Hugh Richard Bonneville Williams (Londres, 10 de noviembre de 1963), conocido como Hugh Bonneville, es un actor británico de cine, teatro, televisión y radio.

Primeros años y educación
Bonneville nació en Londres y estudió en la Escuela Sherborne, una escuela independiente de Sherborne, Dorset. Más tarde ingresó en el Corpus Christi College, de Cambridge, donde estudió teología, y en la Academia de Arte Dramático Webber Douglas en Londres. Bonneville también es exalumno del National Youth Theatre.

Carrera
La primera actuación profesional de Bonneville en teatro fue en el Regent's Park Open Air Theatre. En 1987 se unió a la compañía National Theatre y trabajó en varias obras; en 1991 pasó a la compañía Royal Shakespeare, donde interpretó a Laertes en la versión de Hamlet de Kenneth Branagh (1992–1993). Personificó a Valentine en Los dos hidalgos de Verona, a Bergetto en Tis Pity She's a Whore, y a Kastril y Surly en El alquimista.

En 1991 también debutó en la televisión, con el nombre Richard Bonneville. Sus primeros papeles fueron de personajes bondadosos, como Bernie en Notting Hill (1999) y Mr. Rushworth en Mansfield Park (1999). En la serie de televisión de la BBC Take a Girl Like You, de 2000 y en Armadillo, de 2001, interpretó a personajes más villanos, como Henleigh Grandcourt en Daniel Deronda (2002) y el asesino psicópata James Lampton en The Commander (2003). En Love Again, personificó al poeta Philip Larkin. En 2004, interpretó a Sir Christopher Wren en el documental Wren – The Man Who Built Britain. En Iris, una película de 2001, personificó al joven John Bayley y compartió cartel con Kate Winslet; su actuación fue alabada por los críticos y le valió una nominación a los Premios BAFTA al Mejor actor de reparto. A principios de 2010, obtuvo un papel en la comedia Burke and Hare. En 2011 trabajó en el popular drama de ITV Downton Abbey, como Robert, conde de Grantham. También aparecerá en Hippie Hippie Shake, junto con Cillian Murphy y Sienna Miller.

Patrocinios
En 2009, Bonneville realizó la voz de Justice Fosse en el estreno de Kitty and Damnation, de Joseph Crilly, en el Reino Unido, en el Lion & Unicorn Theatre, Kentish Town. Poco después se convirtió en el primer presidente honorífico de Giant Olive.

Bonneville apadrina Scene & Heard, una organización de caridad para niños de Londres, y Medical Emergency Relief International.

Filmografía
{| class="wikitable"
|-
! Año
! Película
! Papel
! Notas
|-
| rowspan="1"| 1990
| Chancer
| Jas
| Serie de televisión (2 episodios)
|-
| rowspan="1"| 1991
| Dodgem
| Rick Bayne
| Serie de televisión (5 episodios)
|-
| rowspan="2"| 1993
| Paul Merton: The Series
| Capitán
| Serie de televisión (1 episodio: "Episodio #2.6")
|-
| Stalag Luft
| Barton
| Película para televisión
|-
| rowspan="5"| 1994
| The Memoirs of Sherlock Holmes
| Victor Savage
| Serie de televisión (1 episodio: "The Dying Detective")
|-
| Peak Practice
| Dominic Kent
| Serie de televisión (1 episodio: "Perfect Love")
|-
| Cadfael
| Daniel Aurifaber
| Serie de televisión (1 episodio: "The Sanctuary Sparrow")
|-
| Frankenstein
| Schiller
|
|-
| Between the Lines
| Henry Oakes
| Serie de televisión (1 episodio: "Close Protection")
|-
| rowspan="3"| 1995
| The Imaginatively Titled Punt and Dennis Show
|
| Serie de televisión (1 episodio: "Episodio #2.5")
|-
| The Vet
| Alan Sinclair
| Serie de televisión (6 episodios)
|-
| Eastenders
| Director
| Serie de televisión (1 episodio: "14 December 1995")
|-
| rowspan="2"| 1996
| Married for Life
| Steve Hollingsworth
| Serie de televisión (7 episodios)
|-
| Bugs
| Nathan Pym
| Serie de televisión (1 episodio: "Bugged Wheat")
|-
| rowspan="5"| 1997
| Breakout
| Peter Schneider
| Película para televisión
|-
| See You Friday
| Daniel
| Serie de televisión (1 episodio: "Episodio #1.1")
|-
| The Man Who Made Husbands Jealous
| Ferdinand Fitzgerald
| Miniserie de televisión (1 episodio: "Episodio #1.1")
|-
| Get Well Soon
| Norman Tucker
| Serie de televisión (4 episodios)
|-
| El mañana nunca muere
| Oficial Aéreo – HMS Bedford
|
|-
| rowspan="4"| 1998
| Heat of the Sun
| Reverendo Edward Herbert
| Serie de televisión (1 episodio: "Hide in Plain Sight")
|-
| Mosley
| Bob Boothby
| Serie de televisión (4 episodios)
|-
| The Scold's Bridle
| Tim Duggan
| Película para televisión
|-
| Holding the Baby
| Gordon Muir
| Serie de televisión (Series 2)
|-
| rowspan="3"| 1999
| Murder Most Horrid
| Inspector Dawson
| Serie de televisión (1 episodio: "Confessions of a Murderer")
|-
| Notting Hill (en Hispanoamérica, Un lugar llamado Notting Hill)
| Bernie
|
|-
| Mansfield Park
| Mr. Rushworth
|
|-
| rowspan="3"| 2000
| Thursday the 12th
| Brin Hopper
| Película para televisión
|-
| Madame Bovary
| Charles Bovary
| Película para televisión
|-
| Take a Girl Like You
| Julian Ormerod
| Serie de televisión
|-
| rowspan="7"| 2001
| Hans Christian Andersen: My Life as a Fairy Tale
| Editor
| Película para televisión
|-
| Blow Dry
| Louis
|
|-
| High Heels and Low Lifes
| Farmer
|
|-
| The Cazalets
| Hugh Cazalet
| Serie de televisión (6 episodios)
|-
| The Emperor's New Clothes
| Bertrand
|
|-
| Armadillo
| Torquil Helvoir Jayne
| Serie de televisión
|-
| Iris
| John Bayley
| Premio al Mejor artista revelación del Festival de Cine Internacional de Berlín  Nominado-BAFTA al Mejor actor de reparto  Nominado—Premio del Cine Europeo al Mejor actor
|-
| rowspan="8"| 2002
| Impact
| Phil Epson
| Película para televisión
|-
| The Gathering Storm
| Ivo Pettifer
| Película para televisión
|-
| Right Under My Eyes
| James
| Película para televisión
|-
| The Biographer
| Eric
| Película para televisión
|-
| Midsomer Murders
| Hugh Barton
| Serie de televisión (1 episodio: "Ring Out Your Dead")
|-
| Tipping the Velvet
| Ralph Banner
| Serie de televisión
|-
| Doctor Zhivago
| Andrey Zhivago
| Película para televisión
|-
| Daniel Deronda
| Henleigh Grandcourt
| Película para televisión
|-
| rowspan="4"| 2003
| The Commander
| James Lampton
| Película para televisión
|-
| Conspiracy of Silence
| Fr. Jack Dowling
|
|-
| Love Again
| Philip Larkin
| Película para televisión
|-
| Hear the Silence
| Dr. Andrew Wakefield
| Película para televisión
|-
| rowspan="3"| 2004
| Piccadilly Jim
| Lord Wisbeach
|
|-
| Wren: The Man Who Built Britain
| Christopher Wren
| Documental para televisión
|-
| Stage Beauty
| Samuel Pepys
|
|-
| rowspan="7"| 2005
| The Commander: Virus
| James Lampton
| no aparece en los créditos
|-
| The Commander: Blackout
| James Lampton
| no aparece en los créditos
|-
| The Rotter's Club
| Voz de Ben adulto
| Serie de televisión
|-
| Man to Man
| Fraser McBride
|
|-
| Asylum
| Max Raphael
|
|-
| The Robinsons
| George Robinson
| Serie de televisión (6 episodios)
|-
| Underclassman
| Headmaster Felix Powers
|
|-
| rowspan="4"| 2006
| Beau Brummell: This Charming Man
| Jorge IV del Reino Unido
| Película para televisión
|-
| Courting Alex
| Julian/Charles Carter
| Serie de televisión (10 episodios)
|-
| Scenes of a Sexual Nature
| Gerry
|
|-
| Tsunami: The Aftermath
| Tony Whittaker
| Película para televisión
|-
| rowspan="8"| 2007
| Four Last Songs
| Sebastian Burrows
|
|-
| The Diary of a Nobody
| Pooter
| Película para televisión
|-
| The Vicar of Dibley
| Jeremy Ogilvy
| Serie de televisión (1 episodio: "The Vicar in White")
|-
| Five Days
| DSI Iain Barclay
| Serie de televisión (4 episodios)
|-
| Miss Austen Regrets
| Reverendo Brook Bridges
| Película para televisión
|-
| Hola to the World
| Pintor
| Cortometraje|-
| The Replacements| Voz
| Serie de televisión (1 episodio: "London Calling")
|-
| Freezing
| Matt
| Serie de televisión (3 episodios: 2007–2008)
|-
| rowspan="6"| 2008
| Filth: The Mary Whitehouse Story| Sir Hugh Carleton Greene
| Película para televisión
|-
| Bonekickers| Gregory Parton
| Serie de televisión (6 episodios)
|-
| Lost in Austen| Mr. Bennett
| Miniserie para TV (4 episodios)
|-
| One of Those Days| Mr. Burrell
| Cortometraje
|-
| French Film| Jed
| Premios Jury – Mejor actor|-
| Country House Rescue (Series 1)
| Narrador
| Serie de televisión (6 episodios: 2008–2009)
|-
| rowspan="6"| 2009
| Knife Edge| Charles Pollock
|
|-
| Hunter| DSI Iain Barclay
| Miniserie para televisión (2 episodios)
|-
| Glorious 39| Gilbert
|
|-
| From Time to Time| Capitán Oldknow
|
|-
| Ruth Watson's Hotel Rescue| Narrador
| Serie de televisión (6 episodios)
|-
| Country House Rescue Revisited| Narrador
| Serie de televisión (3 episodios: 2009)
|-
| rowspan="12"| 2010
| Legally Mad| Gordon Hamm
| Película para televisión
|-
| Critical Eye| Brian
|
|-
| Ben Hur| Poncio Pilatos
| Miniserie para televisión (2 episodios)
|-
| Shanghai| Ben Sanger
|
|-
| Third Star| Raquero
|
|-
| Agatha Christie's Poirot| Edward Masterman
| Serie de televisión (1 episodio: "Murder on the Orient Express")
|-
| The Silence
| Chris
| Serie de televisión (4 episodios)
|-
| Rev.| Roland Wise
| Serie de televisión (1 episodio: "Episodio #1.4")
|-
| Burke and Hare| Lord Harrington
|
|-
| Downton Abbey| Robert Crawley, Earl of Grantham
| Serie de televisión (7 episodios: 2010)
|-
| Hippie Hippie Shake| John Mortimer
|
|-
| Country House Rescue (Series 2)
| Narrador
| Serie de televisión (8 episodios: 2010)
|-
| rowspan="7"| 2011
| Marple: The Mirror Crack'd from Side to Side| Inspector Hewitt
| Película para televisión
|-
| Twenty Twelve| Ian Fletcher
| Serie de televisión
|-
| Doctor Who| Capitán Avery
| Serie de televisión (2 episodios: "The Curse of the Black Spot" y "A Good Man Goes to War")
|-
| Country House Rescue (Series 3)
| Narrador
| Serie de televisión (7 episodios: 2011)
|-
| Third Star
| Raquero
| Película
|-
| Downton Abbey| Robert Crawley, Conde of Grantham
| Serie de televisión
|-
| Rev.| Roland Wise
| Serie de televisión (1 episodio: "Episodio #2.1")
|-
| rowspan="1"| 2014
|Paddington| Henry Brown
| Película
|-
| rowspan="1"| 2017
|Paddington 2| Henry Brown
| Película
|-
|2019
|Downton Abbey|Robert Crawley, Conde de Grantham
|Película
|-
| rowspan="2" |2022
|Downton Abbey: A New Era|Robert Crawley, Conde de Grantham
|Película
|-
|I Came By|Hector Blake
|Película
|}

 Referencias

 Lectura complementaria
 Trowbridge, Simon. The Company: A Biographical Dictionary of the Royal Shakespeare Company''. Oxford: Editions Albert Creed, 2010. ISBN 978-0-9559830-2-3.

