Karen Herdis Callisen (5. april 1882 - 17. januar 1970) var den første kvindelige danske geolog. På baggrund af omfattende studier udgav hun i begyndelsen af 1930'erne en detaljeret oversigt over det bornholmske grundfjelds beskaffenhed. Både før og efter Anden Verdenskrig undersøgte hun de petrografiske forhold i den sjældne kryolitforekomst ved Ivittuut i Grønland.

Ved siden af sit arbejde som geolog virkede hun i mange år som gymnasielærer. Hun var en slagfærdig og særpræget personlighed, som også i sin fremtoning skilte sig ud fra mængden.

Liv og virke
Callisen fødtes på Troelstrup Overgaard i Tønning Sogn nordvest for Horsens som datter af gårdejer Søren Kallesen og hustruen Anna, født Pedersen. Hun tog i 1901 studentereksamen fra Lang og Hjorts kursus i København og påbegyndte ingeniørstudiet ved Polyteknisk Læreanstalt. Ved siden af studierne arbejdede hun 1906-11 som stenografassistent i Rigsdagen samt 1909-14 som lærerinde ved Hellerup Gymnasium.

Professor N.V. Ussings forelæsninger i geologi og mineralogi vakte Callisens interesse for et universitetsstudium i geologi, og i 1912 blev hun ansat som assistent på Universitetets Mineralogiske og Geologiske Museum. I 1915 blev Callisen den første kvindelige geolog i Danmark, da hun blev mag. scient. i mineralogi og krystallografi. I 1919 blev hun amanuensis ved museet, hvor hun tilbragte hele sin karriere. Fra 1932 til sin pensionering i 1952 var hun inspektør ved museets mineral- og bjergartsamling, men hun fortsatte sin videnskabelige virksomhed i mange år efter sin pensionering.

Bornholms grundfjeld
N.V. Ussing havde i sine senere år påbegyndt en undersøgelse af Bornholms grundfjeld, som Callisen efter hans død fortsatte. I 1928 publicerede hun en detaljeret oversigt over de forskellige granitter og gnejsers petrografiske beskaffenhed; oversigten kom i udvidet form i en disputats fra 1932 Beiträge zur Kenntnis des Granitgrundgebirges von Bornholm. I 1934 publiceredes disputatsen, nu suppleret med grundige undersøgelser af diabasgange og kaolinforekomster.

Callisen opfattede de bornholmske granitter som magmatiske bjergarter, dannet ved langsom afkøling af en smeltet stenmasse. Hun opdelte granitterne i to aldersgrupper, en ældre med dannelsesrækkefølgen Rønne granit, Paradisbakke granit (i dag Paradisbakke migmatit), Vang granit, Stribet granit, Christiansø granit og Alminding granit, og en yngre med Hammer granit og Svaneke granit.

Callisen købte i slutningen af 1920'erne et lille hus i Bølshavn nær Listed, hvorfra hun resten af sin karriere havde udgangspunkt for sine undersøgelser på Bornholm.

Ivittuut

Videnskabernes Selskab udsatte i begyndelsen af 1924 en prisopgave, En geologisk-petrografisk Undersøgelse af Kryolitforekomsten ved Ivigtut, til besvarelse i efteråret 1926. Dette var anledningen til, at Callisen begyndte at studere museets samling af materiale fra Ivittuut. Hun besvarede dog ikke opgaven, idet denne forudsatte et besøg i Ivittuut, hvilket ikke lod sig gøre inden fristens udløb. Men i 1925 blev hun tilknyttet Kryolith Mine og Handelsselskabet som geologisk konsulent og fortsatte som sådan efter sammenlægningen i 1939 med Øresunds Kemiske Fabrikker og dannelsen af Kryolitselskabet Øresund. På fire rejser til Ivittuut-området i 1927, 1931, 1946 og 1953 indsamlede Callisen et stort materiale af bjergarter og mineraler, som hun flittigt bearbejdede. I 1943 færdiggjorde hun afhandlingen The Nepheline Syenites of Grønne Dal-Ika Area, første del af et påtænkt trebindsværk om Ivittuut-områdets geologi. Hun havde dog af forretningsmæssige grunde i mange år svært ved at få lov til at publicere resultaterne af sit arbejde fra selve kryolitminen, og først i 1953 kom en artikel i populær form: "Kryoliten og dens ledsagemineraler".

Meteoritter
Callisen interesserede sig levende for meteoritter og udgav i 1926 to populære afhandlinger herom. Hun bidrog til Axel Garboes afhandling om meteoritfaldet på Fyn i 1654, og sammen med kolleger udgav hun i 1963 en detaljeret beskrivelse af de to stenmeteoritter, som i 1951 faldt i Aarhus.

Gymnasielærer
Allerede i sin studietid havde Callisen undervist på Hellerup Gymnasium, og sideløbende med sin ansættelse ved museet underviste hun 1921-1947 ved Ingrid Jespersens Skole i naturfag og kemi. Alfred Rosenkrantz husker hende fra sin tid på Hellerup Gymnasium som "i besiddelse af udpræget pædagogiske evner." Hun udgav en serie populære publikationer om bl.a. petroleum, skiferolie, aluminiumsfremstilling og færøske kul. I 1960 udsendte hun på Politikens Forlag håndbogen Sten i farver.

Personlighed
Callisen var særdeles slagfærdig og en særpræget personlighed, der også i sin umiddelbare fremtoning skilte sig ud fra mængden. Hun røg store cigarer, havde ofte sin store schæferhund med på arbejde og gik utraditionelt klædt i langskaftede fedtlæderstøvler, knæbukser og kitteljakke med bælte og hvid flip, et antræk som også var meget velegnet til ekskursioner og feltarbejde.

Callisen giftede sig aldrig, men boede i stedet sammen med gode veninder, således 1911-1931 med lærer Lily Heden (1878-1931), 1931-1938 med sygeplejerske Signe Beck (1888-1938) og 1941-1963 med redaktør Paula Strelitz (1892-1963). Hjemmet var samlingssted for en række prominente personligheder, fx Niels og Harald Bohr, dr. phil. Ada Adler og rektorerne Hanne Adler, Hans Hartvig Møller og Helga Lund.

I 1919 fik Callisen en lille dreng i pleje, og hun viede hans opdragelse og uddannelse stor kærlighed og omhu. Under den tyske besættelse skjulte Callisen i en periode en jødisk veninde, og selvom hun flere gange blev afhørt af Gestapo på Dagmarhus, forstod hun hver gang at klare frisag.

Videnskabelig redelighed og ærlighed lå Callisen meget på sinde, og hun var blandt de 11 geologer, som i 1935 rejste en kraftig og dengang meget omtalt kritik af videnskabelige mangler i geologen Lauge Kochs grønlandsundersøgelser, som han bl.a. publicerede i bogen Geologie von Grönland fra 1935.

Publikationer
Denne liste over Callisens publikationer er taget fra Rosenkrantz' nekrolog.
 1907: En ny Teori for Agatdannelse, belyst med Eksperimenter med Gelatine. (Efter R. E. Liesegang: Die Entstehung der Achata. Centralbl. f. Mineralogie. Stutt-gart. 1910, 19.) Medd. dansk geol. Foren. 3, 631-33
 1913: Dr. phil. K. J. V. Steenstrup. 7.9.1842-6.5.1913. Akademisk Ugeblad. 1913, p. 56
 1914: Tenformede Tungspatkrystaller ("Pseudo-Gaylussit" og "Pseudo-Pirssonit") i Alunskiferen. Medd. dansk geol. Foren. 4, 245-58. Dansk Geologisk Forening, Årsskrift for 1971 [1972], 127
 1917: Flokit. En ny Zeolith fra Island. Meddr dansk geol. Foren. 5(9), 6 pp.
 1919: Petroleum. Naturens Verden 3, 97-118
 1919: Skiferolie. Naturens Verden 3, 385-94
 1920: Om Aluminium og dets Fremstilling, specielt af et norsk Raastof. Naturens Verden 4, 346-58
 1924: Petrografiske Undersøgelser af Jernslagger fra Jylland; p. 122 i Niels Nielsen: Studier over Jernproduktionen i Jylland. (Disputats, 190 pp.)
 1924: Anmeldelse af F. H. Hatch & R. H. Rastall: The Petrology of the Sedimentary Rocks ... Revised Edition (1923). Naturens Verden 8, 88-89
 1925: Anmeldelse af J. Coggin Brown: India's Mineral Wealth (1923). Naturens Verden 9, 91
 1926: Den grønlandske Meteorsten og andre Meteorer. Naturens Verden 10, 16-38
 1926: Meteorer og tellurisk Jern. Kultur og Videnskab 21, 72 p.
 1928: Grundfjeld (pp. 14-28) i "Oversigt over Danmarks Geologi". Udgivet af Victor Madsen. Danm. geol. Unders. række 5, 4
 1929: Petrographische Untersuchung einiger Gesteine von Nordgrdnland. Meddr Grønland. 71(4), 219-57
 1932: Beiträge zur Kenntnis des Granitgrundgebirges von Bornholm. Eine geologisch-petrographische Untersuchung. Disputats. København. 154 pp.
 1933: Karl Ludwig Giesecke (1761-1833). Naturens Verden 17, 125-33
 1933: Lidt om Færøerne og deres Kul. Naturens Verden 17, 415-30
 1933: Anmeldelse af S.A. Andersen: "Det danske Landskabs Historie". Kronik i Dagens Nyheder, 27. November 1933
 1934: Das Grundgebirge von Bornholm. Danm. geol. Unders., række 2, 50, 266 pp.
 1934: Beiträge zur Gliederung des Grundgebirges von Bornholm. Geol. Rundschau 25(4), 276-80. Berlin
 1935: Sammen med Bøggild, 0. B. og fl. ("de elleve"): Bemærkninger til Lauge Koch: Geologie von Grünland. 1935. Meddr dansk geol. Foren. 8, 483-96
 1935: Indlæg ved ekstraordinær Generalforsamling 9. December 1935 i dansk geol. Foren., angående Lauge Koch. Meddr dansk geol. Foren. 8, 561-576
 1940: Til Hr. Kaj Hansen: De bornholmske Kaolinforekomsters Oprindelse og Alder. Meddr dansk geol. Foren. 9, 642-43
 1941: Bemærkninger om Graniter fra England, Schweiz og Hongkong. I Harald Faber: On Sea Salt-Solutions in Microscopic Cavities in Granites. Danm. geol. Unders., Række 2, 67, 35-37
 1943: Igneous Rocks of the Ivigtut Region, Greenland. I: The Nepheline Syenites of the Grønne Dal-Ika Area. Meddr Grønland 131(8), 7-74
 1945: Til Mineralogisk Museums Historie. Kong Christian VIII og hans particulaire mineralogiske Cabinet. Meddr dansk geol. Foren. 10, 507-31.
 1952: Bemærkninger om Faldomstændigheder m. m., tilknyttet Garboe, Axel: Meteoritfaldet på Fyen i året 1654. Meddr dansk geol. Foren. 12, 293-95, 297
 1953: Kryoliten og dens ledsagemineraler. Tidsskriftet Grønland, 378-85
 1956: Fragmenter og spor af bjergarter ældre end graniten på Bornholm. Meddr dansk geol. Foren. 13(3), 158-73.
 1957: Hornblende with Pyroxene Core in the Rønne Granite, Bornholm. Meddr dansk geol. Foren. 13, 236-37
 1960: Sten i farver. Politikens forlag. 159 pp. med bidrag af Helge Gry
 1963: & Pauly, H.: The Aarhus meteorites. Mat. Fys. Medd. Dan. Vid. Selsk. 34(1), 25 pp.

Noter

Geologer fra Danmark
Mineraloger fra Danmark

Karen Callisen


Koronavirus kitova Beluga SW1 (Whale-CoV SW1) je gamakoronavirus sisavaca, RNK virus, otkriven sekvenciranjem genoma u jetri jednog preminulog beluga kita i prvi put opisan 2008. To je bio prvi opis kompletnog genoma koronavirusa pronađena u morskom sisavcu.

Kit rođen u zatočeništvu bio je mužjak i preminuo je u dobi od 13 godina nakon kratke bolesti. Ovu je bolest karakterizirala generalizirana plućna bolest i terminalno akutno zatajenje jetre. Jetra je pokazala patološke znakove, uključujući područja nekroze. Elektronska mikroskopija pokazala je mnogo okruglih virusnih čestica dimenzija oko 60–80 nm u citoplazmi jetre, ali nije bilo moguće potvrditi podudaraju li se s identificiranom RNA. Nije poznato je li beluga prirodni domaćin ovog virusa ili je li virus kitogen u kitovima. Ostali koronavirusi mogu uzrokovati jetrene patologije, ali nije bilo moguće potvrditi je li to bio slučaj ovdje.

Genetska analiza pokazala je, da se virus vrlo razlikuje, ali najbliži je skupini gamakoronavirusa. Naknadno je prijavljen usko srodni virus kod delfina, koji su obolijevali od bolesti grla, a autori su predložili da i jedno i drugo bude uključeno u isti soj koronavirus kitova.

Povezani članci
 Koronavirus
 Gamakoronavirus
 Coronaviridae

Izvori

Gammacoronavirus

Koronavirus bijelog kita SW1


Vital Achille Raoul Barré (January 29, 1874 – May 21, 1932) was a Canadian and American cartoonist, animator of the silent film era, and painter. Initially known as a political cartoonist, he originated the French Canadian comic strip, then crossed over into animated film and started his own studio, a pioneering effort. As a painter, he is considered an Impressionist, evoking atmosphere and light with visible, choppy strokes of paint, whose paintings are in the Musée national des beaux-arts du Québec.

