi (sv. 1-7).

Recenzenti su vanjski, recenzija je dvostruko slijepa, pretežito tuzemna, dvostruka i samo znanstveni i stručni radovi.

Referiran je u znanstvenoj bazi DOAJ, Religious & Theological Abstracts (Myerstown, SAD), European Reference Index for the Humanities and the Social Sciences (ERIH PLUS), ATLA Religion Database; RILM Abstracts of Music Literature te na portalu Hrčak. Časopis je u otvorenom pristupu i sadržaj je dostupan sukladno CC BY licenciji.

Urednici
Glavni urednici do danas su bili:
 fra Jure Radić (1960. – 1973.),
 fra Šimun Šipić (1973. – 1982.);
 fra Marko Babić (1982. – 1983.),
 fra Vicko Kapitanović (1983. – 1986.),
 fra Marko Babić (1986. – 2002.)
 fra Ante Čovo (2003.)
 fra Anđelko Domazet (2003. – 2016.)
 fra Ivan Macut (2016. - )

Izvori

Vanjske poveznice
Hrčak
KBF Split
DOI

Hrvatski katolički tisak
Hrvatski stručni i znanstveni časopisi
Franjevci

Služba Božja (časopis)


Densusianu ist der Familienname folgender Personen:

 Aron Densușianu (1837–1900), rumänischer Autor, Romanist und Rumänist
 Nicolae Densușianu (1846–1911), rumänischer Ethnologe und Folklorist
 Ovid Densusianu (1873–1938), rumänischer Romanist, Rumänist, Volkskundler und Dichter

Densusianu


Na arquitetura do computadores, inteiros (ou outras unidades de dados) de 1 bit são aqueles que têm 1 bit (1/8 octeto) de largura. Além disso, arquiteturas de 1 bit da unidade central de processamento (CPU) e da unidade lógico-aritmética (ALU) têm registradores desse tamanho.

Não há computadores ou microcontroladores de qualquer tipo que sejam exclusivamente de 1 bit para todos os registradores e barramentos de endereços. Um registrador de 1 bit só pode armazenar 2 1 valores diferentes, ou seja, 0 ou 1 (desligado ou ligado, respectivamente). Isso é muito restritivo e, portanto, não é suficiente para um contador de programa que, em sistemas modernos, é implementado em um registrador on-chip, mas que não é implementado on-chip em alguns sistemas de 1 bit. Opcodes para pelo menos uma arquitetura de processador de 1 bit eram de 4 bits e o barramento de endereço era de 8 bits.

Embora as CPUs de 1 bit sejam obsoletas, o primeiro computador de nanotubos de carbono de 2013 foi uma máquina de instrução única de 1 bit (e possuía apenas 178 transistores).

1 bit
Um computador serial processa um bit de cada vez. Por exemplo, o PDP-8/S era um computador de 12 bits usando uma ALU de 1 bit, processando os 12 bits serialmente.

Um exemplo de um computador de 1 bit construído a partir de chips SSI de lógica discreta é a calculadora Wang 500 (1970/1971), as well as the Wang 1200 bem como a série Wang 1200 (1971/1972) de editores de texto desenvolvida pela Wang Laboratories.

Um exemplo de uma arquitetura de 1 bit que foi comercializada como uma CPU é a Unidade de Controle Industrial (ICU) Motorola MC14500B, introduzida em 1977 e fabricada pelo menos até meados da década de 1990. Seu manual afirma:

Um dos computadores conhecidos por serem baseados nessa CPU é o computador WDR de 1 bit. Uma sequência típica de instruções de um programa para uma arquitetura de 1 bit poderia ser:

 carregue a entrada digital 1 em um registrador de 1 bit;
 OU o valor no registrador de 1 bit na entrada 2, deixando o resultado no registrador;
 retorne o valor no registrador de 1 bit para a saída 1.

Essa arquitetura foi considerada superior para programas que tomam decisões em vez de realizar cálculos aritméticos, para diagramas de escada, e também para processamento de dados seriais.

Existem também vários estudos de design para arquiteturas de 1 bit nos meios acadêmicos, e a lógica correspondente de 1 bit também pode ser encontrada na programação.

Outros exemplos de arquiteturas de 1 bit são os controladores lógicos programáveis (PLCs), programados na lista de instruções (IL).

Vários dos primeiros computadores massivamente paralelos também usavam arquiteturas de 1 bit para os processadores. Exemplos incluem o Goodyear MPP de maio de 1983 e a Connection Machine de 1985. Usando uma arquitetura de 1 bit para os processadores individuais, uma matriz muito grande (por exemplo, a Connection Machine tinha 65.536 processadores) podia ser construída com a tecnologia de chip disponível na época. Nesse caso, a computação lenta de um processador de 1 bit foi compensada pelo grande número de processadores.

CPUs de 1 bit agora podem ser consideradas obsoletas; poucas arquiteturas de 1 bit foram produzidas. Ainda em 202 alguns chips MC14500B estavam disponíveis em lojas para peças obsoletas.

Ver também
 Bit banging
 Bit slicing
 Máquina de Turing
 Registrador (informática)
 Serial ATA

Referências

Bibliografia

Ligações externas

!CS1 alemão-fontes em língua (de)
Arquitetura de computadores

1 bit


Mikhail Ivanovich Meltyukhov (, né le  à Moscou, en RSFS de Russie (Union soviétique) est un historien militaire russe qui travaille à l'Institut panrusse de recherche scientifique pour la recherche sur les documents historiques et pour les études d'archives.

Il s'est fait connaître grâce à son livre La chance manquée de Staline, qui traite des événements ayant conduit à la guerre germano-soviétique et à la thèse de la guerre préventive.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 М. И. Мельтюхов, Д. М. Проэктор Блицкриг в Европе, 1939 - 1941. Польша. AST, Terra Fantastica, 2004 .
 Современнная отечественнная историографии предистории Великой Отечественнной войны (1985–1995). Дисссертация. Москва, 1995
 Канун Великой Отечественнной войны: дискуссия продолжается. Москва, 1995
 Упущенный шанс Сталина. Советский Союз и борьба за Европу: 1939-1941 (Документы, факты, суждения). - М.: Вече, 2000  (second edition was published in 2004)
 Освободительный поход Сталина. Яуза, Эксмо, 2006 .
 Преддверие Великой Отечественной войны 1939-1941 гг.: становление великой державы. in: Правда Виктора Суворова. Переписывая историю Второй Мировой. Яуза, 2006 c. 31-108 .
 Великая Отечественная катастрофа. Трагедия 1941 года. 2007. (a collection of articles, authors: Meltyukhov, Solonin, Viktor Suvorov, M. Baryatinsky, Y. Mukhin)

Liens externes
 Electronic version of "Stalin's Missed Chance" (in Russian)
  (in Russian).
 A list of publications by Meltyukhov, at ozon.ru
 (in Russian) Interview with Mikhail Meltyukhov and Viktor Suvorov, Radio Free Europe December 3, 2002
 (in Russian) Criticism of Meltyukhov's work

Naissance en mars 1966
Naissance à Moscou
Historien russe
Écrivain russe du XXe siècle
Écrivain russe du XXIe siècle

Mikhaïl Meltioukhov