Enlaces externos

 Sitio web oficial de Hugh Bonneville
 Biografía de Hugh Bonneville en ScreenOnline.com

 The Company: A Biographical Dictionary of the RSC

Actores de cine de Inglaterra
Actores de teatro de Inglaterra
Actores de televisión de Inglaterra
Alumnado del Corpus Christi College (Cambridge)
Personas de Londres
Reparto de Downton Abbey

Hugh Bonneville


Vinogradovia, monotipski biljni rod iz porodice štitarki. Jedina je vrsta V. conferta endem iz Turske.

Sinonimi
 Grammosciadium confertum Hub.-Mor. & Lamond

Izvori

Careae

Vinogradovia


Vili Beroš (Split, 13. prosinca 1964.) je hrvatski političar i aktualni ministar zdravstva u 14. i 15. Vladi Republike Hrvatske u službi od 28. siječnja 2020.

Izvori

Ministri zdravstva Vlade Republike Hrvatske
Hrvatski liječnici

Vili Beroš


Masacrul din Greensboro este numele dat unui eveniment care a avut loc pe 3 noiembrie 1979, când membrii Partidului Muncitorilor Comuniști și alte grupuri au protestat în cadrul unui marș intitulat "Moarte Klanlui" în Greensboro, Carolina de Nord, Statele Unite ale Americii. Maoiștii din PMC, care susțineau că membrii Klanului ar trebui "atacați și alungați din oraș", au intrat într-un schimb de focuri cu membrii Ku Klux Klan și cu cei din Partidul Nazist American. Patru activiști din PMC și un alt individ au fost uciși, respectiv alți unsprezece protestatari și un membru din Klan au fost răniți. Partidul comuniștilor era cunoscut ca susținător al activismului pentru drepturile muncii în cadrul industriei textile din zonă în care majoritatea muncitorilor erau afro-americani.

Ca urmare a conflictelor, două procese au fost deschise împotriva unor membri din KKK și PNA: șase oameni au fost cercetați în 1980, cinci dintre aceștia fiind acuzați de crimă. Toți acuzații au fost găsiți nevinovați de către un juriu integral format din albi. Un al doilea proces, inițiat în 1984, a avut ca rezultat achitarea a nouă acuzați. În cadrul primului proces, juriul a ajuns la concluzia că toți cei implicați au acționat în legitimă apărare. În cel de-al doilea proces, juriul a concluzionat că motivele pârâților au fost politice și nu rasiale.

Supraviețuitorii au deschis un proces civil în 1980 sub conducerea Institutului Christic. Reclamanții acuzau numeroși ofițeri de poliție și patru agenți guvernamentali, precum și membri KKK și PNA, de încălcarea drepturilor civile ale celor uciși și acuzau administrația orașului de protecție insuficientă în cadrul unei demonstrații legale. Juriul i-a găsit răspunzători pe membrii KKK și PNA pentru moartea lui MIchael Nathan, singura victimă neafiliată PMC. De asemenea, juriul i-a considerat responsabili pe angajații Departamentului de Poliție Greensboro pe motiv că aceștia nu au reușit să împiedice conflictul, cu toate că au fost informați de către un agent sub acoperire că Ku Klux Klanul plănuia acte violente. Grupurile au fost obligate să plătească daune de 350.000$.

Pe 3 noiembrie 2004, la aniversarea a 25 de ani de la eveniment, în jur de 700 de persoane au mărșăluit prin Greensboro către primărie. În același an, cetățenii au organizat Greensboro Truth and Reconciliation Commission, luând ca model comisiile din Africa de Sud și din alte părți ale lumii. Scopul era acela de a investiga și asculta mărturii privitoare la evenimentele din 1979. Organizația nu a reușit însă să obțină autorizație deorece primarul și o mare parte din consiliul local a fost împotriva sa. Comisia a publicat un raport final prin care concluziona că deși ambele tabere au contribuit la masacru, fiind implicate într-un schimb dur de replici, membrii Klanului și PNA i-au rănit intenționat pe protestatari, iar vina departamentul de poliție este aceea că le-a permis celor din KKK să-și desfășoare planurile. În 2009, Consiliul Local Greensboro a adopta o rezoluție prin care își exprimă regretul cu privire la cei care și-au pierdut viața în 1979. În 2015, orașul a inaugurat o placă memorială. Trei sute de persoane au fost prezente la ceremonie. Pe 15 august 2017, Consiliul Local Greensboro și-a cerut iertare pentru masacru.

Istoric
Partidul Muncitorilor Comuniști, admiratori ai politicilor maoiste, a fost înființat în 1973 în New York, desprins de curând din Partidul Comunist din SUA. "PMC era unul din grupurile create ca urmare a unei renașteri maoiste în cadrul unei comunități radicale. Pentru maoiști, atitudinea prosovietică a Partidului Comunist American era considerată indulgentă față de capitalism și insuficient de militantă." Liderii săi au încercat să sporească activismul prin intermediul Workers Viewpoint Organization, urmând modelul maoist. În 1979, membrii PMC au mers în Carolina de Nord în încercarea de a-i organiza pe muncitorii din industria textilă. Comuniștii au eșuat în cazul muncitorilor albi din Sud și au decis să-și îndrepte atenția spre afro-americani. Din cauza acestor eforturi, au intrat în conflict cu facțiunea locală a Ku Klux Klanului și cu Partidul Nazist American. Unii membrii din PMC au muncit în fabricile textile, inclusiv James Waller. Acesta din urmă a devenit președintele sindicatului muncitorilor locali. Membrii WVO activau în Durham și Greensboro.

WVO era împotriva discriminării rasiale în Carolina de Nord, intrând astfel în conflict cu Ku Klux Klanul. Ostilitatea dintre cele două grupuri a răbufnit în iulie, 1979, când protestatari din China Grove, Carolina de Nord, au perturbat ecranizarea filmului mut Nașterea unei Națiuni. Regizat de D.W.Griffith, filmul portretiza epoca Reconstrucției și înființarea Ku Klux Klanului în termeni eroici, iar persoanele de culoare erau portretizate ca fiind sălbatice. Un schimb dur de replici între cele două grupuri a urmat în următoarele luni.

În octombrie, 1979, WVO și-a schimbat numele în Communist Workers Organization. Aceștia au planificat o demonstrație și un marș împotriva Ku Klux Klanului pe 3 noiembrie 1979, în orașul Greensboro, sediul comitatului Guildford și locul unde s-au desfășurat numeroase acțiuni importante pentru drepturile civile în anii '60. Intitulat "Marșul Moarte Klanului" de către PMC, evenimentul a început în cartierul Morningside Homes, predominant afro-american. Partidul a distribuit pliante în care se milita pentru "opoziția radicală, chiar violentă față de Klan". Într-un pliant se preciza că membrii organizației "ar trebui să fie bătuți și fugăriți din oraș. Acesta este singurul limbaj pe care îl înțeleg. Autoapărarea înarmată este singur apărare." Organizatorii comuniști au atacat în mod public Ku Klux Klanul, cerându-le să se prezinte și să "înfrunte mânia oamenilor".

Marșul
Patru echipe locale de televiziune au fost prezente la Morningside Homes la juncțiunea dintre străzile Carver și Everitt pentru a transmite marșul protestatarilor. Membrii PMC și alte grupuri anti-KKK au mărșăluit prin Greensboro spre primăria orașului.

În timp ce protestatarii se adunau, zece mașini și o furgonetă cu 40 de membri KKK și PNA au ajuns în fața cartierului. Câțiva protestatari au început să lovească mașinile și să arunce cu pietre spre aceștia. Ca răspuns, membrii KKK și PNA au coborât din mașini, și-au scos shotgun-urile, puștile și pistoalele din portbagaj și au început să tragă în demonstranți. O parte din protestatarii înarmați cu pistoale s-au implicat în schimbul de focuri. Nici astăzi nu se știe cine a tras primul foc. Martorii declară că membrul KKK, Mark Sherer, a fost primul care a tras. Conform supremacistului Frazier Gelnn Miller, primul foc de armă a fost tras de un demonstrant anti-KKK.

Membrii Ku Klux Klan și PNA i-au ucis pe Cesar Cause, james Waller și Bill Sampson. Sandi Smith a fost împușcată între ochi în locul în care se adăpostise, iar alți unsprezece au fost răniți. Michael Nathan a încetat din viață la spital. Filmul conflictului a fost transmis la știrile naționale și internaționale. Evenimentul a devenit cunoscut drept "Masacrul din Greensboro". Smith era de origine aficană, Cause era hispanic și alți trei indivizi uciși erau albi. Persoanele rănite erau atât albe, cât și afro-americane.

Victime
Morți: Toți, cu excepția lui Michael Nathan, erau membri PMC, organizatori și lideri de sindicat.

 Cesar Cause, un imigrant cubanez, absolvent magna cum laude al Universității Duke, implicat în mișcarea anti-război, muncea ca organizator sindical în fabrica de textile din Carolina de Nord și era fratele Anei Mari Cauce, președinta Universității din Washington.
 James Waller, ales președinte al sindicatului muncitorilor din industria textilă locală, student al Universității Duke și cofondator al Asociației Carolina Brown Lung; a renunțat la meseria de doctor cu scopul de a organiza muncitorii din această industrie.
 Wiliam Evan Sampson, absolvent al Universității Harvard și student la medicină care s-a implicat în mișcarea drepturilor civile; a muncit la organizarea sindicatului la una dintre fabricile de textile ale Corporației Cone Mills.
 Sandra Neely Smith, activistă pentru drepturile civile și președintă a asociației studenților din Colegiul Bennett din Greensboro; a devenit asistentă medicală și a contribuit la organizarea muncitorilor din industria textilă și la ameliorarea condițiilor în cadrul fabricii.
 Michael Nathan, manager al Lincoln Community Health Center, o clinică pentru copiii proveniți din familii cu venituri mici din Durham, Carolina de Nord. Rănit în schimbul de focuri, a încetat din viață două zile mai târziu la spital. Nu era membru al PMC, însă își susținea soția, membră a acestei organizații.

Răniți:

 Paul Bermanzohn, organizator PMC și doctor; a fost operat pe creier și a rămas cu mâna stângă paralizată.
 Tom Clark.
 Martha "Marty" Nathan, membră PMC și doctor, văduva lui Michael Nathan.
 Preotul Nelson Johnson, organizator și membru PMC
 Jom Wrenn, rănit grav, operat pe creier.
 Harold Flowers, membru KKK, împușcat în braț și în piciorul stâng.

Rolul poliției
De la finalul anilor 1970, majoritatea departamentelor de poliție aveau suficientă experiență în asigurarea securității în cadrul protestelor, în special în orașe precum Greensboro unde au existat numeroase evenimente organizate de mișcările pentru drepturile civile încă din 1960. Planurile PMC au fost analizate de către poliție și aceștia au primit aprobarea lor. Deși poliția este prezentă în cadrul unor astfel de evenimente pentru a împiedica actele de violență, în cazul de față numărul lor era unul mic. Un fotograf și un detectiv au urmărit șirul de mașini al organizațiilor KKK și PNA până în zona demonstrațiilor, însă nu au încercat să intervină.