Personal history and career
Barré was born in Montreal, Quebec, the only artistic child (out of twelve) of a wine merchants and importers.  He studied art at the Académie Julian, starting in 1896, and remained there for two years also known as a political cartoonist—he was a loud critic of the unjust trials of Captain Alfred Dreyfus. One of Barré's opponents in the war of words and cartoons was Émile Cohl, writing anonymously. On returning to Canada in 1898, he gave birth to the French Canadian comic strip. It was not until 1913 that Barré succeeded in syndicating a newspaper strip in the U.S—Noahzark Hotel, a Sunday strip which was distributed by the McClure Syndicate for 11 months. Barré elected not to take credit on the strip, but rather signed it VARB, his initials (Vitale Achille Raoul Barré).

Barré moved to New York City in the United States in 1903. In 1912, Barré saw an animated film that inspired him to go into the industry (perhaps Winsor McCay's "How a Mosquito Operates"). He picked Edison Studios to produce his cartoons and while visiting the studio, met Bill Nolan, a live-action shorts producer who became his business and artistic partner. The two worked together for a year putting out animated and live-action commercials for various companies (quite possibly the first ever use of animation for advertising). It was during this period that the two worked out a system for animating radically different from that practiced by anyone else at the time.

Various animators had come up with different methods to keep their drawings lined up, but none of them worked very well. Barré and Nolan's solution was to punch two holes at the bottom of all of their sheets and pass them through two pegs glued to the animation table.  This peg system is still in practice today. The system they used for animation, on the other hand, was a dead end precisely because it produced registration problems the peg system couldn't always fix. The basis of this "slash system" was to tear away the paper being drawn on to show the change underneath.  For example, if a character was to move his arm, the first drawing would consist of character and background, then the arm would be carefully torn out to reveal the next sheet down and a new arm was drawn on the new paper revealed. The slash system lasted through the 1920s at various studios before being replaced by Earl Hurd's cell system.

By 1914, Barré and Nolan felt confident enough to start their own studio, totally independent of Edison and dedicated 100% to animation. This Barré-Nolan Studio was probably the first of its kind (although Bray Productions also had a good claim to the title). The main title produced by the new studio was a series of inserts for the mostly live-action Animated Grouch Chaser series, distributed by Edison.

In 1916, William Randolph Hearst, multi-millionaire and newspaper magnate, started a rival animation studio called International Film Service and hired most of Barré's animators, including Bill Nolan, by paying them more money than Barré could provide. Barré was reduced to being a contractor for IFS, animating the series Phables. After seven cartoons, he quit.

Another man who had stood up to Hearst was Bud Fisher, who had the courts uphold his copyright ownership to his Mutt and Jeff comic strip, which had been printed by Hearst newspapers for nine years. Fisher had turned to independent animator Charles Bowers to turn his strip into a cartoon, but Bowers did not have the facilities to pull this off. Barré had the facilities, but not the men.  A partnership was born in the form of Barré-Bowers Studios situated in the Fordham section of The Bronx. Barré did what he could to improve the quality of the animation in his films, investing some of the profits into art classes for the animators (in anticipation of Walt Disney providing such training to his own employees during the 1930s).

Mutt and Jeff was a strong money-maker for Barré, Bowers, and Fisher, but Barré began to get tired of it all as the years passed, due to personality conflicts with both partners. Barré retired from animation in 1919, amid rumors of a nervous breakdown. He settled into his home in Glen Cove, Long Island, and started selling his oil paintings to the public, as well as some commercial poster work. In the meantime, the surviving partners had a falling out and by 1926 Mutt and Jeff was finished as a film animation property.

In 1925, Barré came to long for the world of animation again, as a replacement for Bill Nolan since he left for the Krazy Kat cartoons.  He got what he wanted with the position of "guest animator" for Pat Sullivan Productions working on Felix the Cat. The cartoons Barré created for Sullivan are considered the best he ever did, as well as the best Felix cartoons ever made (the chicken antagonist in such cartoons as "Felix Dines and Pines" and "The Oily Bird" was drawn entirely by Barré). Raoul Barré retired from animation the second time in 1927, this time on a high note. Barré spent the last few years of his life drawing oil paintings and political cartoons, while starting his own art school.

He died in Montreal on May 21, 1932, of cancer and was buried in the city's Notre Dame des Neiges Cemetery.

References

Bibliography
 Donald Crafton; Before Mickey: The Animated Film, 1898-1928; The University of Chicago Press;  (1982, 1993)
 Leonard Maltin; Of Mice and Magic: A History of American Animated Cartoons; Penguin Books;  (1980, 1987)
 Giannalberto Bendazzi (Anna Taraboletti-Segre, English translator); Cartoons: One Hundred Years of Cinema Animation; Indiana University Press;  (2001 reprint)
Christopher Finch, The Art of Walt Disney Published by Harry N. Abrams; 1973:

External links

 In Search of Raoul Barré (Barré l'introuvable), by André Martin. Short monograph in English and French.
 Biography of Raoul Barré (in French), by Michel  Viau: https://web.archive.org/web/20110515211358/http://www.bdquebec.qc.ca/auteurs/barre/rbarre.htm
 Biography on Lambiek Comiclopedia

1874 births
1932 deaths
American editorial cartoonists
Canadian editorial cartoonists
Canadian comics artists
American comics artists
Artists from Montreal
Artists from New York City
Film producers from Quebec
Canadian animated film producers
Film directors from Montreal
Film directors from New York City
Film producers from New York (state)
American animated film producers
Canadian animated film directors
Canadian alumni of the École des Beaux-Arts
Quebec comics
Canadian cinema pioneers
Burials at Notre Dame des Neiges Cemetery
Académie Julian alumni
19th-century Canadian painters
20th-century Canadian painters
Canadian landscape painters
Canadian Impressionist painters
Canadian expatriates in the United States

Raoul Barré


المجلس الوطني الألماني للسياحة  ويرمز له اختصاراً بـ (DZT)، هيئة متخصصة بتقديم الخدمات التسويقية لصناعة السياحة في ألمانيا، وهو يسعى إلى تعزيز الصورة الإيجابية لألمانيا كأفضل وجهة سياحية في العالم.

عمل المجلس الوطني الألماني للسياحة، وبالتعاون مع الحكومة الإتحادية الألمانية، طوال الستين عاماً الماضية، على زيادة حجم الحركة السياحية القادمة من خارج ألمانيا. كما يقوم المجلس ومنذ عام 1999م، بدفع عجلة السياحة الداخلية في البلاد إلى الأمام عن طريق إطلاق حملات ترويجية من شأنها أن ترفع أعداد السياح الذين يقضون عطلتهم في المدن والمقاطعات الألمانية ذات الثقافات المتعددة. وبغية تعزيز تواجد ألمانيا على خارطة سوق السياحة الخليجية الآخذة بالازدهار، افتتح المكتب الوطني الألماني للسياحة  ويرمز له اختصاراً بـ (GNTO)، أبوابه في الأول من سبتمبر 2004م، متخذاً من إمارة دبي في الإمارات العربية المتحدة مقراً له. ويعمل المكتب، الذي يعد أحد المكاتب التمثيلية للمجلس الوطني الألماني للسياحة في المنطقة، بصورة وثيقة مع أغلب الهيئات والشركات الناشطة في صناعة السياحة بألمانيا.

ألمانيـا، الوجهـة المفضّلـة للسياحة

يهدف المجلس الوطني الألماني للسياحة إلى تعزيز صورة ألمانيا كأفضل وجهة سياحية على مستوى العالم، وتقع على عاتقه مسؤولية وضع وتنفيذ مجموعة من الخطط التسويقية التي تفي بهذا الغرض. يرتبط المجلس الوطني الألماني للسياحة بعلاقات اقتصادية وثيقة مع كافة الجهات المعنية بصناعة السياحة في ألمانيا، ويمكن تلخيص أهدافه في عدة نقاط، منها: رفع أعداد الزائرين القادمين إلى ألمانيا؛ زيادة مصادر الدخل بالعملة الأجنبية؛ تعزيز الاقتصاد الألماني؛ وتعزيز صورة ألمانيا على أنها وجهة سياحية جذابة وبلد متعدد الثقافات. والمجلس الوطني الألماني للسياحة ممول من قِبل الوزارة الإتحادية للاقتصاد والتكنولوجيا، التي يرمز لها اختصاراً بـ (BMWi)، وذلك بموجب القرار الذي صادق عليه البرلمان الألماني (البوندستاغ).

وانطلاقاً من كونه منظمة خدمية عامة، يلتزم المجلس الوطني الألماني للسياحة باستثمار الموارد المتاحة بطريقة من شأنها أن تقلل من التكاليف الإدارية من جهة، وتعظيم عائدات التسويق من جهة أخرى. ويقوم المجلس بتطبيق ذلك عن طريق إقامة شراكات واتفاقيات تعاونية مع مزودي الخدمات السياحية في ألمانيا. إضافة لذلك، يقوم المجلس الوطني الألماني للسياحة بتسويق منتجات تستهدف عملاء وأسواق بعينها بدءاً بصناعة السياحة في ألمانيا وانتهاءً بالسياح المحليين والدوليين.

يدير المجلس الوطني الألماني للسياحة حملات مكثفة وأنشطة مبيعات متنوعة ضمن سعيه لتحقيق هدفين، وهما: تعزيز صورة ألمانيا الإيجابية كوجهة مفضلة للسياحة على المستويين المحلي العالمي، وترويج السياحة في داخل ألمانيا وإليها. كما يقوم بصياغة خطط إستراتيجية متوسطة الأمد لضمان تحقيق الأهداف المنصوص عليها في الميثاق، وتشمل:

•	إجراء بحوث تسويقية في كافة الأسواق التقليدية وأسواق النمو.

•	دمج التوجهات الكبرى للثقافة والصحة في خطوط الإنتاج العالمية.

•	المشاركة في الاستشارات والتصاميم الخاصة بالمنتجات التي تستهدف عملاء بعينهم، وذلك من خلال اعتماد نظام محدد لهذا الغرض.

•	استحداث أفكار تسويقية رئيسية من شأنها أن تعمل على ترسيخ صورة إيجابية عن ألمانيا في شتى أصقاع الأرض.

•	استهداف الأشخاص القادرين على إحداث تأثير مضاعف.

•	استقطاب شركات جديدة ضمن مجال تجارة السفر.

•	القيام بأنشطة إعلامية على المستوى العالمي.

•	التواصل مع فئة المستهلكين عبر مواقع الإنترنت الدولية وغيرها من وسائل الاتصال الشبكي وغير الشبكي.

•	تعزيز أفق التعاون مع وسائل الإعلام والمنظمات التجارية والسياحية.

•	المشاركة في التسويق الشبكي مع المنظمات الأوروبية الشريكة بغية تعزيز موقع أوروبا على خارطة السياحة العالمية.

مزيج تسويقي لترويج السياحة في ألمانيا

في إطار الجهود التي يبذلها لإنجاح الترويج السياحي في ألمانيا، يطبّق المجلس الوطني الألماني للسياحة عدد من أنشطة الاتصال، وتتضمن:

•	إجراء حملات إعلامية ودعائية مكثفة في داخل ألمانيا وخارجها، وبواقع 250 حدث إعلامي ودعائي، تقام سنوياً في جميع أرجاء العالم.

•	التواجد على شبكة الإنترنت من خلال الموقع [ http://www.germany-tourism.de]، مع تفعيل الروابط المؤدية إلى المواقع الخاصة بالشركاء والبالغ عددها 35 موقعاً والتي تتيح التصفح بـ 22 لغة.

•	وضع قاعدة بيانات خاصة بالأحداث التي يقيمها المجلس الوطني الألماني للسياحة، وبواقع أكثر من حدثين في ألمانيا، ويتم إدارته بالتعاون مع منظمات التسويق الإقليمية.

•	نشر إعلانات في وسائل الإعلام الدولية وذلك بغية تأمين شركاء لمزودي الخدمات السياحية.

•	التطوير والإنتاج المستمر لمواد إعلانية جديدة وذات موضوعات متخصصة (من قبيل البروشورات التجارية، البروشورات المتضمنة على صور ومنشورات وكتالوجات المنتج).

•	تعزيز افق التعاون مع وسائل الإعلام في داخل ألمانيا وخارجها.

•	دعم وتسويق المنتجات السياحية ذات الصلة والتي تستهدف شريحة وأقاليم بعينها.

المكاتب التمثيلية للمجلس الوطني الألماني للسياحة

ينضوي تحت لواء المجلس الوطني الألماني للسياحة 29 مكتباً تمثيلياً موزعاً في جميع أنحاء العالم، وهي مقسمة تبعاً للمناطق الجغرافية القابعة فيها، وتشمل: شمال غرب أوروبا، جنوب غرب أوروبا، شمال شرق أوروبا، جنوب شرق أوروبا، أمريكا/ إسرائيل وآسيا/ أستراليا.

تمتلك المكاتب التابعة للمجلس وكالات بيع وتسويق خاصة بها، في حين يتولى فريق الإدارة الإقليمي بتقديم خدمات المجلس الوطني الألماني للسياحة في الدول التي ليس لديه فيها أي تمثيل.