Edward Dawson, membru KKK devenit informator, era prezent în prima mașină. Era informator pentru FBI încă din 1969 ca parte a programului COINTELPRO și era unul dintre fondatorii fracțiunii Knights of the Ku Klux Klan din Carolina de Nord. A început să lucreze ca informator pentru Departamentul de Poliție Greensboro în 1979. Acesta le-a transmis agenților de poliție că organizația plănuia acte violente, însă, nefiind la fața locului, atacatorii au reușit să scape fără probleme.

Bernard Butkovich, un agent sub acoperire al Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives, s-a infiltrat într-o unitate a Partidului Nazist American în aceeași perioadă. Grupul a fost înființat de Frank Collin după ce a fost alungat din National Socialist White People's Party. Membrii PNA s-au alăturat celor din Ku Klux Klan în scopul opririi protestului din noiembrie, 1979. În cadrul procesului din 1980, neonaziștii au declarat că Butkovich i-a încurajat să se înarmeze pentru protest. La procesul din 1985, Butkovich a afirmat că era conștient că membrii KKK și PNA intenționau să-i confrunte pe demonstranți, însă nu le-a transmis această informație polițiștilor.

Consecințe
O înmormântare a fost organizată pe 11 noiembrie 1979, urmată de o procesiune în care 200-400 de persoane au mărșăluit prin oraș către Cimitirul Maplewood. Evenimentul a fost pus sub semnul întrebării, însă administrația locală a asigurat securitatea acestuia cu ajutorul forțelor de poliție și a trupelor din Garda Națională.

Piatra funerară
Cei patru albi au fost înmormântați într-un cimitir dedicat afro-americanilor lângă Morningside. Consiliul local s-a opus publicării inscripției dedicată acestora, citând noi ordonanțe prin care discursul politic în acest context este interzis. Cu ajutorul American Civil Liberties Union din Carolina de Nord, aceștia au reușit un an mai târziu să facă publică inscripția dedicată în memoria acestora cu următorul text:Pe 3 noiembrie 1979, criminala clasă capitalistă i-a ucis pe Jim Waller, César Cauce, Mike Nathan, Bill Sampson și Sandi Smith cu ajutorul agenților guvernamentali, Klanului și naziștilor. Apărând eroic poporul, cei cinci au înfruntat focul de armă cu mâinile goale și bastoane. Jurăm că acest asasinat va fi cea mai mare greșeală pe care capitaliștii au facut-o și va reprezenta punctul de cotitură al luptei de clasă în USA.Cei cinci membri ai PMC erau printre cei mai puternici lideri ai proprilor timpuri. Moartea lor marchează o încheiere a stabilizării capitaliste (1950-1970) când muncitorii americani au suferit într-o mizerie de nedescris și totuși au rămas inactivi din cauze lipsei de conducători. Clasa muncitoarească s-a trezit. Cei cinci membri din PMC au trăit și au murit pentru muncitori, minorități și săraci; pentru o lume în care exploatarea și oprimarea vor fi eliminate și întreaga umanitate va fi eliberată în numele nobilului scop al comunismului.Moartea acestora, o pierdere impensă pentru PMC și pentru familile lor, reprezintă o chemare la luptă a poporului Statelor Unite.Vom răsturna conducerea clasei capitaliste! Victoria va fi a noastră!3 noiembrie 1980, Comitetul Central, PMC, SUALUPTAȚI PENTRU SOCIALISMUL REVOLUȚIONAR ȘI CONDUCEREA MUNCITOREASCĂ.

Investigațiile
Greensboro Justice Fund a fost înființat de către familile victimelor și susținătorii acestora la scurt timp după 3 noiembrie 1979, în vederea susținerii litigiului și educației publice cu privire la evenimente și încălcarea drepturilor civile. Membrii Administrației erau: Phillip Berrigan, activist anti-război; Preotul Ben Chavis, United Church of Christ, membru al Wilmington 10; Michio Kaku, PhD, fizician și activist; Elizabeth McAlister, activist anti-război; Martha Nathan, doctor, văduva lui Michael Nathan; Neil Prose, doctor și activist și Phil Thompson, PMC. Prose a fost primul director executiv al organizației.

Justice Fund a contactat avocați în vederea deschiderii unor procese în numele victimelor. Au depus o plângere în cadrul Curții Guvernamentale din greensboro în noiembrie, 1980. Echipa era formată la vremea respectivă din următoarele persoane:

 Carolyn McAllaster, membru N.C. Civil Liberties Union State Board, Thompson & McAllaster, Durham, N.C.
 Dennis Cunningham, avocatul principal în cazul omuciderii lui Fred Hampton, People's Law Office, Chicago, Illinois.
 Dan Sheehan, avocatul principal în cazul Karen Silkwood, Institutul Christic, Washington, D.C.
 Susan Sturm, Biroul Național al ACLU, New York, NY.
 Jesm McNamara, istoric specializat în istoria organizației KKK și cea a Nazismului, Ohio.
 Stewart Kwoh și Thomas One, Kwoh & Ono, Los Angeles, California.
 Eugene Scheiman, Baer Marks & Upham, New York, NY.
 Gayle Korotkin și Earle Tockman, Greensboro Justice Fund, Greensboro.

Ancheta guvernamentală
Patruzeci de membri Ku Klux Klan și neonaziști, respectiv câțiva participanți la marșul organizat de PMC au fost implicați în schimbul de focuri. Poliția a arestat 16 membri din KKK și PNA și câțiva membri PMC. FBI-ul a deschis o ancheta intitulată GREENKIL, dovezile obținute fiind oferite statului Carolina de Nord pentru proces. Avocatul de stat a investigat primele șase cazuri, acuzându-i de crimă pe membrii KKK David Wayne Matthews, Jerry Paul Smith, Jack Wilson Fowler, Harold Dean Flowers și Billy Joe Franklin, iar unul dintre ei a fost acuzat de o altă crimă. În noiembrie 1980, un juriu format din albi i-au găsit nevinovați pe toți inculpații pe motiv că aceștia ar fi acționat în autoapărare. Locuitorii din Morningside Homes și studenții Universității de Stat North Carolina A&T au fost șocați la aflarea verdictului și au început să-și piardă speranța în fața sistemului juridic.

Procesul guvernamental
Departamentul de Justiție a realizat o ancheta complexă prin intermediul FBI. După verdictul din 1980, FBI-ul și-a redeschis investigația în vederea pregătirii unui proces guvernamental. În baza unor dovezi suplimentare, un juriu federal au acuzat nouă bărbați de încalcarea drepturilor civile în 1983.

Pe durata celui de-al doilea proces, avocatul SUA a anchetat nouă persoane. Conform legilor drepturilor civile, "I-a acuzat pe membrii KKK și pe cei din PNA de violență rasială și de imixtiunea într-un eveniment rasial integrat." Trei oameni au fost acuzați de încălcarea drepturilor civile ale celor cinci victime: inculpații erau David Wayne Matthews, Jerry Paul Smith și Jack Wilson Fowler.

Alte șase persoane au fost acuzate de "încercarea de a viola drepturile civile ale protestatarilor": Virgil Lee Griffin, Sr.; Eddie Dawson (informator pentru poliție), Roland Wayne Wood, Roy Clinton Toney, Coleman Blair Pridmore și Rayford Milano Caudle. În aprilie, 1984, toți inculpații au fost achitați. PMC a considerat că s-a ajuns greu la o concluzie, perioadă în care pârâții au reușit să susțină că motivele din spatele confruntării erau strict politice și nu rasiale. Niciunul din procese nu a "investigat acțiunile poliției Greensboro și a agenților guvernamentali."

Cazul Waller vs. Butkovich
În 1980, supraviețuitorii au deschis un proces civil în Curtea Federală încercând să obțină daune de 48$ milioane. Institutul Christic a coordonat cazul. În plângere se precizează că agenții de poliție știau "că naziștii și Ku Klux Klanul vor folosi violența pentru a opri demonstrația organizatorilor comuniști și a locuitorilor afro-americani din Greensboro, însă intenționat nu le-au asigurat siguranța." Patru agenți guvernamentali au fost pârăți, alături de alți 36 de polițiști și oficiali din Greensboro, și 20 de membri din KKK și PNA. Printre aceștia era și Bernard Butkovich, angajat al Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms, care lucra sub acoperire încă din 1979 și s-a infiltrat în una dintre fracțiunile Partidului Nazist American cu aproape trei luni înainte de protest. Acesta a declarat că un membru KKK a sugerat în cadrul unei întâlniri utilizarea unor bombe cu țevi în cadrul demonstrației.

Echipa Institutului Christic era condusă de avocatul Lewis Pitts și Daniel Sheehan, împreună cu avocatul G. Flint Taylor și Carolyn MacAllister din Durham, Carolina de Nord. Un juriu guvernamental din Winston-Salem, Carolina de Sud, i-a găsit vinovați pentru moartea lui MIchael Nathan pe doi membri KKK, doi membri din PNA, doi polițiști din Greensboro și un informator, persoană neafilitată PMC, și pentru rănile cauzate supraviețuitorilor Paul Bermanzohn și Tom Clark. Juriul a acordat daune de 350.00$ celor doi supraviețuitori pentru încălcarea drepturilor civile ale protestatarilor. Văduva Matha "Marty" Nathan, plătită de consiliul orașului Greensboro, a ales să doneze o parte din bani mișcărilor care susțin justiția socială și educația.

Aniversarea
Partidul Muncitorilor Comuniști s-a dizolvat treptat, iar membrii săi și-au căutate alte cauze. În noiembrie 2004, aproape 700 de persoane, inclusiv câțiva supreaviețuitori, au mărșăluit în Greensboro de-a lungul aceleiași rute către primăria orașului la aniversarea a 25 de ani de la eveniment.

În acel an, un grup de cetățeni au înființat Greensboro Truth and Reconciliation Commission, însă primarul Keith Holliday și consiliul orașului nu au susținut proiectul, fiind respins cu 6 voturi împotrivă și 3 pentru. Trei membri afro-americani din consiliu au votat în favoarea măsurii. Primarul aflat în funcție în acea perioadă, Jim Melvin, a fost împotriva planului.

Grupul a anunțat că Comisia va organiza mărturii publice și va realiza o investigație în vederea examinării cauzelor și consecințelor masacrului. Modelul era preluat după cel din Africa de Sud post-Apartheid. Însă comisia Greensboro nu era recunoscută oficial și nu avea autoritate.

Comisia și-a prezenta rezultatele și concluziile. S-a precizat că atât PMC, cât și Klanul au fost violente, luând în calcul în special schimbul dur de replici dintre cele două în lunile care au precedat confruntarea. O mare parte din locuitori nu au fost de acord cu demonstrația deoarece exista posibilitatea apariției unui conflict violent în zonă. Comisia a concluzionat ca Partidul Nazist American și Ku Klux Klanul au avut ca scop provocarea unei altercații violente și rănirea protestatarilor.

În Raportul Final, Comisia a notat că absența forțelor Departamentului de Poliție Greensboro a fost foarte importantă. Prezența acestora în cadrul altor evenimente asemănătoare nu a condus la acțiuni violente. De asemenea, unele persoane au declarat că poliția era conștientă de intenția Klanului de a cauza probleme. Informatorul, fost agent plătit de FBI, a păstrat contactul cu supervizorul său. Așadar, și FBI-ul era conștient de posibilitatea unui conflict armat. Comisia a concluzionat că cel puțin un activist din mulțime a tras un foc de armă după inițierea atacului.