الشركـاء والرعاة الرسميون

يرتبط المجلس الوطني الألماني للسياحة بشراكات اقتصادية وإستراتيجية مع ما يقرب من 63 شركة ومؤسسة تنشط في القطاع السياحي في ألمانيا. وتضم قائمة الشركاء تشكيلة متنوعة من الشركات السياحية كالفنادق وشركات النقل والطيران، إلى جانب المؤسسات التسويقية والهيئات السياحية في بعض المدن الألمانية.

الشركات السياحية

•	Accor Hotellerie Deutschland GmbH

•	Air Berlin PLC & Co. Luftverkehrs KG

•	Amadeus Germany GmbH

•	ArabellaStarwood Hotels & Resorts

•	A-ROSA Management Resort GmbH

•	Autostadt GmbH

•	AVIS Autovermietung GmbH & Co. KG

•	Berliner Flughäfen – Flughafen Berlin Schönefeld GmbH

•	Best Western Hotels Deutschland GmbH

•	DB Deutsche Bahn AG (DB)

•	Deutsche Lufthansa AG (LH)

•	Deutsches Reisebüro GmbH (DER)

•	Deutsches Weininstitut GmbH

•	Europa-Park Freizeit- und Familienpark Mack KG

•	Europäische Reiseversicherung AG

•	Flughafen München GmbH

•	Fraport AG

•	HanseMerkur Reiseversicherung AG

•	Hertz Autovermietung GmbH

•	InterContinental Hotels Group plc

•	Köln-Düsseldorfer Deutsche Rheinschiffahrt AG

•	Land Fleesensee Tourismus Marketing GmbH

•	Lindner Hotels AG

•	Maritim Hotelgesellschaft mbH

•	Messe Berlin GmbH

•	Neue Dorint GmbH

•	NH Hoteles Deutschland GmbH

•	Premicon Line AG

•	REWE Touristik Gesellschaft mbH

•	Ringhotels e. V.

•	Sixt AG

•	Stage Entertainment Marketing & Sales GmbH

•	Steigenberger Hotels AG

•	Thomas Cook AG

•	TUI AG

•	Value Retail Management Germany GmbH

مؤسسات التسويق الإقليمية

•	Bayern Tourismus Marketing GmbH

•	Bremer Touristik-Zentrale Gesellschaft für Marketing und Service mbH

•	HA Hessen Agentur GmbH – Tourismus und Kongressmarketing

•	Hamburg Tourismus GmbH

• Investitions- und Marketinggesellschaft Sachsen-Anhalt mbH (IMG)

•	Tourismus N RW e. V.

•	Rheinland-Pfalz Tourismus GmbH

•	Thüringer Tourismus GmbH

•	Tourismus Marketing Gesellschaft Sachsen mbH (TMGS)

•	Tourismus-Agentur Schleswig-Holstein GmbH

•	TourismusMarketing Niedersachsen GmbH

•	Tourismus-Marketing GmbH Baden-Württemberg

•	Tourismus-Marketing Brandenburg GmbH

•	Tourismusverband Mecklenburg-Vorpommern e. V.

•	Tourismus Zentrale Saarland GmbH

الهيئات والمنظمات

• Allgemeiner Deutscher Fahrradclub e. V. (ADFC), German Cyclists' Federation

• Bundesverband der Deutschen Tourismuswirtschaft e. V. (BTW), Federal Association of the German Tourism Industry

• Deutscher Heilbäderverband e. V. (DHV), German Spa Association

• Deutscher Hotel- und Gaststätten-verband e. V. (DEHOGA), German Hotel and Restaurant Association

• Deutscher Industrie- und Handelskammertag e. V. (DIHK), German Chamber of Industry and Commerce

• Deutscher ReiseVerband e. V. (DRV), German Travel Association

• Deutscher Tourismusverband e. V. (DTV), German Tourism Association

•	German Convention Bureau e. V. (GCB), German Convention Bureau

• Historic Highlights of Germany e. V. (HHOG)

• Hotelverband Deutschland e. V. (IHA), German International Hotel Association

•	Magic Cities Germany e. V. (MCG)

•	RDA-Internationaler Bustouristik Verband e. V., International Coach Tourism Federation

الجمعيات التسويقية

•	Historic Highlights of Germany

•	Magic Cities Germany

•	Deutsches Küstenland e.V. (German Coastal Association)

•	UNESCO-Welterbestätten Deutschland e.V

•	GCB - German Convention Bureau

الرعاة الرسميون

•	Arbeitsgemeinschaft Deutscher Schlösserverwaltungen

•	DMG Deutsche Marketing Gesellschaft mbH

•	Frankfurter Societäts-Druckerei GmbH

•	IPK International

•	Pacific Asia Travel Association (PATA)

•	Project M GmbH

مصادر

 المجلس الوطني الألماني للسياحة
 موقع زر ألمانيا

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي للمجلس الوطني الألماني للسياحة (باللغة الإنجليزية)

إطلاق نار على منظمات رياضية
السياحة في ألمانيا
منظمات أسست في 1948

المجلس الوطني الألماني للسياحة


Les soixantards (en , chestidessiatniki ; en , chistdessiatnyky ; littéralement « ceux des années 1960 ») sont une génération de l'intelligentsia soviétique dont la plupart des membres, nés entre 1925 et 1945, font leurs premiers pas dans les sphères culturelles et politiques de l'URSS à la fin des années 1950 et 1960 à la suite du . Leur vision du monde est marquée par les années de purges staliniennes, qui ont affecté les familles de nombre d'entre eux, et la Seconde Guerre mondiale, durant laquelle beaucoup ont combattu au front.

Les soixantards se distinguent par leurs opinions libérales et anti-totalitaires, ainsi que leur romantisme qui trouve des expressions vivantes dans la musique et les arts visuels. Bien que la plupart des soixantards croient aux idéaux communistes, ils se caractérisent par une forte déception vis-à-vis du régime de Staline et de sa répression des libertés fondamentales.

Un grand nombre de soixantards sont des intellectuels, qui se répartissent grossièrement en deux catégories : les « physiciens »  et les « lyriques » . La culture des  (auteurs-compositeurs-interprètes), la poésie, la désillusion politique et l'amour des voyages de camping dans les régions les plus éloignées de l'Union soviétique sont quelques-unes des tendances et occupations associées aux soixantards.

Après le début des politiques de perestroïka et de glasnost (fin des années 1980 - début des années 1990), le terme « soixantards » a également été utilisé pour désigner les représentants de la nouvelle génération d'élites communistes dont les opinions politiques se sont formées à la fin des années 1950 et au début des années 1960. Il s'agit notamment des hommes politiques Mikhaïl Gorbatchev et Alexandre Iakovlev, des philosophes Alexandre Zinoviev, Merab Mamardashvili et Iouri Levada, des politologues  et , ou encore des journalistes Vitali Korotitch,  et Sergueï Zalyguine, entre autres.

Les soixantards présentent certains parallèles avec la nouvelle gauche et les mouvements hippies occidentaux, même s'ils sont plutôt à rapprocher de la , plus intellectuelle.

Soixantards ukrainiens
Les soixantards de RSS d'Ukraine se démarquent par leur défense de la langue et de la culture nationales, outre celle de la liberté de création artistique.

Les membres les plus célèbres du mouvement sont les écrivains Ivan Dratch, Valéri Chevtchouk, Mykola Vinhranovsky, , , Borys Oliynyk, , , , Lina Kostenko, Valéri Chevtchouk et Yevhen Houtsalo, les peintres Alla Horska,  et , les critiques littéraires , Yevhen Sverstiouk, les réalisateurs Lès Taniouk, Sergueï Paradjanov et Youri Illienko, les critiques d'art  et , ou encore les traducteurs  et , Lyoubov Pantchenko pour la mode.

Les soixantards s'opposent au dogmatisme officiel, professent la liberté d'expression créative, le pluralisme culturel et la priorité des valeurs universelles sur celles de classe. Ils sont largement influencés par la culture humaniste occidentale, les traditions de la Renaissance fusillée et la culture ukrainienne de la fin du  et du début du .

Les activités culturelles (officieuses) des soixantards comprennent des lectures littéraires et des expositions d'art, des soirées à la mémoire d'artistes réprimés et des représentations théâtrales. Ils rédigent également des pétitions pour la défense de la culture ukrainienne. Le Club de la jeunesse créative « Contemporain » (créé en 1959-60) à Kiev, et le club « Perce-neige » (1962) à Lviv, deviennent des centres de culture nationale alternative. Les soixantards revivifient les traditions de l'intelligentsia pré-révolutionnaire classique, qui aspirait à une indépendance morale et politique de l'Ukraine au service de la société civile et du peuple.

Ces activités culturelles suscitent le mécontentement des autorités. Les soixantards tendent à s'affranchir des limites artistiques et idéologiques officielles : à partir de fin 1962, une forte pression est donc exercée sur l'intelligentsia non conformiste pour qu'elle se conforme aux exigences du pouvoir. Les soixantards sont interdits de publication et se voient accusés de « formalisme », d'« inaction » et de « nationalisme bourgeois ». En réponse, les idées des soixantards commencent à circuler par samizdat.

Confrontés à une résistance farouche de l'appareil du parti, certains des soixantards transigent avec le pouvoir, tandis que d'autres deviennent des dissidents politiques, des membres du mouvement des droits de l'homme et des opposants déclarés au régime.

Références

Annexes

Bibliographie
 .

Articles connexes
 Culture de l'Union soviétique
 Génération silencieuse

Liens externes

 https://day.kyiv.ua/en/article/personality/sixtiers-looking-past-and-future

Culture soviétique
Société soviétique
Démographie en Union soviétique

Soixantards


El río Gorgolhttp://www.nationsencyclopedia.com/Africa/Mauritania-AGRICULTURE.html es un río africano que discurre por el sur de Mauritania. El río se forma por la confluencia de los ríos Gorgol Negro (de 194 km de longitud) y el Gorgol Blanco (de 345 km). El Gorgol se une al río Senegal en Kaédi.

La cuenca del río Gorgol ocupa unos 21.000 km². Los principales afluentes del Gorgol Negro y el Gorgol Blanco nacen en la zona montañosa del norte de la región de Assaba, a unos 600 m de altitud. El Gorgol Negro sigue la cadena montañosa Wa Wa (100-170 m de altitud) por su lado oriental, el Gorgol Negro sigue hacia el sur por el lado occidental. Ambos confluyen en el embalse de Foum Gleita, donde el Gorgol Negro aporta un caudal de 343 millones de m³ anuales, mientras que el Gorgol Blanco aporta unos 87 millones de m³. El embalse está situado a unos 100 km de la desembocadura del río en Kaédi.

El objetivo de la presa es controlar las inundaciones y proporcionar agua para regadío y potable para las poblaciones de los alrededores. El paisaje de ambas cuencas es un desierto rocoso aguas arriba del embalse. Las lluvias se dan únicamente en junio, julio y agosto, del orden de 250-300 mm anuales, y cada siete años suele haber una crecida importante que inunda gran parte de las tierras bajas. Han sido importantes las de 1994, 1999, 2007 y 2009.

La cuenca del río juega un importante papel en la economía de Mauritania facilitado por la inversión en la década de 1970. El gobierno de Mauritania inició un plan de desarrollo de riego por el valle del río Gorgol en 1975, el proyecto aumentaría las tierras de cultivo en más de 3.600 hectáreas (9.000 acres). Este proyecto iba a ser seguido por otras presas que en conjunto sumarían 30.000 hectáreas (74.100 acres) para la producción de alimentos.

En 2013 se pone en marcha un proyecto para llevar agua potable desde la presa de Foum Gleita a 200 localidades de los wilayas o provincias de Brakna, Gorgol y Assaba, con la instalación de una depuradora junto al embalse, en el monte Wawa.

Ese mismo año se pone en marcha un proyecto para el cultivo de 12.000 ha de caña azúcar por debajo del embalse de Foun Gleita que iría acompañado de la construcción de una refinería capaz de producir 160.000 t de azúcar blanco.

Véase también
 Geografía de Mauritania
 Geografía de África

Referencias

Mise en valeur de la vallée du Gorgol, Mauritanie : conclusions et recommandations du projet, Organisation des Nations unies pour l'alimentation et l'agriculture, Éditeur FAO, Rome, 1975, 49 p.
Jean-Louis Boutillier et al., La Moyenne vallée du Sénégal : étude socio-économique, Presses universitaires de France, Paris, 1962, 368 p.

Enlaces externos
Información sobre el río

Afluentes del río Senegal
Ríos de Mauritania

Río Gorgol


Roberto Calvi (13 Nisan 1920 - 17 Haziran 1982), Vatikan'a yakınlığından dolayı basınca "Tanrı'nın Bankacısı" olarak adlandırılan bir İtalyan'dır.

Başkanı olduğu ve İtalya'nın en büyük özel bankalarından olan Banco Ambrosiano'nin 700 milyon ile 1.5 milyar dolar arasında verecekle batmasından sonra İtalya'dan kaçmak zorunda kaldı. Paranın çoğunluğunun Vatikan bankası, Istituto per le Opere Religiose (Dinsel İşler Kurumu - IOR) aracılığıyla hortumlandığı ortaya çıktı.