Recunoaștere locală

 Pe 17 iunie 2008, Consiliul local a emis un "document oficial prin care își cereau iertare".
 Pe 24 mai 2015, orașul Greensboro a inaugurat oficial o placă memorială în cadrul unei ceremonii la care au fost prezente peste 300 de persoane. Textul inscripționat pe placă spune: "Masacrul din Greensboro - membri Ku Klux Klan și membri din Partidul Nazist American, pe 3 noiembrie 1979, au împușcat și ucis cinci membri ai Partidului Muncitorilor Comuniști." La ceremonie au susținut discursuri Ray Trapp, Guilford County Commissioner; Yvonne Johnson, fostul primar al orașului; Ralph C. Johnson, reprezentant guvernamental; senatorul Glady Robinson și reprezentanta SUA Alma Adams.

În mass-media

 "Masacrul din Greensboro" The History Channel. Seria Lawbreakers. Transmis pe 13 octombrie 2004.
 Greensboro's Child. Regizat de Andy Burton Coon. 2002.
 Greensboro: Closer to the Truth. 2007
 "88 Seconds in Greensboro" de Orchestral Manouvres in the Dark.

Note

Surse

Articole

 Bacigal, Ronald J., and Margaret Ivey Bacigal. "When Racists and Radicals Meet." Emory Law Journal 38 (Fall 1989).
 Bryant, Pat. "Justice Vs. the Movement." Radical America 14, no. 6 (1980).
 Civil Rights Greensboro: The articles of Charles Babington, Library, University of North Carolina – Greensboro
 Eastland, Terry. "The Communists and the Klan," Commentary 69, no. 5 (1980).
 Institute for Southern Studies. "The Third of November," Southern Exposure 9, no. 3 (1981).
 Parenti, Michael, and Carolyn Kazdin. "The Untold Story of the Greensboro Massacre." Monthly Review 33, no. 6 (1981).
 Ray O. Light Group. "'Left' Opportunism and the Rise of Reaction: The Lessons of the Greensboro Massacre." Toward Victorious Afro-American National Liberation: A Collection of Pamphlets, Leaflets and Essays Which Dealt In a Timely Way With the Concrete Ongoing Struggle for Black Liberation Over the Past Decade and More pp. 249–260. Ray O. Light Publications: Bronx NY, 1982.
 Taylor, Flint. "Lessons on the Anniversary of the Greensboro Massacre," Truthout, Nov. 3, 2017.

Cărți

 Bermanzohn, Paul, The True Story of the Greensboro Massacre. Cesar Cauce Publishers, 1981.
 Bermanzohn, Sally Avery. Through Survivors' Eyes: From the Sixties to the Greensboro Massacre. 400 pages, 57 illustrations, index. Vanderbilt University Press; 1st edition (1 septembrie 2003). ISBN 0-8265-1439-1.
 Elbaum, Max. Revolution in the Air: Sixties Radicals turn to Lenin, Mao and Che, Verso, 2002.
 Waller, Signe. Love And Revolution: A Political Memoir: People's History Of The Greensboro Massacre, Its Setting And Aftermath. London & New York: Rowman & Littlefield. 2002. ISBN 0-7425-1365-3.
 Wheaton, Elizabeth. Codename GREENKIL: The 1979 Greensboro Killings. 328 pages. Athens: University of Georgia Press, 1987. ISBN 0-8203-0935-4.

Documentare

 Imagini televizate ale atacului din 1979, YouTube
 2:46 video 1979 News footage of initial demonstration and drive-by by KKK and Nazis on YouTube, YouTube.

Legături externe

 Raportul Final al Greensboro Truth and Reconciliation Commission
 88 Seconds in Greensboro
 Scott Mason and Kamal Wallace, "Greensboro Set To Mark Deadly Anniversary: Five Killed, 11 Injured In 'Greensboro Massacre'
 Remembering the 1979 Greensboro Massacre 25 years later
 Civil Rights Greensboro
 Greensboro Justice Fund

Ku Klux Klan
Decese în 1979
Anticomunism în Statele Unite ale Americii
Masacre în Statele Unite
Politica statului Carolina de Nord
Supremație albă în Statele Unite ale Americii

Masacrul din Greensboro


Paleobiology Database (PBDB) internetski je resurs za informacije o distribuciji i klasifikaciji fosilnih ostataka životinja, biljaka i mikroorganizama.

Povijest
Paleobiology Database nastao je kao dio NCEAS financirane Phanerozoic Marine Paleofaunal Database inicijative koja je djelovala od kolovoza 1998. do kolovoza 2000. godine. Od 2000. do 2015. Paleobiology Database dobivao je sredstva od National Science Foundation i Australian Research Councila. Od 2000. do 2010. godine bio je smješten u National Center for Ecological Analysis and Synthesisu, interdiscipliranome istraživačkome centru u sastavu University of California, Santa Barbara. Paleobiology Database trenutačno je smješten u University of Wisconsin–Madisonu i nadgledava ga međunarodni odbor značajnih doprinositelja podataka.

Izvori

Vidi još
 Fossilworks

Vanjske poveznice
 Službena web-stranica

Biološke baze podataka
Paleontologija

Paleobiology Database


Francisco «Paco» Casal (São Paulo, Brasil, 7 de agosto de 1954) es un empresario uruguayo vinculado al fútbol, representante de futbolistas, propietario de la empresa Tenfield y del canal de televisión GolTV.

Biografía
Nació en São Paulo (Brasil) y con siete meses su familia se afincó en Montevideo. Fue alcanzapelotas en el estadio Centenario y, según su propia calificación, un limitado futbolista que nunca destacó.

Con diez años se inicia en el baby fútbol en Defensor, club de la ciudad de Montevideo.

Después de jugar varios años en sus formativas logró debutar en primera división. En sus propias palabras, "era un lateral derecho limitado". Pese a disputar sólo catorce partidos en Defensor. Con 19 años, fue transferido al Atlético Madrid de España, lo que significó un importante salto en su carrera deportiva.

Tuvo un breve paso por Racing de Santander, De regreso en Uruguay fichó con Nacional de Montevideo, pero no llegó a disputar partidos oficiales. Pasó por el Vasco da Gama de Brasil y terminó su carrera en Fénix después de sufrir una lesión.

Empresario
En 1980 aún era jugador profesional y se encontraba lesionado en Vasco da Gama, cuando tuvo la oportunidad de negociar el pase de su amigo Juan Ramón Carrasco. Posteriormente vendió a Rodolfo Rodríguez al Santos de Brasil, comenzando de su carrera como representante de jugadores de fútbol.

A fines de la década de los ochenta, negociaba las transferencias de Carlos "Pato" Aguilera, Antonio Alzamendi, Rubén Sosa, Enzo Francescoli, Hugo De León y Nelson Gutiérrez, entre otras figuras de la época.

Derechos de televisación
En 1998 con el objetivo de competir por los derechos televisivos del fútbol uruguayo, Francisco Casal, se unió con sus exrepresentados Enzo Francescoli y Nelson Gutiérrez creando la empresa Tenfield. En ese mismo año Casal tenía su primera incursión en la industria del entretenimiento, generando un cambio en el mundo del fútbol y una nueva fuente de ingresos para los clubes en Uruguay.

También obtuvo los derechos de la selección uruguaya por medio de un precontrato firmado por la Asociación Uruguaya de Fútbol, el marketing (incluyendo indumentaria), e incluso participó de la organización de amistosos de la selección celeste. También la «televisación de los campeonatos uruguayos».

A partir de 1999, el canal VTV de Tenfield empezó a transmitir los encuentros de cada fecha del fútbol uruguayo y los partidos de eliminatoria.

GolTV
En 2002 fundó GolTV, una señal concebida para transmitir programas y eventos de fútbol a nivel local. Esta señal se expandió por Latinoamérica desde 2005 y compró los derechos para transmitir varios eventos.

En 2013 GolTV compró los derechos del fútbol peruano, explotándolos en un consorcio con la multinacional Telefónica de España. Tres años después hizo lo mismo en Venezuela y en 2017, también accedió a la televisación del fútbol ecuatoriano. De esta forma se constituyó en la primera empresa de medios en Uruguay con presencia en varios países de las Américas.

Influencia
En el mundial de Italia 1990, se lo veía en el lugar de concentración y en el banco de suplentes. En 1991, cuando la AUF nombró como entrenador de la selección uruguaya a Luis Cubilla, con quien Casal estaba enemistado, motivó una revolución de los futbolistas por él representados, quienes se negaron a participar en la selección (este incidente se conoció con el nombre de «la guerra de los repatriados»); el potencial del equipo uruguayo se vio así mermado debido a que solo podían ser convocados futbolistas locales, lo que seguramente influyó en la eliminación de la selección durante la Clasificación de la Conmebol para la Copa Mundial de Fútbol de 1994, a manos de la selección de Bolivia. Otro momento en el que Casal demostró su influencia fue el apoyo a una huelga de futbolistas que paralizó toda la actividad futbolística en 1992, en protesta a la quita de puntos al club Basáñez, institución con la que siempre simpatizó; el fútbol se vio paralizado por varios meses y el campeonato local de ese año peligró en su desarrollo.

Referencias

Bibliografía

 2007, Yo, Paco de Mario Bardanca.

Empresarios de fútbol de Uruguay
Futbolistas del Defensor Sporting Club
Futbolistas del Real Racing Club de Santander en los años 1970
Futbolistas del Club Nacional de Football en los años 1970
Futbolistas del Centro Atlético Fénix
Futbolistas del Club de Regatas Vasco da Gama
Nacidos en São Paulo

Paco Casal


Atego er navnet på en lastbilmodel af de tyske producent Mercedes-Benz fra 1998. Fra 2005 blev Atego faceliftmodeller over 18 tons navngivet Mercedes-Benz Axor.
I 2013 Atego er blevet renoveret igen.

Atego

Mercedes-Benz Atego


Veysel Karani (Üveys el-Karanî) (Arapça: أويس القرني, Farsça: اویس قرنی, Urduca: اویس قرنی, Pencapça: اویس قرنی) (594?, Karen, Yemen - 657), Yemenli bir Müslüman ve mistik. İslam peygamberi Muhammed döneminde yaşamasına rağmen onu görememiştir. Meşhur hikâyede Medine'ye kadar gitmiş ancak zamanlamasından dolayı onu görememiş ve geri dönmesi gerekmiştir. Bunun üzerine Muhammed ona hırkasını hediye olarak göndermiştir.
Sıffin Savaşı sırasında Ali tarafında savaştı. 657 yılında öldü. Tabiin'in büyüklerindendir. Naaşını almaya gelen 3 kabilenin taşıdığı tabutlarda da keramet göstererek göründüğü söylenir. Böylece bu üç ayrı kabilenin yerleşim yerleri olan Yemen ve Şam'da bulunan türbelerinin yanında Siirt ilinin Baykan ilçesinin ziyaret beldesinde de bir türbesi vardır.
23 Haziran 2014 tarihinde Suriye'deki türbesi IŞİD tarafından bombalanarak yıkılmıştır. Bursa'da Sembolik olarak Osmangazi ilçesindede Veysel Karani türbesi ve camii bulunmaktadır.

Yaşamı
Babasının ismi Amir olduğu için tam adı Ebû Amr Üveys b. Âmir b. Cez' b. Mâlik el-Karanî 'dir. Babasını çocukken kaybetti. Ali ile tanıştıktan kısa bir süre sonra da Kûfe'ye gitti.

Sıffin Savaşı sırasında, Ali tarafında savaşmıştır ve 657 yılında ölmüştür.

Münâcât-ı Üveys el-Karânî
Veysel Karânî'ye ait bir duadır.