Daha sonra Haziran 1982'de Londra'da (masonlarca önemli olduğu söylenen) Blackfriars köprüsünün altında asılı olarak bulundu. Roberto Calvi, Licio Gelli'nin gizli mason locası P2 locasının yandaşlarından biriydi. İngiliz polisi çelişen kanıtlara karşın olayı önceleri bir kendini öldürme olayı olarak ele aldı. 1992'deki bir soruşturma ise, Calvi'nin öldürülmüş olduğuna karar verdi.

Birleşik Krallık'ta bunlar olurken, 1997 yılında, Roma savcılığı bir Sicilya mafyasının bir üyesi ile bir iş adamının Calvi'nin öldürülmesinde suçlu olduklarına karar verdi.

İngiliz polisi, 2003'ün Eylül ayında olayı adam öldürme soruşturması olarak yeniden açtı. Bunun sonucunda 18 Nisan 2005'te, Londra savcılığı mafya ile ilgisi olduğu söylenen dört kişiyi öldürme savıyla suçladı. Bu kişiler; Flavio Carboni, Giuseppe "Pippo" Calo, Ernesto Diotallevi ve Roberto Calvi'nin eski sevgilisi Manuela Kleinzig'dir.

5 Ekim 2005'te Calvi'nin öldürülmesine karışmakla suçlanan beş kişinin yargılanmasına Roma'da başlandı. Yukarıdakilere ek olarak Calvi'nin sürücüsü Silvano Vittor da suçlananlar arasındadır.

Roberto Calvi'nin kuşkulu ölümü, 2001 yılında "I banchieri di Dio - Il caso Calvi" adıyla filme çekildikten başka, "Baba" filmin üçüncü bölümünde de kullanıldı.

1920 doğumlular
1982 yılında ölenler
İtalyan bankacılar
Propaganda Due üyeleri

Roberto Calvi


El pelícano pardo de las Galápagos (Pelecanus occidentalis urinator) es una subespecie del pelícano pardo (Pelecanus occidentalis), un ave perteneciente a la familia de los pelícanos (Pelecanidae) que habita, con varias subespecies, en las costas de América desde el sur de los Estados Unidos hasta Brasil. Esta subespecie es endémica del archipiélago de las islas Galápagos, ubicado en el océano Pacífico.

Características

Es un ave oscura y pesada. Los sexos son similares en el color del plumaje; ambos cuentan con un largo de unos 104 cm. La característica más llamativa es que tiene suspendida de la mitad inferior de su pico una enorme bolsa de piel desnuda, de una capacidad de unos once litros, dos o tres veces mayor que su propio estómago. Esta bolsa la emplea para pescar, dejando que el agua se drene por los bordes antes de tragar los peces. Estos no los lleva en la bolsa; lo hace en la garganta o en el esófago. También la bolsa desplegada le permite enfriar su sangre bajo un intenso calor.

Durante la época reproductiva, la cabeza es blanca con un lavado de color amarillo pálido en la corona y una cresta nucal castaña; el largo pico gris ostenta un tinte rosáceo; el cuello dorsal, todo el resto del dorso, la rabadilla y la cola están veteados de gris y pardo oscuro; el pecho y el vientre son de color marrón negruzco; los ojos son de color amarillo pálido y la piel a su alrededor es rojiza; las patas y pies son de color negro, con membrana interdigital, la cual une los cuatro dedos.

Fuera de la época de reproducción toda la cabeza y el cuello es blanco, y el pico gris.

Los inmaduros tienen el cuello pardo y las partes inferiores blancas.

Medidas

Estas son las medidas lineales en mm:

 Ala, longitud promedio:
 Machos: 561 (oscilan entre 552 y 570)
 Hembras:  527 (oscilan entre 516 y 546)

 Culmen, longitud promedio:
 Machos: 361 (oscilan entre 340 y 379)
 Hembras: 329 (oscilan entre 307 y 372)

 Cola, longitud promedio:
 Machos: 140 (oscilan entre 130 y 148)
 Hembras: 137 (oscilan entre 129 y 145)

 Tarso, longitud promedio:
 Machos: 85 (oscilan entre 82 y 89)
 Hembras: 80  (oscilan entre 77 y 85)

Distribución

Esta subespecie es endémica del archipiélago de las islas Galápagos, ubicado en pleno océano Pacífico a 972 km de la costa de la República del Ecuador, en donde habita una subespecie similar, el pelícano pardo del Pacífico (Pelecanus occidentalis murphyi).

Alimentación

Este pelícano se alimenta sobre todo de pescado, que captura en las aguas marinas cercanas a la costa, pues rara vez se lo ve extraviado lejos de ellas. Para capturar los peces utiliza su enorme bolsa a modo de red, dejando que el agua se drene por los bordes antes de tragar la pesca así obtenida. También emplea otra técnica: se zambulle desde alturas de hasta diez m. No se sumerge buceando más allá de la profundidad alcanzada por el impulso de la zambullida. Acude a los botes pesqueros en busca de desperdicios y desechos, además de emplearlos como sitios de descanso.

A pesar de que un adulto requiere por lo menos 1,7 kg de pescado al día, se ha demostrado que no compiten con los humanos dedicados a la pesca comercial o deportiva, ya que no comen especies de peces de la misma calidad que los que alimentan a los humanos.

Reproducción

Nidifica en colonias. Emplazan los nidos sobre árboles, arbustos o en el suelo. Los situados en los árboles están hechos de juncos, pastos, paja y ramas. Los nidos ubicados en el suelo están forrados con plumas y poseen un borde de tierra construida por encima del nivel del suelo. Los machos seleccionan los sitios de anidación y realizan un despliegue visual para atraer a una hembra. Una vez que la pareja se forma, la comunicación entre ellos es mínima. El mayor porcentaje de nidos se forman durante marzo y abril. La hembra pone dos o tres huevos de un color blanco tiza, de un peso de 63,5 gramos en promedio. La incubación se prolonga entre 28 y 30 días. Los nidos en el suelo son abandonados por las crías 35 días después de la eclosión; los nidos posicionados en las copas de los árboles son abandonados entre 63 y 88 días después de la eclosión, para emprender su primer vuelo. La edad de madurez sexual o reproductiva, en machos es de 730 días, y en hembras es de 365 días.

El peso de los adultos es de 3116 gramos en promedio. Estudios sugieren que en promedio solo el 30 % de los ejemplares sobreviven al primer año de vida, y menos del 2 % viven más de diez años. La longevidad máxima es de 43 años.

Galería

Véase también

 Pelícano peruano
 Islas Galápagos
 Aves endémicas de las islas Galápagos

Referencias

Enlaces externos

Pelecanidae
Aves endémicas de las islas Galápagos
Animales descritos en 1945

Pelecanus occidentalis urinator


As operações Gaiola e Silêncio foram medidas de controle e repressão política tomadas em Minas Gerais durante o golpe de Estado no Brasil em 1964 para garantir a retaguarda dos movimentos militares para fora do estado, a Operação Popeye. A Operação Gaiola consistiu essencialmente na prisão dos inimigos políticos, e a Silêncio, no controle das comunicações e da saída de informações do estado. Sob as ordens dos generais Olímpio Mourão Filho, comandante da 4ª Região Militar/Divisão de Infantaria (4ª RM/DI), e seu subordinado Carlos Luís Guedes, foram conduzidas pelo Exército Brasileiro, Polícia Militar de Minas Gerais e outras forças policiais no estado. Elas foram planejadas com antecedência e, ao menos em parte, iniciadas em 30 de março, antes do início da revolta no dia seguinte para depor o presidente João Goulart.

A Operação Gaiola impediu uma possível reação de partidários do presidente, tendo como alvos integrantes do Partido Trabalhista Brasileiro e dos movimentos sindical e estudantil, entre outros. Em outros setores da sociedade mineira o golpe de Estado teve apoio. A Operação Silêncio, através da censura da imprensa e controle dos meios de comunicação (telegramas, telefonemas, rádio, televisão, etc.) e da entrada e saída no estado, mantinha o sigilo dos demais movimentos antes da proclamação aberta da revolta.

Policiais ocuparam os pontos estratégicos no estado e tiveram presença pública ostensiva. Outras medidas internas foram tomadas como parte do golpe, como a requisição de veículos, controle sobre os estoques de combustíveis e alistamento de voluntários para o combate previsto. Em 2 de abril o governo federal já estava deposto e a Operação Popeye atingia o Rio de Janeiro. Outros estados tiveram seus equivalentes à Operação Gaiola, com numerosas prisões como parte do golpe de Estado.

Significância
Desde 1963 o general Mourão Filho, comandante da 4ª RM/DI, em Juiz de Fora, o general Guedes, em Belo Horizonte, e o governador mineiro Magalhães Pinto conspiraram para iniciar uma revolta contra o governo do presidente João Goulart, através da Operação Popeye — ofensivas militares a Brasília e ao Rio de Janeiro pelos Destacamentos Caicó e Tiradentes. Todas as três foram planejadas com antecedência. Antes disso, quando conspirava na 2ª Região Militar, em São Paulo, Mourão já pensava numa iteração anterior da Operação Popeye, com uma ofensiva ao Rio de Janeiro. Ela seria acompanhada pela mesma ideia das operações Gaiola e Silêncio — "Organizar a defesa das cidades e dos pontos sensíveis para evitar sabotagens. Ocupação de todos os sindicatos e prisão imediata de todos os líderes comunistas e sindicais. Interdição da rodovia no sentido São Paulo-Rio. Censura rigorosa dos telefones. Pôr em atividade as guerrilhas (...) Partida o mais cedo possível, cerca de 7 horas da noite, e avançar até onde possível, no mínimo até Barra do Piraí."

Era crucial manter a ordem interna e evitar qualquer manifestação em favor do governo Goulart, o que coube à Polícia Militar, auxiliada pelos tiros-de-guerra do Exército. Assim, a Operação Gaiola, com uma série de prisões, garantia a retaguarda da Operação Popeye. Eram alvos, nas palavras à imprensa do chefe do Estado-Maior da Polícia Militar, "todos os elementos suspeitos de ligações com o comunismo e outros grupos subversivos e que já vinham sendo monitorados pela polícia".

Da mesma forma, os meios de comunicação eram estratégicos e a Operação Silêncio, mantendo-os sob controle, era forma de evitar o vazamento das articulações, subsidiando o golpe. Conforme John W. F. Dulles, a Operação Silêncio enquadrava-se no esforço de passar a impressão de que a situação no estado era normal, e portanto, a operação concluiu quando a rebelião foi proclamada abertamente, às 17:00 de 31 de março. Pela manhã ela ainda era desmentida.

Nos últimos dias de março os conspiradores mineiros correram vários riscos de ter seus preparativos descobertos: a reunião da cúpula no movimentado aeroporto de Juiz de Fora em 28 de março, os grandes deslocamentos da Polícia Militar e as proclamações de Magalhães Pinto e Guedes em Belo Horizonte em 30 de março. O governador divulgou um manifesto, e o general, declarou-se rebelado a seus oficiais. Mourão Filho criticou a indiscrição da reunião e dos atos de seus companheiros, pois se descobertos antes da hora, poderiam ser todos esmagados pelo dispositivo militar governista.

A Operação Popeye foi acionada em 31 de março, atingindo a Guanabara, com o fim da resistência legalista, em 2 de abril. Em Belo Horizonte a Operação Gaiola começou ainda na tarde de 30 de março. Em Juiz de Fora alguns presos políticos foram detidos também nesse dia, como Misael Cardoso Teixeira, diretor regional dos Correios, cuja prisão na manhã enquadrava-se também na Operação Silêncio. A requisição de combustível começou em 30 de março. Há divergência nas fontes sobre as duas operações terem começado em 30 ou 31 de março.

Medidas semelhantes foram tomadas em outros lugares, como prisões em massa em São Paulo, o Nordeste, Mato Grosso e, após a derrota do governo federal, no Rio de Janeiro, onde houve perseguição a sindicalistas, trabalhistas e estudantes. Alguns sindicatos e a redação do Ultima Hora, jornal favorável ao presidente, foram depredados, e várias rádios foram ocupadas.

Operação Gaiola

A Operação Gaiola, nas palavras de Guedes, consistia na "detenção dos elementos que se achavam ligados ao processo de subversão nas áreas sindicais, estudantis, ou que fossem suspeitos de simples agitação", e incluía também a ocupação das sedes de sindicatos e partidos políticos. Foi conduzida em Belo Horizonte pelas Polícias Militar e Civil, a Guarda Civil e a 2ª Seção do Estado-Maior da Infantaria Divisionária da 4ª DI. A lei marcial, incluindo a pena de morte, estava em vigor. No dia 31, 50 líderes esquerdistas e sindicais foram presos, entre eles o Deputado Sinval Bambirra e o presidente e secretário do Comando Estadual dos Trabalhadores, Antônio Faria Lopes. Em protesto, o secretário do Trabalho renunciou.

Militares também podiam ser presos se recusassem as ordens, não participando do golpe. Assim ocorreu com subtenentes e sargentos no 11º Regimento de Infantaria (RI), em São João Del Rei. Após a liberação alguns foram transferidos à fronteira em Mato Grosso. O destino dos militares recusantes era variado. No 10º RI o comandante, coronel Calvão, não quis participar e simplesmente recebeu férias, sendo substituído no comando. Mourão ordenou alguns outros oficiais recalcitrantes "que se recolhessem às suas casas e esperassem o fim dos acontecimentos, não intervindo nem atrapalhando". Na Escola de Sargentos das Armas em Três Corações, a punição para a neutralidade do comandante foi ser mandado embora no final de abril com mais oito oficiais. Para Mourão, ele era amigo de Goulart e seu argumento de que era uma Escola não passava de desculpa.