Üveys'îyye - Sühreverd'îyye Silsilesi
 Muhammed
 Ömer ibn Hattab
 Ali bin Ebu Talib
 Üveys Bin Amir el-Karanî
 Musa b. Yezid Raî
 Sultan Ebû İshak İbrahim Edhem
 Şakîk Belhî- Ebû Amr el-İstahurî
 Ebu Cafer el-Haddad
 Cüneyd Bağdadî
 Mimşâd Dîneverî
 Ahmed Esved Dîneverî
 Muhammed el- Bekrî
 Kadı Vecihüddîn Ömer el-Bekrî
 İmam-ı Gazali
 Ebu'n-Necib Sühreverdî
 Şihâbeddîn Ebû Hafs Ömer es-Sühreverdî

Kaynakça

594 doğumlular
657 yılında ölenler
İslam filozofları
Evliyalar
Tâbiîn
Yemen asıllı kişiler
Yemen doğumlular
Müslüman mistikler

Veysel Karani


An Festuca zobelii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Wein. An Festuca zobelii in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca zobelii


Kyohei Yoshino (født 8. november 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Sanfrecce Hiroshima.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kyohei Yoshino


La thèse du contrôle de l'organisation nazie par des homosexuels est un mythe répandu et durable selon lequel ceux-ci étaient nombreux, occupaient des positions importantes et formaient un réseau essentiel au sein du parti nazi ou le fait que le nazisme était plus généralement identifié à l'homosexualité. Il a été promu par divers individus et groupes avant et après la Seconde Guerre mondiale, en particulier par les Allemands de gauche à l'époque nazie et par la droite chrétienne aux États-Unis plus récemment. Bien que certains homosexuels aient rejoint le parti nazi, il n'y a aucune preuve qu'ils y étaient surreprésentés. Les nazis ont sévèrement critiqué l'homosexualité et sévèrement persécuté les homosexuels, allant même jusqu'à les assassiner en masse. Par conséquent, les historiens considèrent le mythe comme n'ayant aucun fondement.

Contexte

Dans l'Allemagne nazie, les homosexuels étaient persécutés. Environ  ont été arrêtés,  condamnés et quelque  à  internés dans des camps de concentration nazis, où ils ont été contraints de porter des badges triangulaires roses. Certains ont subi la castration ou d'autres expérimentations humaines nazies visant à « guérir » l'homosexualité. Adolf Hitler a signé un décret selon lequel les SS et les policiers seraient passibles de la peine capitale s'ils étaient surpris en train de se livrer à des activités homosexuelles. Selon Laurie Marhoefer, un petit nombre d'homosexuels appartenaient à une faction secrète au sein du parti nazi qui favorisait l'émancipation des homosexuels tout en dénigrant les féministes, les juifs et les gauchistes. La propagande nazie affirmait que . En 1928, le parti nazi a répondu à une question sur sa position sur le paragraphe 175, la loi allemande criminalisant l'homosexualité, en écrivant que .

Histoire

Origines
Le mythe est presque aussi ancien que le parti nazi lui-même. Le Parti social-démocrate d'Allemagne (SPD) et le Parti communiste d'Allemagne (KPD) étaient les principaux partisans de l'abrogation du paragraphe 175, la loi allemande criminalisant l'homosexualité. Ils ont également utilisé de manière opportuniste des accusations d'homosexualité contre des opposants politiques. Les contemporains ont noté l'hypocrisie de cette approche. L'historien Christopher Dillon commente, "Bien que loin de l'heure la plus raffinée de la social-démocratie allemande moralement … c'était politiquement une tactique astucieuse". Confrontés à la montée du nazisme, ils exploitent un stéréotype associant l'homosexualité au militarisme instauré lors de l'affaire Eulenburg et exploitent l'homosexualité de quelques nazis, notamment Ernst Röhm, à des fins de propagande. Par exemple, en 1927, des députés du SPD ont chahuté le député nazi Wilhelm Frick, aux cris de "Hitler, heil, heil, heil. Heil Eulenburg !" après que Frick ait appelé à des peines sévères pour homosexualité. Des paramilitaires de gauche ont raillé la SA à grands cris de Geil Röhm ("Chaud Röhm !"), Heil Gay ("Salut le gay") ou SA, Hose runter ("SA, pantalon baissé !"). En 1931, le SPD a révélé l'homosexualité de Röhm dans le but d'empêcher ou de retarder la prise du pouvoir par les nazis à un moment où les défenseurs de la démocratie de Weimar sentaient qu'ils manquaient d'options.

Le best-seller mondial The Brown Book of the Reichstag Fire and Hitler Terror (1933) (que l'on peut traduire par : Le livre brun de l'incendie du Reichstag et de la terreur hitlérienne) - une idée originale du politicien du KPD Willi Münzenberg - a affirmé que l'assistant de Röhm, , qui a été assassiné au début de 1933 en Autriche, avait été son proxénète et avait procuré l'incendiaire du Reichstag Marinus van der Lubbe pour Röhm. Le livre affirmait qu'une clique d'homosexuels dirigée par Heines avait mis le feu au Reichstag. Van der Lubbe est resté derrière et a accepté seul le blâme en raison de son manque d'affection désespéré ; Bell a été tué pour le couvrir. Il n'y avait aucune preuve pour ces revendications, et en fait Heines était à plusieurs centaines de kilomètres à l'époque. Néanmoins, le sujet était si politiquement explosif qu'il a été présenté au procès de van der Lubbe à Leipzig. Wackerfuss déclare que la conspiration du Reichstag a fait appel aux antifascistes en raison de leur croyance préexistante sur le fait que "le cœur de la politique nationaliste militante des nazis réside dans les plans sinistres des criminels homosexuels décadents".

Les spéculations sur l'homosexualité supposée de divers dirigeants nazis, en particulier Rudolf Hess, Baldur von Schirach et Hitler lui-même, étaient populaires dans les médias de l'opposition allemande en exil. En Union soviétique, Maxime Gorki a affirmé : "Éradiquez les homosexuels et le fascisme disparaîtra". Les gauchistes, même ceux qui étaient eux-mêmes homosexuels, ont continué à avoir une aversion pour tous les rapports sexuels non monogames ou non hétérosexuels. Les homosexuels antifascistes devaient rester au placard pour éviter d'être rejetés par leur mouvement.

Hitler a exagéré l'homosexualité dans la SA afin de justifier la purge de 1934 de la direction de la SA (la Nuit des longs couteaux). Selon l'historien britannique Daniel Siemens, ce sont les nazis, et non la gauche, qui sont les plus responsables de l'impression durable des SA en tant qu'homosexuels.

D'autres anti-nazis, comme Kurt Tucholsky écrivant dans le journal de gauche Die Weltbühne en 1932, ont rejeté l'idée d'attaquer les opposants pour leur vie personnelle. Concernant le scandale Röhm, il a commenté : "Nous combattons le scandaleux §175, partout où nous le pouvons, nous ne devons donc pas rejoindre le chœur de ceux d'entre nous qui veulent bannir un homme de la société parce qu'il est homosexuel". L'écrivain allemand Klaus Mann (lui-même homosexuel) écrivait dans un essai polémique, Le vice et la gauche (1934), que les homosexuels étaient devenus les "Juifs des antifascistes". Il a également dénoncé l'équation fasciste du Männerbund et l'homosexualité. Mann a conclu :

"Dans le Troisième Reich, les homosexuels sont régulièrement arrêtés et placés dans des camps de travail ou même castrés et exécutés. En dehors de l'Allemagne, ils sont ridiculisés dans la presse de gauche et la communauté émigrée allemande. Nous en sommes au point où les homosexuels deviennent des boucs émissaires de toutes parts. De toute façon, l'homosexualité ne sera pas « éradiquée » et, si elle l'était, elle appauvrirait la civilisation."

Bien que Mann ait été l'un des intellectuels les plus éminents parmi les Allemands exilés, son essai a été ignoré.

En 1945, Samuel Igra, un juif allemand qui avait passé la guerre en Angleterre,  publia un livre, Germany's National Vice, affirmant qu'« il existe un lien de causalité entre la perversion sexuelle de masse » et les crimes de guerre allemands pendant les deux guerres mondiales. Il s'agissait d'un nouvel élément absent du discours antifasciste des années 1930. Igra a cité avec approbation le diplomate britannique Robert Smallbones, qui a écrit en 1938 que "l'explication de cette flambée de cruauté sadique peut être que la perversion sexuelle, en particulier l'homosexualité, est très répandue en Allemagne". Il a fait valoir que puisque le judaïsme et le christianisme ont traditionnellement condamné l'homosexualité, "les Juifs étaient les ennemis naturels des dirigeants nazis homosexuels tels que Hitler et Röhm". Igra a écrit :
"Je pense qu'il est raisonnable de soutenir que les forces psychologiques qui ont déclenché les orgies sadiques des camps de concentration, les meurtres de masse en Allemagne… et les atrocités ultérieures dans les pays occupés peuvent être attribuées principalement à une source et que cette source est la perversion morale qui sévissait parmi les dirigeants nazis et qui avait son incarnation typique en Hitler lui-même."
Le chercheur britannique Gregory Woods décrit le livre d'Igra comme "une poursuite soutenue et obsessionnelle du mythe de l'homosexualité fasciste". L'argument d'Igra est miné par son incapacité à expliquer la persécution nazie des homosexuels ou à justifier son affirmation selon laquelle l'homosexualité augmente l'antisémitisme. Selon Woods, les affirmations d'Igra "sont réapparues à intervalles réguliers depuis la guerre".

Littérature et cinéma d'après-guerre
L'historien et sociologue Harry Oosterhuis a identifié les films Les Damnés de Luchino Visconti (1969), Le Conformiste de Bernardo Bertolucci (1971), Salò ou les 120 Journées de Sodome de Pier Paolo Pasolini (1975) et Le Tambour de Volker Schlöndorff (1978) comme répétant le trope d'un lien entre l'homosexualité et le nazisme. Il identifie également Theodor W. Adorno, Maria Antonietta Macciocchi et Reimut Reiche comme des écrivains qui emploient ce trope. Susan Sontag a également affirmé qu'"il existe un lien naturel" entre le fascisme et le sadomasochisme entre hommes.

Activisme anti-LGBT

Pat Robertson a également promu l'idée des nazis homosexuels, affirmant que "beaucoup de ces personnes impliquées avec Adolf Hitler étaient des satanistes. Beaucoup d'entre eux étaient des homosexuels. Les deux semblent aller de pair". L'idée a été promue dans le livre de 1995 The Pink Swastika: Homosexuality in the Nazi Party (Homosexualité au sein du parti nazi) de Scott Lively et Kevin Abrams. Le lien présumé entre l'homosexualité et le nazisme a acquis une certaine popularité dans la droite américaine, étant promu par des groupes tels que l'American Family Association. En 1993, le Family Research Institute a envoyé un journal demandant "Le jeune Hitler était-il une prostituée homosexuelle?", Citant le livre d'Igra comme preuve qu'Hitler était homosexuel avant son arrivée au pouvoir. Le groupe de défense anti-gay Oregon Citizens Alliance a déclaré que :

"L'homosexualité était un élément CENTRAL du système fasciste, que l'élite nazie était envahie par l'homosexualité et la pédérastie, qu'Adolph Hitler s'est intentionnellement entouré d'homosexuels pendant toute sa vie d'adulte et que les personnes les plus responsables de nombreuses atrocités nazies étaient homosexuelles."

En 2015, les déclarations selon lesquelles les militants LGBT étaient des "voyous homofascistes bottés" et qu'Hitler était un homosexuel figuraient parmi les controverses qui ont conduit au limogeage du responsable du Comité national républicain, Bryan Fischer. Fischer a également affirmé que le parti nazi avait été fondé dans "un bar gay à Munich", que seuls les nazis qui étaient des "homosexuels purs et durs" pouvaient progresser dans les rangs du parti, et que "les militants homosexuels… [feront] la même chose pour vous que les nazis ont fait à leurs adversaires dans l'Allemagne nazie". Lors du référendum irlandais de 2015 sur le mariage homosexuel, le psychologue et avocat du No Gerard van den Aardweg "a affirmé que le parti nazi était" enraciné "dans les homosexuels". Dans Death of a Nation, un film de 2018 salué par Donald Trump, Jr., Dinesh D'Souza a affirmé qu'Hitler n'avait pas persécuté les homosexuels dans l'Allemagne nazie.

Accueil

Histoire

La sociologue américaine Arlene Stein reconnaît que s'il y avait un certain degré d'homoérotisme dans les sports et la culture physique nazis, qui était canalisé dans « le militarisme, la brutalité et les fixations idéologiques sur des personnalités dirigeantes puissantes », cela ne prouve pas les affirmations révisionnistes. Elle note que les nazis "identifiaient l'homosexualité à l'émasculation des hommes", ce qui menaçait la famille traditionnelle louée dans la propagande nazie.  Le sociologue allemand Erwin J. Haeberle a écrit : « Il est souvent supposé par les étudiants occasionnels du nazisme qu'Hitler et de nombreux dirigeants nazis étaient à l'origine assez tolérants à l'égard de l'homosexualité, que l'ensemble de la direction SA, par exemple, était homosexuelle, et que le l'intolérance ne s'est installée qu'après le meurtre de Rohm et de ses amis en 1934. Cependant, toutes ces hypothèses sont fausses".

Il n'y a aucune preuve que les homosexuels étaient surreprésentés dans le parti nazi, ce que Siemens considère comme peu probable en raison de la politique homophobe des nazis. L'historienne Laurie Marhoefer conclut : "Bien que remarquablement vivace, mutable, capable de se régénérer dans divers contextes, et même diverti parfois par des historiens réputés, le mythe des légions de nazis homosexuels n'a aucun fondement historique". Daniel Siemens a listé , Jörn Meve et  en tant qu'écrivains sur l'historiographie des nazis homosexuels qui seraient d'accord avec la déclaration de Marhoefer.

Selon l'historien américain Andrew Wackerfuss dans le livre Stormtrooper Families, Hitler et Lively ont approuvé l'idée qu'il y avait un "culte sinistre et intrigant" au sein de la SA qui était "responsable des excès du fascisme", mais en fait des membres homosexuels de la SA étaient situés à l'intérieur de réseaux hétérosexuels plus larges et n'étaient pas particulièrement malveillants. Wackerfuss souligne que "la grande majorité des homosexuels ont été antifascistes, tandis que la grande majorité des fascistes ont été hétérosexuels", et qu'il n'y a rien d'intrinsèquement fasciste dans l'homosexualité ou vice versa. Écrivant dans Journal of the History of Sexuality, Erik N. Jensen considère le lien entre l'homosexualité et le nazisme comme la récurrence d'un "mythe pernicieux… depuis longtemps dissipé" par une "érudition sérieuse". Dans les années 1970, les gays et les lesbiennes ont commencé à utiliser le triangle rose comme symbole, en partie pour tenter de réfuter "le mythe vicieux et influent créé par les antifascistes selon lequel les nazis étaient eux-mêmes, d'une manière fondamentale, homosexuels", selon les mots de l'historien Jonathan Ned Katz. L'historien Jonathan Zimmerman a décrit l'affirmation selon laquelle "les homosexuels ont aidé à amener le nazisme en Allemagne" comme "un mensonge catégorique".

En 2014, l'historien allemand de la culture Andreas Pretzel a écrit que « The Fantasy Echo of gay nazis, qui a été utilisé pendant des décennies pour marginaliser et discréditer la persécution homosexuelle, s'est largement estompé. L'allégation implicite de la culpabilité collective des homosexuels persécutés est ainsi entrée dans l'histoire de la réception de la persécution nazie. fermement ancré dans l'imagerie culturelle du mouvement nazi".

But
Wackerfuss soutient qu'en « assimilant déviance sexuelle et déviance politique », les lecteurs peuvent « se reposer confortablement dans une croyance naïve que leurs sociétés, leurs cercles sociaux et eux-mêmes ne pourront jamais tomber dans les tentations fascistes ». Selon lui, "l'image du nazi gay a donc des conséquences très réelles pour la politique moderne" malgré la rareté des nazis homosexuels réels. Selon Stein, les partisans contemporains de la théorie gay-nazie sur la droite religieuse ont quatre objectifs principaux :

 dépouiller les homosexuels de leur statut de "victime" pour diminuer le soutien public aux droits des LGBT
 créer un fossé entre les électeurs LGBT et juifs, deux groupes traditionnellement progressistes
 créer un parallèle entre les chrétiens conservateurs et les juifs
 légitimer l'idée que les chrétiens sont opprimés aux États-Unis

Notes et références

Notes

Références

Théorie du complot aux États-Unis
LGBT et politique
Nazisme
Histoire contemporaine de l'Allemagne
Pseudohistoire
Antifascisme
Pages avec des traductions non relues

Mythe des nazis homosexuels


L'indiscernabilité topologique de deux éléments  et  distincts () d'un espace topologique décrit le fait que tous les voisinages de  contiennent  et que tous les voisinages de  contiennent .

À l'inverse, si toutes les paires  d'un espace  sont discernables topologiquement, on dit que  est un espace de Kolmogorov.

Références

Topologie générale

Indiscernabilité topologique


Chan Sin Yuk (en ), née le  à  Kowloon, est une joueuse professionnelle de squash représentant Hong Kong. Elle atteint en novembre 2022 la  place mondiale sur le circuit international, son meilleur classement. Elle est championne d'Asie en 2023.

Biographie
Elle est initiée au squash par son frère aîné et à seulement 14 ans, elle atteint la finale du tournoi de qualification pour l'Open de Macao 2016. En 2021, elle remporte successivement trois titres sur le circuit challenger. Son dernier titre à l'Open d'Hamilton aux États-Unis, est prometteur car non classée, elle bat la deuxième tête de série lettone Ineta Mackeviča en demi-finale et la première tête de série finlandaise Emilia Soini en finale pour remporter son premier titre senior en dehors de Hong Kong. Elle étudie ensuite à l'université Columbia. Elle intègre le top 50 en avril 2022.

Elle est championne d'Asie en 2023 face à Sivasangari Subramaniam.

Palmarès

Titres
 Championnats d'Asie : 2023
 Championnats d'Asie par équipes : 2022

Finales

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Équipe de Hong Kong féminine de squash

Liens externes

Joueuse hongkongaise de squash
Naissance en juillet 2002
Naissance à Hong Kong

Chan Sin Yuk


Pedro Rosa Mendes (* 4. August 1968 in Cernache do Bonjardim, Kreis Sertã, Distrikt Castelo Branco, Portugal) ist ein portugiesischer Journalist, Korrespondent, Romancier, Intellektueller und Reiseschriftsteller. Außerdem ist er ein Vertreter des nonfiktionalen Abenteuerbuches.

Mit seinen zahlreichen Reisen, vor allem nach Afrika, hat er ein neuartiges Bild des Kontinents gezeichnet, das dem Abbau von Vorurteilen und dem Versuch dient, Afrika in seiner Gesamtheit, also die negativen wie die positiven Dinge, zu benennen.

Viele Bücher wurden in zahlreiche Sprachen übersetzt.

Leben
Pedro Rosa Mendes wurde 1968 in einer kleinen Gemeinde im Distrikt Castelo Branco geboren. Schon als Student war er journalistisch tätig. Er schloss ein Studium der Jurisprudenz an der renommierten Universität in Coimbra ab. Für die portugiesische Tageszeitung Público berichtete er als Afrika-Korrespondent regelmäßig aus der Demokratischen Republik Kongo, Ruanda, Sierra Leone, Simbabwe, Angola und Afghanistan. In Osttimor war er einige Jahre als Korrespondent der portugiesischen Nachrichtenagentur Lusa tätig.

Sein erstes Buch "Baia dos Tigres" (Tigerbucht) erschien 1999. Als Journalist schrieb er für Zeitschriften und Magazine wie El País Semanal (Madrid) oder Grand Street Journal (New York).

Mendes spricht fließend Englisch, Französisch und Spanisch. Er ist Vater zweier Töchter und lebt in Paris.

Der Vermittler der Welten
Mendes steht in der Tradition eines anderen großen Reiseschriftstellers seines Landes, der unter Gefahren Abenteuer bestand und mit viel Augenzwinkern seinen Schelmenroman schrieb: Fernão Mendes Pinto. In dessen Nachfolge sieht er sich. Seine Bücher lassen sich keiner direkten literarischen Gattung zuordnen: Es sind weder klassische Romane noch klassische Berichte und auch keine klassischen Reisebücher. Mendes verwebt in seinen Werken alles, Fiktion und Realität zu einer fiktionalen Realität. Und dennoch ist der Leser stets von Gegenwart und Vergangenheit informiert.

Sein erstes Buch war das 1999 erschienene Werk "Baía dos Tigres" (Tigerbucht). Es handelte ihm großen Ärger mit der Regierung Angolas ein, die ihn offiziell – bis heute – zur "persona non grata" erklärte. In einer rund dreimonatigen Reise im Jahr 1997 begibt sich der Autor auf die Spur der Forschungsreisenden Hermengildo Capelo und Roberto Ivens, die im 19. Jahrhundert den Süden Afrikas erforschten. Darin beschreibt er die Erlebnisse in einem Land, das an den Folgen eines jahrzehntelangen Bürgerkrieges zu leiden hatte und dem es an Infrastruktur materieller und seelischer Art fehlte. Seine Reise begann in Angola, führte über Sambia und Simbabwe ihn am Schluss an das Ziel seiner Reise, nach Mosambik. Das Buch wurde in 13 Sprachen übersetzt, unter anderem auch ins Deutsche.

Ein weiteres, auch international bedeutendes Buch entstand in Zusammenarbeit mit medico international und in Zusammenarbeit mit dem deutschen Fotografen Wolf Böwig. "Schwarz.Licht", so der Titel, erschien 2006 und geht auf Reisen durch Sierra Leone, Liberia, Guinea-Bissau und die Elfenbeinküste zurück.

Der Schriftsteller António Lobo Antunes lobte das Werk "Peregrinação de Enmanuel Jhesus". Mit dem französischen Illustrator Alain Corbel hatte er zwei weitere Bände herausgebracht. Zusammen mit den portugiesischen Fotografen João Francisco Vilhena und Alfredo Cunha entstanden weitere Bücher.

Der Vermittler der Welten sieht sich als ein kosmopolitischer Träger des positiven Erbes der portugiesischen Kultur. Er versucht auch, den Blick Europas auf Afrika außerhalb der Blechhütten auf den Kontinent in seiner Gesamtheit und Vielfalt zu präsentieren. Durch ihn erlebt die Reiseliteratur in Portugal eine neue Blüte.

Werke
 O Melhor Café (Das beste Cafe), Kurzgeschichten, 1996.
 Baia dos Tigres (Tigerbucht), Essayroman und Reisereflexionen, 1999. (Übersetzt ins Deutsche, Dänische, Französische, Italienische, Niederländische, Spanische, Türkische, Englische).
 Tigerbucht, übersetzt von Inés Koebel. Ammann Verlag, Zürich 2001, ISBN 3-250-60037-7.
 Lenin Oil, Roman, 2006.
 Ilhas de Fogo, (Feuerinseln), 2002, Soziologische Betrachtungen.
 Atlântico – Romance Fotográfico, Roman, 2003.
 Madre Cacau-Timor, Erzählungen, 2004.
 Mano – War and Survival in West-Africa, 2006, (Deutsch: Schwarz.Licht, Passagen durch Westafrika, 2006 bei Brandes und Apsel Verlag).
 Peregrinação de Enmanuel Jhesus, Essays über Osttimor, 2010.
 Die Pilgerfahrt des Emmanuel Jhesus, übersetzt von Kurt Scharf. Edition Büchergilde, Frankfurt am Main 2017, ISBN 978-3-86406-080-9.

Auszeichnungen (Auswahl)
 Bordalo, 2000 (höchster Journalismuspreis in Portugal).
 Premio PEN, 2011.