Em Juiz de Fora os alvos já estavam previamente fichados e foram levados a instalações do Exército. Doze líderes sindicais foram presos, e as manifestações de rua estavam vedadas. A presença sindical era forte, com um dos líderes sindicalistas, Clodesmidt Riani, sendo deputado estadual. Ele foi preso e posteriormente cassado, mas não no dia do golpe, pois estava no Rio de Janeiro. Quatro vereadores do Partido Trabalhista Brasileiro (PTB), mesmo do presidente, foram presos, três deles antes mesmo das sessões de 31 de março. Todos eram ligados a Riani e aos sindicalistas. A maior parte da Câmara Municipal apoiava o golpe. Após seu retorno a Juiz de Fora mais tarde em abril, Mourão Filho aumentou a pressão e os vereadores presos foram cassados. Em 5 de abril foram presos o diretor da Faculdade de Direito e um dos catedráticos.

Posteriormente, com a saída do 10º RI e 2º Batalhão da PMMG para a Operação Popeye, a segurança de Juiz de Fora recaiu à 4ª Companhia de Polícia do Exército, com apenas 76 homens. Ela era comandada por Carlos Henrique, filho de Guedes, que posteriormente atribuiu a manutenção da ordem na cidade, apesar da pequena força deixada para esse fim, ao "apoio maciço da população". O golpe foi apoiado na cidade por setores como as "classes produtoras" e a Igreja Católica. Mourão Filho foi ovacionado na prefeitura por numerosos habitantes, enquanto outros estavam presos ou detidos.

Após as detenções, os presos seguiam a outras localidades para seus depoimentos e julgamentos. Nos dias após o golpe, presos foram levados em caminhões do interior de Minas Gerais ao DOPS ou ao CPOR de Belo Horizonte, onde foram interrogados, alguns violentamente. Alguns seguiam à Base Aérea de Lagoa Santa. No caso de Juiz de Fora, o primeiro grupo de prisioneiros políticos tinha dez pessoas, passando pela Delegacia de Polícia Civil e o quartel da 4ª RM/DI antes de seguirem a Belo Horizonte. Documentos do DOPS indicam 38 presos políticos na cidade em abril.

Operação Silêncio
Todas as ligações telefônicas entre o Rio e Belo Horizonte passavam por Juiz de Fora, podendo ser cortadas. Foram ocupados o Departamento dos Correios e Telégrafos (DCT), a Central Telefônica Brasileira (CTB), jornais, emissoras de rádio e de televisão. Nessas ocupações, foram feitas algumas prisões em Juiz de Fora. Todas as mídias estavam sob censura.

Em Juiz de Fora um programa na Rádio Sociedade em 31 de março teve seu script cortado onde relatava os eventos militares e policiais da véspera. A Polícia Federal determinava o que podia ser publicado. Nas prisões de Clodesmidt Riani e Misael Cardoso, os repórteres não puderam conversar com os presos, apenas fotografando. A imprensa juizforana, especialmente através dos filiais dos Diários Associados, era forte. Ela fez oposição à administração de Goulart e apoiou o golpe de Estado e a ditadura subsequente. O manifesto de Mourão Filho foi transmitido pela rádio direto do QG da 4ª RM/DI. Houve assim dupla censura, conduzida também pela direção do Diário Mercantil e Diário da Tarde sobre os redatores.

A entrada no estado era permitida, mas não a saída. Barreiras policiais foram postas nas divisas estaduais e nos principais eixos rodoviários e ferroviários, como as entradas e saídas de Belo Horizonte e os viadutos das Almas e da Mutuca.  Repórteres do Ultima Hora, conseguiram visitar Juiz de Fora vindos do Rio de Janeiro.

Ocupações e logística
A guarda ostensiva ou velada dos pontos estratégicos é também citada como parte da Operação Silêncio. As estações de mídia e sindicatos ocupados constavam em levantamentos preparados com antecedência. Neles estavam todos os pontos estratégicos do estado, incluindo também postos de combustível, casas de armas, prédios públicos e bancos. Dois mil homens patrulhavam as ruas de Belo Horizonte. Pelo estado policiais ocupavam bancos, prédios públicos, represas, centrais de abastecimento de água e casas de armas e munições. Atenção especial era dada às zonas industriais. No início da manhã, policiais armados de fuzil-metralhadoras e granadas de mão ocuparam a Estação Rodoviária de Belo Horizonte, que já tinha despachado 120 ônibus ao interior, e suspenderam as viagens interestaduais e intermunicipais. Passagens foram devolvidas, e os ônibus que chegavam eram apropriados. 108 ônibus foram requisitados, participando de deslocamentos militares ao interior.

Postos de gasolina estavam ocupados, e o combustível, em posse dos militares. Em Juiz de Fora, trinta caminhões de gasolina que vinham do Rio a Belo Horizonte foram apreendidos. O secretário da Agricultura avaliou que o estado tinha alimentos para um conflito de 100 dias. Como havia previsão de até dois meses de luta, às 10:00 da manhã foi aberto o voluntariado em Belo Horizonte. Dez mil jovens apresentaram-se. Os corpos voluntários incluíam o Exército Civil, o Batalhão Popular Ruralista e outros. Receberiam armas e uniformes. Também foram arregimentados médicos e enfermeiras para atender aos feridos em combate.

Outros usos
Em outros momentos históricos brasileiros, a "operação gaiola" também é usada para denominar prisões em massa.

Referências

Citações

Fontes
Livros

Artigos e trabalhos acadêmicos

Jornais

Outros

1964 na política do Brasil
Golpe de Estado no Brasil em 1964

Operações Gaiola e Silêncio


Seyyit Nezir (18 Nisan 1950, Çorlu) Türk şair, yayıncı ve öğretmen.

Yaşam
Asıl adı Muammer Akça.  Bazı yazılarında asıl adını, yanı sıra Hasan Ali Mızrap imzasını kullandı. İlkokulu İstanbul Sümer, Çorlu Aziz Günden ve Atatürk ilkokullarında okudu. Kepirtepe İlköğretmen Okulu'nu bitirince girdiği Eğitim Enstitüsü Türkçe bölümünü Bursa ve Trabzon'da tamamladı (1971). Mardin, İstanbul ve Van'da iki ayrı dönem (1971-1983 / 1994-1998) ortaokul ve liselerle Atatürk Eğitim Enstitüsü'nde Türkçe ve Edebiyat  öğretmenliği yaptı. Şimdi yayıncılıkla uğraşıyor. İlk  şiirleri 1968'de Yelken'de çıktı, daha sonra birçok dergide yayımlandı. Kendisi de birçok dergi yönetti. Yazko Edebiyat'ın yazı kurulunda (1982) ve Yazko Yönetim Kurulu'nda yer aldı. De Yayınevi'ni Memet Fuat'tan devralarak Düşün dergisini çıkardı (1984). Ekim 1985'te Broy Yayınevi'ni kurdu, Broy (1985) ve Şairin Atölyesi (1993) dergilerini çıkardı. 1988'de Broy dergisinde Veysel Çolak, Tuğrul Keskin, Hüseyin Haydar, Metin Cengiz ile birlikte Yenibütün hareketini başlattı (Broy, Ocak 1988). Broy dergisinde yayımlanan "Yenibütün Manifestosu", "edebiyatımızın 1980'lerdeki parçalanmasına bir direnç oluşturmayı amaçladı. Eski dergisini (Kasım 2001-Ekim 2005) yayımladı; dergi, yayınevinin kuruluşunun yirminci yılında eskiBROY adını aldı (s: 49)... Tarık Dursun K., Dağları Öylecene kitabındaki şiirler üstüne şunları yazdı: "Kuşkusuz daha önceleri de vardı Seyyit Nezir. Niye farkına varmamışım şiirinin peki? Okur, hele şiirsever okur, arayıcı bulucu olmalı. İyi şiiri, iyi şairi arayıp bulmak zordur ülkemizde, herkes şiir yazıyor, herkes şiir söylüyor. Hamurumuzda, geleneğimizde var bu. (...) Ölçülü biçili, tartılı şiir diye bir şey varsa eğer, işte o ölçülü biçili, tartılı şiire örnek. Duyarlılığı, içeriği, kelimeleri seçişiyle onları bir bir yerlerine oturtuşu, yüklediği anlam zenginliği (hamallığı değil), bir geçmiş zaman deyiş ustalığına uzanışı, yanı sıra bunu şiirine özümsetme çabası ilginç." (Eleştiri Dergisi, 1985)  Seyyit Nezir, Israrla ile 1977 Lions Şiir Başarı Ödülü'nü, daha sonra İzleri Var adlı şiir kitabının bir bölümünü oluşturan Hayırlı Acılar adlı dosya ile 1982 Ömer Faruk Toprak Şiir Başarı Ödülü'nü kazandı (1982'den beri yarışmalara ürün göndermiyor). Halen Broy Yayınevi'ni yönetiyor ve Aydınlık gazetesinde Yüklem, gazetenin Kitap Eki'nde Arakablo başlığıyla edebiyat üstüne makaleler yazıyor. 30 Ekim 2013'ten beri Cemal Süreya Kültür Sanat Derneği başkanlığını yürüten şair, Haziran 2016 - Mart 2018 arasında Aydınlık Kültür Sanat sayfasını yönetti; ayrıca Kasım 2014'ten beri Üvercinka Dergisi'nin yayın yönetmenliğini sürdürüyor (Üvercinka, Kasım 2014).
Gerçek adı Muammer Akça olup öğretmenlikten ayrılmadır. Türk şiirine özellikle 12 eylül askeri darbesi sonrası çıkardıkları Broy Şiir Dergisi sayesinde birçok yeni şair kazandırmıştır. Türk şiirinde Yenibütüncü Şiir adıyla bilinen manifestoyu yayınlayan grubun önderlerindendir (Broy Şiir Dergisi, Ocak 1988).
Yazko Edebiyat, Düşün, Broy, Şairin Atölyesi ve Papirüs dergilerinin yazı kurullarında görev almıştır. Halen 'Eski' isimli şiir dergisinin genel yayın yönetmenidir.

Eserleri

Şiirler
 Şili Duyarlığı (1976),
 Sancıyor Sözlerim,
 Israrla (1977),
 Bütün Yarınlarda (1978),
 Dağları Öylecene (1981),
 İzleri Var (1983),
 İnsanın Beyaz Kokusunda (1988), * Bana bir Senaryo Yaz Dediydin:
 Mesela Papalina (1993),
 Mor ve Gülistan (1998).
 Hikmet Altınkaynak,
 Türk Edebiyatında Yazarlar ve Şairler Sözlüğü, (edebiyat sözlüğü, 2. bas. 2008, Doğan Yayıncılık),
 Seyyit Nezir maddesi (Öz yaşamı ve yapıtları).

Kaynakça

1950 doğumlular
Tekirdağ doğumlular
20. yüzyıl Türk şairleri
21. yüzyıl Türk şairleri

Seyyit Nezir


An Pentarrhaphis annua in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Richard Swallen. An Pentarrhaphis annua in nahilalakip ha genus nga Pentarrhaphis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pentarrhaphis

Pentarrhaphis annua


Mubarak Awad is a Palestinian-American psychologist and an advocate of nonviolent resistance.

Early life and move to the United States
Awad, a Palestinian Christian (a member of the Greek Orthodox Church), was born in 1943 in Jerusalem when it was under the British Mandate. When Awad was five years old, his father was killed during the 1948 Arab–Israeli War and he became a refugee in the Old City of Jerusalem. His mother was a pacifist and argued against revenge. He was given the right to Israeli citizenship in 1967 when East Jerusalem was annexed by Israel after the Six-Day War but refused and kept his Jordanian citizenship.

Mennonite and Quaker missionaries influenced Awad's views in his youth. In the 1960s he moved to the United States to study at the Mennonite Bluffton University and received a BA in social work and sociology. He went on to obtain an MS in education from Saint Francis University and a PhD in psychology from the International Graduate School of Saint Louis University.

He was granted U.S. citizenship in 1978 and settled in a small town in Ohio.

Career

National Youth Advocate Program
Awad was the founder and former president of the National Youth Advocate Program (NYAP) in the United States. The organization developed from the Ohio Youth Advocate Program (OYAP) established by Awad in 1978 with support from the Ohio Youth Commission (now the Department of Youth Services), the state department responsible for finding placements for "at risk" youth referred to the state from county juvenile courts.

As an offshoot of NYAP, he later founded and directed Youth Advocate Program International, headquartered in Washington, DC. According to the website, "The Youth Advocate Program International, Inc. (YAP International) is a 501(c)(3) non-profit organization. It established its headquarters and advocacy center in Washington, DC in 1996. YAP International's mission is to promote and protect the rights and well-being of the world's youth, giving particular attention to children victimized by conflict, exploitation, and state and personal violence."