Quellen
 http://www.mertin-litag.de/authors_htm/Mendes-P.htm
 http://www.perlentaucher.de/buch/7517.html
 http://www.tfmonline.wordpress.com/2010/06/17/pedro-rosa-mendes-mit-neuem-roman/
 lettre-ulysses-award.org

Autor
Portugiese
Reiseliteratur
Geboren 1968
Mann

Pedro Rosa Mendes


Societatea europeană din Evul Mediu și din Epoca modernă era structurată în mai multe stări (, singular ), numite și stări de naștere. Stările sunt grupuri sociale departajate clar între ele prin reguli legale (privilegii și dezavantaje), cum erau, de exemplu, plebeii și patricienii în Roma antică. Stările s-au dezvoltat în epoca carolingiană din stratificările de ordin tribal moștenite din antichitatea romană până în  Evul Mediu Timpuriu Cel mai cunoscut sistem este cel francez care, până la Revoluția franceză, avea trei stări: clerul (starea întâi), nobilimea (starea a doua) și oamenii de rând (țărani liberi, meșteșugari etc. care formau starea a treia). Unele state (în special cele din Scandinavia și Rusia) considerau burghezia și țăranii liberi stări separate.

Stările tind să fie niște grupuri închise deoarece apartenența la una dintre stări este determinată în mod normal de circumstanțele nașterii (familia, chiar primogenitura – determinată de sex și ordinea nașterii). În general nu există loc pentru nicio mobilitate socială, ca ascensiune sau coborâre de la propriul nivel, stările fiind astfel caracterizate de stagnare spre deosebire de clasele sociale care sunt definite de interese economice ce determină ascensiunea și coborârea socială continuă.

Vezi și
 Stările Generale
 Stările Imperiale
 Stare socială

Note

Structură socială
Istorie socială

Stare (Evul Mediu)


Kechrókambos, en , appelé Dárova () jusqu'en 1926, est un village du dème de Néstos dans le district régional de Macédoine-Orientale-et-Thrace en Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Orientale-et-Thrace
Géographie de Kavála (district régional)

Kechrókambos


{{Knattspyrnulið
| Fullt nafn = Sporta klubs "Babīte"
| Mynd =
| Gælunafn =
| Stytt nafn = SK Babīte
| Stofnað = 2015
| Leikvöllur = Skonto Stadium
| Stærð = 19,500
| Stjórnarformaður =
| Knattspyrnustjóri =  Mihails Miholaps
| Deild = Lettneska Úrvalsdeildin''
| Tímabil = 2016
| Staðsetning = Lettneska 1.Deildin, 1.sæti (Upp um deild)| pattern_la1=
| pattern_b1=_thin_blackhoops
| pattern_ra1=
| pattern_sh1=
| pattern_so1=_hoops_black
| leftarm1=000000
| body1=FFFF00
| rightarm1=000000
| shorts1=000000
| socks1=FFFF00
| pattern_la2=
| pattern_b2=
| pattern_ra2=
| pattern_sh2=
| pattern_so2=
| leftarm2=DD0000
| body2=DD0000
| rightarm2=DD0000
| shorts2=DD0000
| socks2=DD0000|}}
'SK Babīte''' er lettneskt knattspyrnufélag með aðsetur í Babīte sem er nálægt Ríga þeir spila heimaleiki sína á Skonto Stadium í Ríga, það spilar í 1. deild Lettlands.

Tengill
 Heimasíða félagsins

Lettnesk knattspyrnufélög
Babīte
stofnað 2015

SK Babīte


Sangen om Bernadette er en amerikansk film fra 1943. Filmen er baseret på Franz Werfels roman af samme navn.

Eksterne henvisninger

Dramafilm fra USA
Amerikanske film fra 1943
Film baseret på bøger
Film instrueret af Henry King

Sangen om Bernadette (film)


Die VetroSwiss ist ein Geschäftsbereich der ATAG Wirtschaftsorganisationen AG und seit Ende 2014 vom BAFU (Bundesamt für Umwelt) beauftragt, die vorgezogene Entsorgungsgebühr für Getränkeverpackungen aus Glas zu erheben und an die Berechtigten auszuzahlen.

Die Firma ist ein Partner der Vetrorecycling, der Glassparte der Vetropack, und eines der acht Unternehmen des Schweizerischen Recyclingverbundes Swiss Recycling (Verein Schweizerischer Recycling Organisationen), der vom Bundesamt für Umwelt (BAFU) betreut wird. Die VetroSwiss ist im Rahmen der Zollunion gleichermassen für Liechtenstein zuständig.

In der Schweiz und Liechtenstein sind – ähnlich wie in Österreich, aber im Unterschied etwa zu Deutschland – das Organisieren des Glasrecycling weitestgehend eine gemeinnützige, nicht gewinnorientierte Branche, die Entsorger und Recycler selbst (Unternehmen und Organisationen, die Altglas transportieren, reinigen, sortieren oder aufbereiten) finanzieren ihre Tätigkeiten grundsätzlich über kostendeckende, markt-orientierte Preise.

Die Verordnung über Getränkeverpackungen (VGV) und die Verordnung Vorgezogene Entsorgungsgebühr für Getränkeverpackungen aus Glas (VEG) zielen darauf ab, die anfallenden Kosten der Altglasentsorgung respektive der Wiederverwertung verursachergerecht zu verteilen. Externe Kosten sollen internalisiert werden. Folgenden Grundsätzen des Umweltschutzgesetzes soll Rechnung getragen werden:
 Die Erzeugung von Abfällen soll soweit möglich vermieden werden
 Abfälle müssen soweit möglich verwertet werden
 Abfälle müssen umweltverträglich und, soweit dies möglich und sinnvoll ist, im Inland entsorgt werden
Das Unternehmen soll im Auftrag des Bundes eine effiziente und transparente Umsetzung der VEG im Bereich Glas-Recycling sicherstellen.
Daher ist die VetroSwiss, zusammen mit der Vetropack, auch für Informationskampagnen und PR-Aktivitäten zu  zuständig.

Die Vorgezogene Entsorgungsgebühr für Getränkeverpackungen aus Glas beträgt seit 1. Januar 2002 (Art. 1 VEG) pro Verpackung:
 a. mit einem Füllvolumen von 0,09 l bis und mit 0,33 l: 2 Rappen;
 b. mit einem Füllvolumen von mehr als 0,33 l bis und mit 0,60 l: 4 Rappen;
 c. mit einem Füllvolumen von mehr als 0,60 l: 6 Rappen.
  (das sind etwa 1,5 resp. 3 und knapp 5 Eurocent)
So werden in der Schweiz mit Liechtenstein jährlich um die 30 Mio. Franken VEG-Einnahmen erhoben, die die VetroSwiss dann auf die Entsorger umlegt. Die vorgezogene Entsorgungsgebühr wurde 2002 erstmals erhoben und wird seit 2003 als Entschädigung von der VetroSwiss an die Entsorger ausbezahlt.

In erster Linie erhalten die Gemeinden Abgeltungen nach Subventionsgesetz (SR 616.1), die ihrerseits Entsorgung und ihren Entschädigungsanspruch einer Organisation übertragen können (z. B. Zweckverband, Entsorgungsunternehmen). Daneben ist es auch möglich, dass die VetroSwiss Dritte, die die Altglasentsorgung entlasten – insbesondere andere Sammler – mit Finanzhilfen nach Subventionsgesetz unterstützt.
VetroSwiss fördert unter anderem auch bestimmte Gemeinden beim Ankauf von Altglas-Containern.

"VetroSwiss" ist ein Kofferwort, das der Mehrsprachigkeit in der Schweiz Rechnung tragen soll.

Siehe auch
 Grüner Punkt (Deutschland)
 Austria Glas Recycling (Österreich)

Weblinks
 Website der VetroSwiss
 Glasrecycling, auf  Vetrorecycling.ch

Einzelnachweise

Verpackungs-Recycling
Glas-Recycling
Organisation (Nachhaltigkeit)
Unternehmen (Kanton Zürich)
Opfikon
Umweltpolitik (Schweiz)
Abfallwirtschaft (Schweiz)

VetroSwiss


.fi, Finlandiya'nın Genel Ağ kod harfleri.

Finlandiya'da iletişim
Finlandiya medyası
fi
fi

.fi


Albüm Hakkında
Parkorman hediyesidir. Piyasaya verilmemiştir. Albümde "Kahpe Kader" ve "Oh Oh" şarkılarının Kıvanch K'ya ait mix versiyonları bulunmaktadır.

Albüm Şarkılar

01 - Kahpe Kader (Full Vox Mix)

02 - Oh Oh (Full Vox Mix)

03 - Kahpe Kader (Club Mix)

04 - Oh Oh (Club Mix)

Kaynakça
 sezen-aksu com

Sezen Aksu albümleri
2001 albümleri

Remix Maxi Single


The Women's Party was a minor political party in the United Kingdom.  It was founded by Christabel and Emmeline Pankhurst when they dissolved the Women's Social and Political Union in November 1917. The party ran on the slogan 'Victory, National Security and Progress', in an effort to conflate winning of the war with the women's cause.

Policies
The party proclaimed the need for more stringent measures in support of Britain in World War I. Indeed, it gave out white feathers to all conscientious objectors. It changed the name of its paper from The Suffragette to Britannia, a paper which concentrated on enlisting women for the war effort. It claimed that this was far more important than the fight for women's suffrage, although it also had policies on equality for women and the abolition of trade unions.

The Party campaigned for Naturalisation Laws to be changed to prevent Germans and their allies gaining British nationality and exploiting it after the war.

The Party was firmly Unionist and supported strengthening the British Empire by bringing its natural resources and transport systems under British control.

The Party advocated a number of feminist policies, including: equal pay for equal work, equal marriage and divorce laws, equality of parental rights and raising the age of consent. The Party campaigned for maternity and infant care, which would be subsidized by parents according to their income.

Speaking in 1918,  Christabel asserted that the Women's Party stands 'first for the defence of our frontiers, and then reforms inside our frontiers, to make life worth living and fighting for'.

Reception
The Women's Party was launched at a time of growing domestic support for the Labour Party and the international rise of Bolshevism in Russia. With this in mind, its anti-Bolshevik stance attracted the approval of the British Government along with industrialists, such as Lord Leverhulme.

At the 1918 general election, following the passing of the Parliament (Qualification of Women) Act 1918, the party stood Christabel as a candidate in the Smethwick constituency in Staffordshire. She won 47.8% of the vote, losing by only 778 votes to her only opponent, the Labour Party's John Davison.

In 1919, Christabel was chosen as the Coalition's Prospective Parliamentary Candidate for Westminster Abbey, but in the event no by-election was held until 1921, when the Conservative Party chose their own candidate to represent the Coalition.  The Women's Party wound itself up in June 1919.

In contrast to Sylvia Pankhurst, sister of Christabel and Emmeline, the Women's Party was anti-communist and supported reforms to further the cause of feminism. Sylvia, meanwhile, had become involved with radical left-wing politics in Britain.

Notes

References
 Schoolnet: Christabel Pankhurst

Defunct political parties in the United Kingdom
Feminist organisations in the United Kingdom
Feminist parties in the United Kingdom
Political parties established in 1917
Political parties disestablished in 1919
Women's suffrage in the United Kingdom
1917 establishments in the United Kingdom
1919 disestablishments in the United Kingdom
Emmeline Pankhurst
Anti-communist parties
Anti-immigration politics in the United Kingdom
Unionism in the United Kingdom

Women's Party (UK)


Joan Nebot i Alegret fue un historietista e ilustrador español (Barcelona, 1932 - 26 de octubre de 2013). Su hermano Josep Nebot también es dibujante.

Biografía
Joan Nebot comenzó su carrera en las revista femeninas de Toray Rosas Blancas y Susana.