Palestinian Centre for the Study of Nonviolence

In 1983 Awad returned to Jerusalem and established the Palestinian Centre for the Study of Nonviolence. Before the intifada, Awad published papers and lectured on nonviolence as a technique for resisting the Israeli occupation. He wrote that nonviolence could be used as a means of resistance.  The Centre also sponsored a number of nonviolent actions during the early months on the first intifada. Among the tactics employed was the planting of olive trees on proposed Israeli settlements, asking people not to pay taxes and encouraging people to eat and drink Palestinian products. In the Middle East he is often referred to as the Arab Gandhi due to the similarity between his teachings of the power of nonviolence and those of Mahatma Gandhi in India during the British Raj. He believed these tactics could be used to resist the Israeli military occupation.  He also drew upon the methodologies of Gene Sharp's trilogy, The Politics of Non-Violence. Using this knowledge and his experience, Awad prepared his own "12-page blueprint for passive resistance in the territories," eventually published in the Journal of Palestine Studies. He has translated into Arabic the teachings of Mohatma Gandhi and Martin Luther King. In 1998 Holy Land Trust (HLT) was established  out of PCSN and The Journey of the Magi (JOM) by Sami Awad, Mubarak Awad's nephew.

Deportation by Israel
In 1987, Awad attempted to renew the residency permit he had been issued in 1967. His application was declined and he was ordered to leave the country when his tourist visa expired. Awad claimed, with strong support from U.S. consular officials, that under international conventions Israel did not have the right to expel him from his place of birth and he refused to leave. The Israeli government stayed the deportation order mainly at the insistence of the U.S. In May 1988, Prime Minister Yitzhak Shamir ordered Awad arrested and expelled. Officials charged that Awad broke Israeli law by inciting "civil uprising" and helping to write leaflets that advocated civil disobedience that were distributed by the leadership of the First Intifada. No evidence was provided to support the charge and Awad appealed the decision to the Supreme Court. The court ruled that he had forfeited his right to residence status in Israel when he became a U.S. citizen and he was deported in June 1988. U.S. Secretary of State George Shultz's appeal to Shamir to revoke the deportation order was declined. Ian Lustick, professor of political science at the University of Pennsylvania, cited the ruling in Awad's case as one of a number of examples that he argues demonstrate that "[t]here has never been an official act that has declared expanded East Jerusalem as having been annexed by the State of Israel."

Criticism
Critics argue that Awad advocated violence under the guise of calling it civil disobedience. In a 1984 article for the Journal of Palestine Studies, Awad stated, "for the Palestinians living in the West Bank and Gaza the most effective strategy is nonviolence. This does not apply to the Palestinians living outside. Nor is it a rejection of the concept of armed struggle. This is nothing short of war." Awad called to "block roads, prevent communications, cut electricity, telephone, and water lines, prevent the movement of equipment, and in other ways obstruct the government." The article speaks openly about throwing stones. Awad's article called for a campaign of harassment against Israelis and for "psychological warfare" to "demoralize" the population. He also called for "the destruction of Israeli fences and power lines," according to Time Magazine.

Awad has called for Israel to be replaced with Palestine. In a Jerusalem speech to Palestinian students he said "the PLO wants the entire Palestine and I agree. Palestine for me is the Galilee, Akko, Ashdod, everything. This is Palestine for me." Dr. Shlomo Riskin, founding chief rabbi of the Israeli settlement of Efrat in the West Bank, called him "an articulate wolf in sheep`s clothing"  who "clearly represents a threat to the lives of Israeli citizens." Israeli diplomat Moshe Arad in a New York Times article decried Awad who he claimed took American citizenship, in accordance with immigration law, which required that he 'intends to reside permanently in the U.S. and then turned around and claimed to the Israeli Supreme Court that his intention was always to reside in Jerusalem. "Nonviolence as merely a convenient tactic... incitement and acts of violence - are these the watchwords of a man truly committed to peace and moderation? No. Western audiences do not hear these Awad views in English. But his local audiences hear them in Arabic," Arad said.

Nonviolence International
In 1989, Awad founded Nonviolence International, a non-governmental organization in Special Consultative Status with the United Nations Economic and Social Council. Nonviolence International's stated mission is to promote nonviolent action and seek to reduce the use of violence worldwide.

Academic career
Awad has taught at the American University in Washington, D.C. since the early 1990s. He is an Adjunct Professor in the School of International Service where he teaches classes in the theories and methods of nonviolence.

See also
 Palestinian Christians
 List of peace activists

Notes

Citations

Sources

Publications

External links
 Photograph of Mubarak Awad
 Nonviolence in the Middle East: A Talk with Mubarak Awad
 Nonviolence International
 Non-Violent Resistance: A Strategy for the Occupied Territories
 The Missing Mahatma: Searching for a Gandhi or a Martin Luther King in the West Bank, by Gershom Gorenberg, Weekly Standard, 4/06/2009. Detailed history of Palestinian nonviolence, including interview with Mubarak Awad and discussion of his role, by an Israeli historian.

1943 births
American University faculty and staff
American activists
American people of Palestinian descent
Eastern Orthodox Christians from Palestine
Living people
Nonviolence advocates
People from Jerusalem

Mubarak Awad


Harry James Souttar (Aberdeen, 22 de outubro de 1998) é um futebolista escocês naturalizado australiano que atua como zagueiro. Atualmente joga pelo .

Infância e juventude
Souttar cresceu em Luthermuir e frequentou a Escola Primária Luthermuir e, posteriormente, a Mearns Academy em Laurencekirk. Jogou no Brechin City Boys Club e foi contratado pelo Celtic antes de ingressar na academia do Dundee United em julho de 2013. Seu irmão mais velho, John, também é jogador de futebol profissional e joga no Rangers, além de representar a seleção da Escócia. A mãe deles, Heather, nasceu em Port Hedland, Austrália Ocidental, o que significava que os irmãos Souttar eram elegíveis para representar a Austrália ou a Escócia em nível internacional. Eles cresceram torcendo pelo Brechin City, onde seu pai, Jack, jogou na década de 1970.

Carreira no clube

Dundee United
Souttar jogou pela equipe de desenvolvimento do Dundee United, inclusive ao lado de seu irmão John em fevereiro de 2015. Após várias convocações e sendo  listado como substituto do time titular, Souttar assinou uma extensão de contrato em dezembro de 2015, vinculando-o ao Dundee United até maio de 2018. Ele fez sua estreia na equipe contra o Partick Thistle em uma partida da Premiership escocesa em 10 de maio de 2016 e marcou seu primeiro gol profissional contra o Kilmarnock quatro dias depois.

Stoke City
Apesar de um acordo para a transferência de Souttar para o Stoke City ter sido alcançado antes do final da janela de transferências em 31 de agosto, a conclusão foi adiada aguardando a aprovação da FIFA devido ao jogador ser menor de 18 anos. Ele se juntou oficialmente ao Stoke em 29 de setembro de 2016, assinando um contrato de três anos por um valor não revelado. Souttar fez sua estreia no Stoke em 23 de agosto de 2017, na vitória por 4 a 0 sobre o Rochdale na Copa da Liga Inglesa. Depois de assinar um novo contrato com o Stoke, Souttar assinou por empréstimo com o Ross County da Scottish Premiership, em 24 de janeiro de 2018, até o final da temporada. Ele jogou 13 vezes pelos Staggies, mas não conseguiu ajudá-los a evitar o rebaixamento para o Scottish Championship.

Em 30 de janeiro de 2019, Souttar foi emprestado ao Fleetwood Town da Football League One até o final da temporada 2018–19. Souttar jogou 11 vezes pelo Fleetwood, marcando uma vez contra o Accrington Stanley. Souttar voltou ao Fleetwood por empréstimo para a temporada 2019–20. Souttar jogou regularmente sob o comando de Joey Barton em 2019–20 e suas atuações lhe renderam o prêmio de Jovem Jogador do Mês da EFL em fevereiro de 2020. A temporada da League One terminou mais cedo devido à pandemia de COVID-19 e a tabela foi decidida por pontos por jogo, o que viu o Fleetwood se classificar para os play-offs em sexto lugar, onde enfrentou Wycombe Wanderers na qual perdeu por 6–3 no agregado.

Souttar fez sua estreia na liga pelo Stoke City em 26 de setembro de 2020, em uma vitória por 1 a 0 sobre o Preston North End, e foi eleito o melhor em campo. Devido a uma série de atuações excelentes, ele foi nomeado o Jogador do Mês do Stoke City em outubro. Souttar se estabeleceu como um membro importante da equipe de Michael O'Neill em 2020–21 e assinou um novo contrato de longo prazo com o clube em fevereiro de 2021. Ele marcou seu primeiro gol pelo Stoke na vitória por 2 a 0 sobre o Wycombe Wanderers em 6 de março de 2021. Souttar fez 43 aparições em 2020–21, com o Stoke terminando na 14ª posição na EFL Championship de 2020–21. Souttar começou a temporada 2021–22 em boa forma, tendo feito parte de uma defesa do Stoke que sofreu 19 gols em 17 jogos. Em novembro de 2021 sofreu uma lesão no ligamento cruzado anterior que lhe tirou de todo o resto da temporada enquanto jogava pela Austrália.

Carreira pela seleção
Souttar fez sua estreia pela seleção sub-17 da Escócia contra a Romênia em fevereiro de 2015. Em 6 de março de 2019, foi convocado para a seleção australiana sub-23.

Em 10 de outubro de 2019, Souttar decidiu defender a seleção australiana e aos 20 anos de idade fez a sua estreia pela equipe em uma partida válida pelas Eliminatórias da Copa do Mundo FIFA de 2022 contra o Nepal, na qual marcou duas vezes na vitória por 5-0; o quarto gol foi inicialmente registrado como um gol contra do Nepal, mas acabou sendo concedido a Souttar pela FIFA. Souttar marcaria mais dois gols pela Austrália na vitória por 7–1 contra Taipei Chinês em seu segundo jogo pela Austrália.

Com 1.98 metros, Souttar é o segundo jogador mais alto a representar toda a seleção australiana, atrás de Zeljko Kalac com 2.02 metros.

Ele foi convocado para a seleção australiana para a Copa do Mundo FIFA de 2022 em novembro de 2022. Souttar recebeu elogios significativos por suas atuações defensivas durante o torneio.

Ligações externas

Pessoas vivas
Nascidos em 1998
Futebolistas da Austrália
Futebolistas da Escócia
Australianos de ascendência escocesa
Futebolistas olímpicos da Austrália
Futebolistas do Dundee United Football Club
Futebolistas do Stoke City F.C.
Futebolistas do Leicester City F.C.
Jogadores da Seleção Australiana de Futebol
Futebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Jogadores da Copa do Mundo FIFA de 2022
Futebolistas do Fleetwood Town F.C.

Harry Souttar


عم بمزح معك هو أحد ألبومات المطربة نجوى كرم وصدر في 17 يوليو 2008 من إنتاج شركة روتانا وقد احتوى الألبوم على ثمان أغاني.

الأغاني
 الحلم الأبيض
 أمنت قلبي
 إنت الشمس
 عم بمزح معك
 كمل على روحي
 قتلنا الخوف
 تعا خبيك
 ما بخبي عليك

مراجع

ألبومات 2008
ألبومات نجوى كرم
موسيقى عربية

عم بمزح معك (ألبوم)


Armand Émile Jean Baptiste Kohl ou Koel, né le  à Paris où il est mort le , est un graveur sur bois et illustrateur français.

Biographie
Né en 1845 à Paris, Armand Kohl est l'élève de Falguière et de Laplaute. Il expose ses œuvres au Salon de Paris à partir de 1869 et reçoit une mention honorable en 1888.

Livres illustrés

 Voyages dans l'Amérique du Sud, Paris, 1883
 The Garden magazine, William Robinson
 The English Flower Garden, William Robinson, 1883
 The Garden that I Love, Alfred Austin, (Macmillan and Co. 1894)
 La Nouvelle Géographie universelle, la terre et les hommes, Élisée Reclus, 1875

Notes et références

Liens externes

Naissance en septembre 1845
Naissance dans l'ancien 12e arrondissement de Paris
Graveur français du XIXe siècle
Graveur français du XXe siècle
Graveur sur bois
Illustrateur français
Décès en octobre 1928
Décès dans le 12e arrondissement de Paris
Décès à 83 ans

Armand Kohl


Der Bunya Highway ist eine Fernverkehrsstraße im Südosten des australischen Bundesstaates Queensland. Er verbindet den Burnett Highway (A3) in Goomeri mit dem D'Aguilar Highway (S96) in Kingaroy und dem Warrego Highway (NA2) in Dalby.

Der als Staatsstraße 49 ausgezeichnete Highway stellt die Fortsetzung des Moonie Highway (S49) nach Nordosten, bzw. die Fortsetzung des Wide Bay Highway (S49) nach Südwesten dar. Er ist nach den Bunya Mountains und dem gleichnamigen Nationalpark bei Kumbia benannt. Diese wiederum erhielten ihren Namen von der dort häufig vorkommenden Queensland-Araukarie (Araucaria bidwilli), die auch Bunya-Bunya-Baum genannt wird.

2008 wurde die Kreuzung mit dem Burnett Highway umgebaut, damit der Verkehr Richtung Murgon leichter fließt.

Der höchste Punkt im Verlauf des Highways liegt auf 732 m, der niedrigste auf 258 m. Die maximale Steigung beträgt über 10 %.