Durante los años setenta, proporcionó historietas de terror y ciencia ficción para las publicaciones de Warren Publishing a través de la agencia Selecciones Ilustradas, y eróticas para Mata Ratos, Delta y Muerde. Al mismo tiempo, realizaba la serie Yolanda para las revistas infantiles de editorial Bruguera.

Obra

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Ficha del autor en Tebeosfera.
 Comic creator: Joan Nebot en la Comiclopedia de Lambiek (inglés)

Nacidos en Barcelona
Fallecidos en Barcelona
Historietistas de Barcelona
Ilustradores de España

Joan Nebot


The 1976 UEFA European Football Championship final tournament was held in Yugoslavia. This was the fifth UEFA European Championship, held every four years and endorsed by UEFA. The final tournament took place between 16 and 20 June 1976.

Only four countries played in the final tournament, with the tournament consisting of the semi-finals, a third place play-off, and the final. This was the last tournament to have this format, as the tournament was expanded to include eight teams four years later. It was the only time that all four matches in the final tournament were decided after extra time, either on penalties or by goals scored. This was also the last tournament in which the hosts had to qualify for the final stage.

Czechoslovakia won the tournament after defeating holders West Germany in the final on penalties following a 2–2 draw after extra time. Antonín Panenka gained fame for his delicately chipped penalty which won the tournament for Czechoslovakia, the country's only European Championship title.

Qualification

The qualifying round was played throughout 1974 and 1975 (group phase) and 1976 (quarter-finals). There were eight qualifying groups of four teams each. The matches were played in a home-and-away basis. Victories were worth two points, draws one point, and defeats no points. Only group winners qualified for the quarter-finals. The quarter-finals were played in two legs on a home-and-away basis. The winners of the quarter-finals would go through, to the final tournament. This was the first time the Soviet Union did not qualify for the finals tournament.
Quarterfinal Play Offs

|}

Qualified teams

Venues

Squads

Match officials

Final tournament

At the final tournament, extra time and a penalty shoot-out were used to decide the winner if necessary.

All times are local, CET (UTC+1).

Bracket

Semi-finals

Third place play-off

Final

Statistics

Goalscorers

Awards
UEFA Team of the Tournament

References

Bibliography

External links

 UEFA Euro 1976 at UEFA.com

1976
1975–76 in European football
1975–76 in Yugoslav football
1976
June 1976 sports events in Europe

UEFA Euro 1976


Wyre (historically known as Viera and Veira) is one of the Orkney Islands, lying south-east of Rousay. It is  and  at its highest point.  It is one of the smallest inhabited islands in the archipelago.

Orkney Ferries sail from the island to Tingwall on the Orkney Mainland, Egilsay and Rousay.

History
Wyre's history is still very apparent, and it has two ancient monuments maintained by Historic Scotland, Cubbie Roo's Castle and St. Mary's Chapel.

Bishop Bjarni grew up on Wyre, and was the son of Kolbein Hruga (see Cubbie Roo's Castle below.)

Collins Encyclopaedia of Scotland says that he:

"composed the only significant work of Norse poetry to have survived in the [Orkney] islands, his Lay of the Jomsvikings. He also played an important part in securing the canonisation of Earl Rognvald."

The poet Edwin Muir (1887–1959), known for his prominent part in the Scottish Renaissance, born in Deerness on Mainland, Orkney , spent much of his childhood on Wyre. In his autobiography he said of himself - "I'm an Orkneyman, a good Scandinavian", and commented that some of his happiest childhood years were spent here.

Cubbie Roo's Castle

Cubbie Roo's (or Cobbie Row's ) Castle  was built in the mid-12 century by Norse landowner, Kolbeinn hrúga. The stone fortification originally consisted of a small, central tower set in an oval enclosure, surrounded by two ditches, a stone wall and an earthen rampart. It is the oldest surviving medieval castle in Scotland and was mentioned in the Orkneyinga Saga as well as King Haakon's saga. Historic Environment Scotland established the site as a scheduled monument in 1929.

St. Mary's Chapel

In the centre of the island is the roofless, but largely complete, twelfth-century St. Mary's Chapel. It is thought to have been built by a Norse chieftain, Kolbeinn hrúga or his son, Bjarni Kolbeinsson, Bishop of Orkney. The Romanesque style building was originally constructed of local rubble and lime mortar. During the late 19th century, the building was restored.

Geography and geology
Like most of Orkney, Wyre is made up of Old Red Sandstone of the Devonian period.

The island is low lying, and is shaped like an isosceles triangle on its side. It is separated from Rousay by Wyre Sound. Rousay is to the north, Gairsay to the south, Stronsay to the east, Mainland to the south west,  and Shapinsay to the south east. Bu ties with Ae in Dumfries and Galloway as being Britain's shortest name for a settlement.

Wildlife
Wyre is also known for its grey and common seals, and for birdlife including divers and ducks.

Wyre Sound
Wyre is separated from the neighbouring island of Rousay by the Wyre Sound. The sound experiences strong tides, which creates the perfect conditions for maerl beds to form. The maerl beds in turn provide a sheltered habitat for species as peacock worms and various sponges, as well as small fish, shrimps, gobies and crabs. Since 2014 the sound, along with the neighbouring  Rousay Sound (which separates the islands of Rousay and Egilsay), has been designated as a Nature Conservation Marine Protected Area (NCMPA). Fishing activities are controlled within the MPA, and no dredging, beam trawling, demersal trawling or Seine fishing is permitted.

See also

 List of islands of Scotland

Footnotes

External links
Information on the island of Wyre

Islands of the Orkney Islands
Viking Age sites in Scotland
Nature Conservation Marine Protected Areas of Scotland

Wyre, Orkney


Esta efígie, na forma de estátua jacente de corpo inteiro, representa a figura de São Bento, deitado em posição fúnebre, de mãos justapostas em forma de oração, com o dedo indicador direito decepado.
A figura encontra-se vestida com robes religiosos e é ladeado por sete anjos, representando proteção aos sete pecados mortais da humanidade assim como os sete dias da semana em que a Estação Ferroviária de São Bento servia os devotos que viriam de todos os lados do norte do país para prestar homenagem ao Santo. Os seus pés descalços são os pés do povo do Porto, calejados pelo trabalho e pobreza.
Diz-se que no interior do túmulo se encontra ainda a relíquia de São Bento, constituída pelo dedo indicador direito do santo padroeiro da Ordem Beneditina. Esta relíquia terá sido roubada pela população à Ordem Beneditina, do antigo Mosteiro de São Bento de Avé Maria, que precedeu a estação de São Bento, por volta de 1892.

A História

A história deste túmulo e da relíquia que se diz conter é repleta de mistérios e secretismo.
O Mosteiro de São Bento de Avé Maria foi edificado no início do século XVI, mais precisamente em 1518, quando o rei D. Manuel I mandou construir, à custa de sua fazenda, o Mosteiro da Avé Maria ou da Encarnação das monjas de São Bento, dentro dos muros da cidade, no local chamado das Hortas do Bispo ou da Cividade.
Desejando o rei que os Mosteiros das Religiosas se transferissem dos montes para as cidades, neste foram recolhidas as monjas dos Mosteiros de Rio Tinto, Vila Cova, Tarouquela e Tuías, no dia 6 de Janeiro de 1535. No século XVI recebeu algumas freiras de um extinto mosteiro em Macieira de Sarnes. Foi a sua primeira abadessa D. Maria de Melo, monja de Arouca e, ao mesmo tempo, regedora do Mosteiro de Tarouquela.
Diz-se que foi com D. Maria de Melo que chegou a esta localização a relíquia de São Bento, o dedo indicador do Santo, que estaria sob a sua guarda a mando do Superior Geral da Ordem Beneditina em Itália.
À presença desta relíquia foram atribuídos numerosos milagres de cura. A população da cidade do Porto dirigia-se frequentemente ao Mosteiro e às suas monjas à procura de apoio em questões de saúde.
A relíquia em si era raramente vista, encontrando-se protegida em caixa forte pela abadessa vigente do Mosteiro, mas vários documentos e entradas de diários de personalidades do Porto descrevem a sua presença e a caixa de ouro e vidro que continha o dedo dissecado e mumificado do Santo.

Com a afirmação do Liberalismo no início do século XIX, foram extintas as ordens religiosas e confiscados os seus bens por decretos de 1832 e 1834, determinando que estes passassem para o Estado após a morte da última religiosa. No caso do Mosteiro da Avé Maria, esta terá falecido em 1892, ficando as instalações devolutas.
No entanto, antes que o estado pudesse confiscar todos os seus bens, a população dos bairros adjacentes ter-se-á reunido para "salvar" a Relíquia de São Bento, mantendo-a escondida como forma de proteção do Povo e das suas maleitas. A Relíquia terá passado pela casa de várias das famílias dessa área do Porto, sendo adorada em segredo também por outros devotos, que visitavam o Porto por questões de comércio.
Por volta de 1900, quando a autarquia manda demolir o que resta do antigo mosteiro e da sua igreja para a construção da nova estação de São Bento, conta-se que um dos ourives da rua do Loureiro, nessa altura uma rua de comércio e de passagem onde se reuniam muitos dos ourives de prata da cidade, terá começado a ter visitações. Todas as noites, o fantasma de uma abadessa da Ordem Beneditina lhe aparecia em sonhos, incitando-o a encontrar a relíquia roubada e dar-lhe um local de repouso final, próximo do antigo Mosteiro, para que São Bento permanecesse próximo daquele local.
Incapaz de ignorar os constantes apelos que lhe tiravam o sono, o ourives convocou uma reunião com a população e contou o que lhe tinha acontecido. Convencidos que era um sinal divino, por a autarquia estar a destruir o que restava do local de culto, e apoiados financeiramente pelo ourives que havia tido o contacto, mandaram construir uma efígie tumular dedicada a São Bento, onde finalmente descansaria a relíquia que há tanto tempo parava escondida.
Seguindo as indicações oníricas da abadessa, São Bento foi representado deitado, em oração, com o dedo indicador direito decepado e os pés descalços, pronto para caminhar ao lado do Povo desprotegido. Seria também ladeado por sete anjos, representativos dos sete pecados mortais e dos dias da semana, em que o povo labutava sem parar.
Este túmulo, após construído, terá sido escondido na profundidade de uma parede falsa na loja do ourives referido, e foi recentemente redescoberta, assim como a sua história, após trabalhos de preparação para restauro das casas da Rua do Loureiro.

Encontra-se agora em trabalhos de restauro e conservação para uma futura disponibilização à observação pública.

Efígie a São Bento


Joaquín Ferreira (Buenos Aires, 28 de abril de 1986) é um ator argentino, modelo e ex-ator pornográfico, mais conhecido por seu papel como Potro Romani na série de comédia dramática da Netflix, Club de Cuervos.

Vida e carreira
Ferreira nasceu e cresceu em Buenos Aires, Argentina. Frequentou a Universidade de Buenos Aires e a Universidade de Palermo, onde terminou sua carreira em design gráfico. Na Argentina, Ferreira atuou na pornografia sob o nome de David Dynamo. Mais tarde, ele se mudou para o México e, em 2015, conseguiu um papel na primeira série original em espanhol da Netflix, Club de Cuervos. Em 2016, estreou no teatro na comédia 23 centimetros, aparecendo no palco totalmente nu com o pênis ereto. Em 2018, ele estrelou o spin-off de Club de Cuervos, Yo, Potro.

Ferreira estrelou as novelas mexicanas Paquita la del Barrio (2017), Tres Milagros (2018) e Doña Flor y sus dos maridos (2019).

Filmografia

Ligações externas

 Joaquín Ferreira no Facebook
 Joaquín Ferreira no Twitter

Nascidos em 1986
Naturais de Buenos Aires
Atores da Argentina
Atores pornográficos da Argentina
Alunos da Universidade de Buenos Aires

Joaquín Ferreira


Manheim Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Manheim Township (Lancaster County, Pennsylvania)
 Manheim Township (York County, Pennsylvania)

Manheim Township