Literatur
Steve Parish: Australian Touring Atlas. Steve Parish Publishing. Archerfield QLD 2007. ISBN 978-1-74193-232-4. S. 8 + 9

Einzelnachweise

Straße in Queensland
Straße in Australien und Ozeanien

Bunya Highway


Tihe /taɪki/ je hipotetski plinoviti div koji se možda nalazi u Sunčevu sustavu, odnosno u Oortovom oblaku. Postojanje ovog.planeta prvi je 1999. predložio astrofizičar John Matese Patrick Whitman i Daniel Whitmire sa Sveučilišta u Louisiani u Lafayette. Tvrdili su da se dokazi o postojanju Tihea mogu vidjeti u navodnoj neujednačenosti u učestalosti izvornih točaka dugoperiodičnih kometa. U novije vrijeme Matese i Whitmire ponovno su procijenili podatke o kometu i primijetili da će Tihe, ako postoji, biti prepoznatljiv u arhivi podataka prikupljenih s NASA-inim orbitalnim teleskopom Wide-field Infrared Survey Explorer (WISE). NASA je 2014. objavila da je WISE istraživanje odbacilo bilo koji objekt s Tiheovim karakteristikama, ukazujući da Tihekako ga pretpostavljaju Matese, Whitman i Whitmire ne postoji.

Povijest
Matese, Whitmire i njihov kolega Patrick Whitman prvi su put predložili postojanje ovog planeta 1999. godine na temelju promatranja orbita dugogodišnjih kometa. Većina astronoma slaže se da dugoperiodički kometi (oni s putanjama od više tisuća do više milijuna godina) imaju približno izotropnu raspodjelu; to jest, stižu nasumce iz svake točke na nebu. Budući da su kometi hlapljivi i s vremenom se raspršuju, astronomi sumnjaju da većinu svog postojanja moraju boraviti u sfernom oblaku udaljenom desetke tisuća AJ (poznat kao Oortov oblak). Međutim, Matese i Whitmire tvrdili su da su orbite kometa, umjesto da dolaze iz slučajnih točaka preko neba, skupljene u pojas nagnut ekliptici. Takva nakupina mogla bi se objasniti ako bi ih ometao nevidljivi objekt, makar velik poput Jupitera, možda smeđi patuljak, smješten u vanjskom dijelu Oortovog oblaka. Također su sugerirali da bi takav objekt mogao objasniti neobičnu orbitu transneptunskog objekta Sedna. Međutim, broj uzoraka Oortovih kometa bio je mala i rezultati nisu bili konačni.

Orbita
Whitmire i Matese nagađali su da će Tiheova orbita ležati na približno 500 puta većoj udaljenosti od Neptuna, oko 15,000 AJ (2200 milijardi km od Sunca, nešto manje od jedne četvrtine svjetlosne godine. To se nalazi unutar Oortovog oblaka, čija se granica procjenjuje na više od 50 000 AU. Orbitalni period bi bio oko 1,8 milijuna godina. Neuspjelo pretraživanje starijih podataka IRAS-a sugerira da je objekt od 5 masa Jupitera bi trebao imati udaljenost veću od 10 000 AU. Takav bi planet orbitirao u ravnini koja se razlikuje od ekliptike a vjerojatno bi bio u široko-binarnoj orbiti u vrijeme svog formiranja. Široki se binarni elementi mogu stvoriti hvatanjem tijekom otapanja izvornog otvorenog skupa zvijezde.

Masa

Godine 2011., Whitmire i Matese pretpostavljaju da bi hipotetski planet mogao imati do četiri puta veću masu od Jupitera i imati relativno visoku temperaturu od približno 200 K (-73°C; −100°F), zbog zaostale topline od njegovog stvaranja i Kelvin-Helmholtz-ovog zagrijavanja. Bio bi nedovoljno masivan za postizanje tlaka u središtu koji bi uzrokovao reakcije nuklearne fuzije u svojoj unutrašnjosti, procesu koji se događa u objektima iznad približno 13 masa Jupitera. Iako masivniji od Jupitera, Tihe bi bio otprilike Jupiterove veličine, jer degenerirani tlak uzrokuje da se masivni plinski divovi povećavaju samo u gustoći, a ne u veličini, u odnosu na njihovu masu.  Ako se Tihe nađe, očekivalo se da će ga naći do kraja 2013. godine i bit će samo 1-2 Jupiterove mase.

Podrijetlo imena
Tihe (τύχη, što na grčkom znači "sreća") bila je grčka božica sreće i blagostanja. Ime je odabrano kako bi se izbjegla zabuna s ranijom sličnom hipotezom da Sunce ima slabog pratioca po imenu Nemesis, čija gravitacija pokreće zalijetanje kometa u unutarnji Sunčev sustav, što dovodi do masovnih izumiranja na Zemlji. Tihe je bilo ime Nemesisine "dobre sestre". Ovo je ime za vanjski objekt iz oblaka Oort prvi put upotrijebio J. Davy Kirkpatrick iz Centra za infracrvenu obradu i analizu Kalifornijskog tehnološkog instituta.

Poveznice

 Kelvin–Helmholtzov mehanizam
 Nemesis (hipotetska zvijezda)
 Deveti planet
 Planet X (hipotetski planet)
 Vulkan (hipotetski planet)

Misija WISE
Svemirski teleskop Wide-field Infrared Survey Explorer (WISE) dovršio je infracrveno istraživanje na cijelom nebu koje uključuje područja na kojima Whitmire i Matese predviđaju da bi Tihe mogao biti pronađen. Dana 14. ožujka 2012. objavljen je katalog mjerenja WISE koji uključuje podatje iz prvog skeniranja cijelog neba. Drugo (AllWISE) istraživanje neba objavljeno je krajem 2013. Dana 7. ožujka 2014. NASA je izvijestila da je teleskop WISE isključio mogućnost postojanja objekta veličine Saturna do udaljenoati 10 000 AU, a objekta veličine Jupitera ili većeg do 26 000 AU (0,4 svjetlosne godine).

Bilješke

Izvori

Hipotetska tijela Sunčevog sustava
Trans-neptunska regija
Astronomske kontroverze

Tihe (hipotetski planet)


Marcus Pontius Laelianus Larcius Sabinus war ein römischer Senator, Politiker und Offizier. Er wurde wahrscheinlich noch in den letzten Jahren des 1. Jahrhunderts n. Chr. geboren und starb im Jahr 180 n. Chr. oder kurz davor.

Leben
Auf dem Trajansforum in Rom fand sich die Basis einer vom Senat auf Veranlassung Mark Aurels errichteten Ehrenstatue, auf deren Inschrift sein vollständiger Name wiedergegeben ist. Sein Vater war vielleicht Pontius Laelianus, der im so genannten Testamentum Dasumii vom Sommer des Jahres 108 bedacht wurde, das in der Calixtus-Katakombe in Rom entdeckt wurde. Nach Meinung des Althistorikers Géza Alföldy (1935–2011) könnte der Suffektkonsul des Jahres 153, Marcus Pontius Sabinus, ein jüngerer Bruder des Marcus Pontius Laelianus Larcius sein. Als Herkunftsort der beiden mutmaßte Alföldy das gallische Baeterrae, heute Béziers.

Der Cursus honorum des Marcus Pontius Laelianus Larcius Sabinus spannt sich von der Regierungszeit des Kaisers Hadrian (117–138) über die des Antoninus Pius (138–161) bis zu Mark Aurel (161–180). Er begann seine Laufbahn als quatuorvir viarum curandarum (Beamter für das Straßenwesen). Während seines ersten militärischen Kommandos als Militärtribun (tribunus laticlavius) der Legio VI Victrix wurde die Legion noch vor dem 17. Juli 122 aus dem niedergermanischen Vetera in das britannische Eburacum (York) verlegt. Der damalige niedergermanische Statthalter, Aulus Platorius Nepos, unter dem er seinen Dienst antrat, wurde zur selben Zeit Statthalter von Britannien. Nachdem Marcus Pontius Laelianus Larcius Sabinus seinen rund dreijährigen Militärdienst als Tribun beendet hatte, war er ungefähr 25 Jahre alt. Anschließend war er Quästor der römischen Provinz Gallia Narbonensis, Beamter ab actis senatus, Volkstribun als candidatus Hadrians, Prätor, Curator rei publicae der südgallischen Civitas Arausicensis (Orange) und um 140 Legat der Legio I Minervia, die in Bonn stationiert war.

141 wurde Marcus Pontius Laelianus Larcius Sabinus Statthalter der Provinz Pannonia inferior (Unterpannonien) und bezog in deren Hauptstadt Aquincum (Budapest) Quartier. Sein unmittelbare Amtsvorgänger war möglicherweise  Statilius Maximus, der nach Alföldy nicht mit Titus Statilius Maximus identisch ist. Nach neueren Überlegungen könnte auch Claudius Maximus (Suffektkonsul 142 oder 143) unmittelbarer Vorgänger des Pontius gewesen sein. Diplome, wie das vom 7. August 143 nennen Pontius Laelianus Larcius in Unterpannonien. Laut einer in Aquincum gefundenen, fragmentarisch erhaltenen Konstitution vom September/Oktober 145 war zu diesem Zeitpunkt bereits sein Nachfolger Quintus Fuficius Cornutus im Amt.

Im Anschluss an diese Statthalterschaft war Pontius Laelianus zusammen mit Quintus Mustius Priscus Suffektkonsul. Eine Grabinschrift aus Rom nennt die beiden als Amtsinhaber an einem 2. August – wie man lange Zeit glaubte im Jahr 144. Ein unpubliziertes Militärdiplom aus Arabia bewies jedoch zu Beginn des 21. Jahrhunderts, dass er dieses Amt erst 145 innegehabt hatte.

Auf einer Konstitution vom 19. Juli 146 ist Pontius Laelianus Larcius bereits Statthalter der Provinz Pannonia superior (Oberpannonien) mit Sitz in Carnuntum. Das Amt hatte er von seinem Vorgänger Statilius Hadrianus übernommen. Seine letzte bisher bekannte Nennung in dieser Funktion bezieht sich auf den 5. Juli 149, so dass sein Nachfolger, Claudius Maximus, auch noch in diesem Jahr die Statthalterschaft hätte übernehmen können. Anschließend wurde Marcus Pontius Laelianus Larcius Sabinus in derselben Funktion nach Antiochia am Orontes in Syrien versetzt. Dort trat er spätestens im August 150 sein Amt an. Ein auf dem Gebiet Palmyras entdeckter Cippus vom Dezember 153 belegt neben seinem Cursus honorem, dass er damals im Auftrag des Kaisers Antoninus Pius die fines regionis Palmyrenae – die Landesgrenzen – wiederhergestellt hatte.

Zusammen mit einer Reihe fähiger Offiziere wie dem Prätorianerpräfekten Titus Furius Victorinus und dem Kriegshelden Marcus Statius Priscus Licinius Italicus begleitete Marcus Pontius Laelianus Larcius nach der Beendigung seiner syrischen Statthalterschaft als comes (militärischer Begleiter) den kriegsunerfahrenen Mitkaiser Lucius Verus (161–169) auf dessen Feldzug gegen die Parther, der von 161 bis 166 dauerte. 163 hatte Verus seinen Hof in Antiochia am Orontes aufgeschlagen, im gleichen Jahr wurde Armenien zurückerobert. Als Disziplinoffizier stellte Pontius Laelianus Larcius in dieser Zeit die Zucht und Ordnung der Armee sicher. Letztendlich fand der Feldzug am 12. Oktober 166 mit einem großen Triumphzug in Rom seinen offiziellen Abschluss und Marcus Pontius Laelianus Larcius Sabinus erhielt von Mark Aurel und Lucius Verus verschiedene militärische Auszeichnungen.

Während seines nächsten Einsatzes in dem von 166 bis 167 dauernden germanischen Krieg der beiden Kaiser war er erneut comes und behielt diesen Titel auch noch 175. Damals erhielt Mark Aurel die in der Ehreninschrift genannten Beinamen Germanicus Sarmaticus. Marcus Pontius Laelianus Larcius Sabinus, der auch Mitglied verschiedener Priesterschaften war (Pontifex, Sodalis für den vergöttlichten Verus, Fetialis) ist im Jahr 180 oder kurz davor gestorben.

Marcus Pontius Laelianus, ein Sohn des Pontius Laelianus Larcius Sabinus, wurde 163 ordentlicher Konsul und 166/167 Statthalter der Provinz Moesia inferior (Niedermösien).

Siehe auch
 Liste der römischen Konsuln
 Liste der Statthalter von Pannonia inferior
 Liste der Statthalter von Pannonia superior

Weblinks

Einzelnachweise

Militärperson (Römische Kaiserzeit)
Statthalter (Pannonia inferior)
Statthalter (Pannonia superior)
Militärtribun (Legio VI Victrix)
Geboren im 1. oder 2. Jahrhundert
Gestorben im 2. Jahrhundert
Mann
Pontifex


نساء للشتاء هو فيلم كوميديا درامية سوري-مصري-لبناني صدر سنة 1974، أخرجه سمير الغصيني وكتب حوارَه وقصّته محسن سمراني. ترأس إبراهيم شامات طاقم التصوير السينمائي وشارك في الفيلم العديد من الممثلين المصريين والسوريين واللبنانيين كنيللي في دور (سهير) ومحمد جمال في دور (نبيل)، رفيق سبيعي بدور (أبو صياح) إضافة إلى محمود جبر بدور (محمود) وعدّة ممثلين آخرين.

القصة
يقرّر أبو صِياح السفر إلى بيروت من أجل البحث عن فرصة للتجارة، ويلتقي هناك مع فريق عمل فيلم سينمائي فيقع في غرام إحدى ممثلات الطاقم (سهير) التي تطمع أن تكون بطلة الفيلم مما يدفعه إلى إنتاج الفيلم تحقيقاً لرغبة حبيبته رغم افتقاره لأيّ خبرة بهذا الصنف من العمل فتنتبه الفتاة إلى نواياه الطيبة وتطلب منه التوقف عن مخططاته الوهمية والعودة إلى أسرته.

طاقم التمثيل
 نيللي في دور سهير
 محمد جمال في دور نبيل
 محمود جبر في دور محمود
 نبيلة النابلسي في دور بدرية (ميمي)
 ماجد أفيوني في دور الدكتور
 رفيق السبيعي في دور أبو صياح
 صالح الحايك
 سوزى خيري
 محمد خير حلواني
 أبو فهمي
 هدى شعراوي

روابط خارجية

مراجع

أفلام تقع أحداثها في لبنان
أفلام مصورة في سوريا
أفلام سورية إنتاج سنة 1974

نساء للشتاء


Nocturne, op. 27 este un set de două piese solo de pian compuse de Frédéric Chopin. Piesele au fost compuse în 1836  și publicate în 1837. Ambele nocturne din acest opus sunt dedicate contesei d'Appony.

Această publicație a marcat trecerea de la tripletele nocturnelor la perechi contrastante.

David Dubal consideră că piesele sunt "mai bine descrise ca balade în miniatură".  Blair Johnson afirmă că aceste două nocturne sunt "două dintre cele mai puternice și cele mai renumite nocturne pe care Chopin le-a scris vreodată" și că aceste nocturne sunt "practic nerecunoscute" față de tradiția lui John Field .

Nocturna în C-sharp minor, Op. 27 Nr. 1

Nocturna în C-sharp minor este marcat inițial Larghetto și este în 4/4. Se trece la più mosso (mai multă mișcare) în măsura 29. piesa se întoarce la ritmul inițial în măsura 84 și se termină într-un adagio începând cu măsura 99. Piesa este de 101 măsuri și scrisă în formă ternară cu coda ; se introduce tema principală, urmată de o temă secundară și o repetare a primului.

Deschiderea se alternează între major și minor și folosește arpegii, care se găsesc și în alte nocturne, în stânga. Sună a "grilaj morbid și intenționat".  James Friskin a remarcat că piesa necesită o "extindere neobișnuit de largă a mâinii stângi" la început și a numit piesa "fină și tragică". James Huneker a comentat că piesa este "o capodoperă"  , indicând "melodia morbidă și persistentă" a mâinii stângi.  Pentru David Dubal, più mosso are o "putere neliniștită și vehementă",ca o lucrare de-a lui Beethoven din cauza naturii agitate a acestei secțiuni.  Coda "îi reamintește ascultătorului cumplititatea inepuizabilă a lui Chopin", conform lui Dubal  , în timp ce Huneker îl numește "un climat surprinzător urmat de soare", înainte de a reveni la tema de deschidere.

În teatru
Primul duet al baletului În noapte de Jerome Robbins (1970) a fost coregrafia acestei piese.

Extrase

Nocturna în D-flat major, Op. 27, Nr. 2

Nocturna în D-flat major este marcat inițial ca Lento sostenuto și este în 6/8. Se compune din două strofe, repetate în variații din ce în ce mai complexe. Piesa este de 77 de măsuri lungime.

Blair Johnston numește cadența principală , aproape de sfârșitul piesei, "unul dintre momentele cele mai glorioase din întregul proces al lui Chopin".  Johnston numește, de asemenea, piesa "unul dintre cele mai grațioase eseuri ale lui [Chopin] în practicile ornamentale de fioritură ".  Huneker afirmă că piesa "conține într-adevăr doar un singur subiect și este un cântec al verilor dulci de două suflete, căci înțelesul este evident în dualitatea vocii".  El susține de asemenea că piesa este "cea mai interesantă din punct de vedere armonic".  Friskin afirmă că piesa conține "ritmuri și greșeli sparte care necesită o atingere delicată de mână".

Piesa, ocazional, a fost prezentă în cultura populară, cum ar fi în 1977 filmul Spionul care m-a iubit , filmul rusesc din 1998 Bărbierul din Siberia , iar webcomic-ul Saturday Morning Breakfast Cereal.

Referințe

Compoziții de Frédéric Chopin

Nocturne, Op. 27 (Chopin)


KTNN este o stație radio AM (undă medie) în limba Navajo, care emite la 660 AM de la Window Rock, Arizona, sediul guvernului Națiunii Navajo. Acesta transmite muzică și audio tribale Navajo din dansuri ceremoniale Navajo (powwow) și muzică autohtonă, precum și muzică country și bluegrass în engleză. Cele mai multe dintre anunțurile sale sunt bilingve și de difuzare în Navajo și engleză.

În momentul în care stația ,,a intrat în aer" în 1986, a afirmat că este ultima stație permisă să intre în aer cu o putere completă de 50.000 de wați pe frecvența clară a canalului unei alte stații; cu toate acestea, alte stații au fost permise de atunci.

Noaptea, stația folosește o antenă direcțională pentru a proteja, așa cum cer regulile FCC, semnalul WFAN la New York City, deoarece WFAN este o stație de clasă A (fostă clasă IA) care emite pe 660 kHz și KTNN este clasa B (fostă clasă II-A).

Vezi și

 Lista posturilor de radio din Arizona

Referințe

Legături externe

 KTNNOnline.com — Site-ul oficial

Mass Media Navajo
Radio Nativ American
Posturi de radio americane
1986 în Statele Unite ale Americii

KTNN


البلاطة خرسانية عنصر إنشائي يتواجد في أغلب الأبنية الحديثة وغالبا ما تصب البلاطة بشكل أفقي ويمكن إنشائها بشكل مائل أو عدة أشكال وذلك حسب التصميم.

 نوع البلاطة الخرسانية يتبع نوع الخرسانة المستخدمة. فإذا استخدمنا خرسانة مسبقة الإجهاد تكون البلاطة مسبقة الإجهاد.

السماكة
تختلف سماكة البلاطة الخرسانية بختلاف أماكن استخدامها وبختلاف نوعها.
 تتراوح سماكة البلاطة الخرسانية بين 10 - 50 سم في البلاطات المستخدمة لإنشاء الأرضيات والسطوح.
 يمكن أن تزيد سماكة البلاطة عن 50 سم في حالة بلاطة الأساس ويطلق عليها اسم الحصيرة.
 يستفاد من سماكة البلاطة في إخفاء التمديدات الصحية والكهربائية في بعض الأبنية.

القوالب

يتطلب صب البلاطة الخرسانية قالب يحتوي هذه البلاطة في حالتها المائعة.وهنالك أنواع عديدة من القوالب
 القوالب الخشبية حيث يصنع القالب من الخشب هو أول الأنواع المستخدمة في صنع القوالب ولا يزال مستخدما إلى الآن.
 القوالب المعدنية
 قوالب اللدائن الصلبة
 في حالة البلاطة المسبقة الصنع لا يتم استخدام القوالب حيث يتم تركيب البلاطة في الموقع مباشرة.

التأثير الحراري
الحرارة هي من أهم العوامل المؤثرة في البلاطة الخرسانية. لذلك يتم عمل عدة أمور لتلافي هذا التأثير منها:
 إنشاء طبقة عازلة فوق وتحت البلاطة الخرسانية.
 إنشاء فواصل تمدد في مسافات محددة.
 تدعيم البلاطة الخراسانية بحديد التسليح.
 البلاد التي تتميز بدرجات حرارة مرتفعة يتم سكب الخرسانة في الأوقات الباردة نسيباً.

التصميم

يتبع تصميم البلاطة الخرسانية التصميم العام للمبنى، وهنالك عدة طرق لتصميم البلاطة الخرسانية

 البلاطة الخرسانية
عند استخدام خرسانة بدون حديد التسليح تقسم البلاطة الخرسانية عل شكل مضلعات
 البلاطة الخرسانية المسلحة
ونميز في هذه الحالة نوعين
 بلاطة معصبة باتجاه واحد. أي محور واحد
 بلاطة معصبة باتجاهين. ذات محورين

انظر أيضاً

 خرسانة
 قوالب البلاطة الخرسانية

مراجع

خرسانة
عناصر معمارية

بلاطة خرسانية


Screaming Trees var bandarísk hljómsveit sem stofnuð var í smábænum Ellensburg, Washington-fylki, árið  1984. Sveitin er ein af þeim sem kennd er við gruggbylgjuna (grunge). Hljómsveitin hóf ferilinn sem táningar en gáfu út fyrstu plötuna á stórri útgáfu árið 1991. Ári síðar kom út vinsælasta plata þeirra, Sweet Oblivion. Lagið Nearly Lost You naut nokkurra vinsælda.

Hljómsveitin lagði upp laupana árið 2000 en söngvarinn Mark Lanegan var farinn að einbeita sér meira að sólóferli og samskipti innan sveitarinnar voru erfið. Afrakstur síðustu upptaka sveitarinnar komu út árið 2011.

Síðar vann Lanegan líka með Queens of the Stone Age en Josh Homme gítarleikari sveitarinnar var stuttan tíma með Screaming Trees. Trommarinn Barett Martin vann m.a. með R.E.M.. Connor-bræðurnir voru í smærri böndum og sólóverkefnum.

Meðlimir
Mark Lanegan – Söngur (1984–2000; dó 2022)
Gary Lee Conner – Gítar, bakraddir (1984–2000)
Van Conner – Bass, bakraddir (1984–2000; dó 2023)
Mark Pickerel – Trommur (1984–1991)
Barrett Martin – Trommur, bakraddir (1991–2000)
Josh Homme – Gítar (1996–1998)

Tónleikameðlimir
Donna Dresch – bass (1988, 1991)
Sean Hollister – drums (1991)
Dan Peters – drums (1991)

Breiðskífur
Other Worlds (1985)
Clairvoyance (1986)
Even If and Especially When (1987)
Invisible Lantern (1988)
Buzz Factory (1989)
Change Has Come (1989)
Uncle Anesthesia (1991)
Sweet Oblivion (1992)
Dust (1996)
Last Words: The Final Recordings (2011)

Lagt niður 2000
Bandarískar rokkhljómsveitir

Screaming Trees


Berlusconismo é um termo usado na mídia ocidental e por alguns analistas italianos para descrever as posições políticas do ex-primeiro-ministro Silvio Berlusconi. Em geral, o berlusconismo poderia ser reassumido como uma mistura de conservadorismo, populismo, liberismo e anticomunismo.

Outros observadores o descrevem como mais um movimento populista movido pela personalidade, onde "um empresário bilionário e personalidade da televisão" promete usar suas habilidades únicas para "representar os interesses das pessoas comuns" contra o establishment político; e onde os "escândalos, investigações e julgamentos" que o seguem são descartados por sua base de apoiadores apaixonadamente leais como evidência de que ele é "a pessoa mais perseguida" da história.

Origens e características
O termo "Berlusconismo" surgiu na década de 1980, caracterizado por uma conotação fortemente positiva como sinônimo do "otimismo empreendedor" da época, definido como um espírito empreendedor que não desanima diante das dificuldades, com confiança em ser capaz de resolver problemas. No entanto, a partir do século XXI e em consequência da crescente identificação de Berlusconi como uma figura primordialmente política, o significado atribuído mudou no contexto da linguagem jornalística e política.

De acordo com a definição italiana dada pelo vocabulário online do Encyclopedia Institute, berlusconismo tem uma ampla gama de significados, todos tendo sua origem na figura de Berlusconi e no movimento político por ele inspirado: o substantivo refere-se não apenas ao "movimento de pensamento", mas também ao "fenómeno social"  e mesmo ao fenómeno "do costume" vinculado à sua figura empresarial e política. O termo berlusconismo também é usado para se referir a uma certa visão laissez-faire defendida por ele, não apenas da economia e dos mercados, mas também com referência à mesma política.

Segundo seus adversários políticos e rivais empresariais, o berlusconismo é apenas uma forma de populismo demagógico, comparável ao fascismo, ressaltando o fato de Berlusconi ter declarado sua admiração por Benito Mussolini, ainda que tenha criticado as leis raciais fascistas e a aliança com a Alemanha Nazista, referindo-se a si mesmo como pró-Israel. Em 2013, ele voltou a chamar Mussolini de um bom líder cujo maior erro foi se inscrever para exterminar os judeus. Em vez disso, seus partidários comparam o berlusconismo ao gaullismo francês e o peronismo argentino.

Posições políticas
Berlusconi definiu a si mesmo e, por extensão, o berlusconismo como moderado, liberal e pró-livre comércio (liberismo), mas também foi frequentemente descrito como populista ou líder conservador. O Berlusconismo também é descrito como liberal-conservador, ou conservador-liberal, mas às vezes é associado ao populismo de direita. Após sua renúncia em 2011, Berlusconi tornou-se cada vez mais cético e ele frequentemente criticava a chanceler alemã, Angela Merkel.

Uma característica das táticas de liderança de Berlusconi é usar o partido como um meio de ganhar poder (com o partido descrito como um "partido leve" por causa de sua falta de uma estrutura interna complexa). Isso é decididamente comparável às táticas políticas usadas por Charles de Gaulle na França. Outra característica de grande importância é a ênfase em uma "revolução liberal", divulgada e sintetizada pelo "Contrato com os italianos" de 2001.  A esses pilares soma-se um forte reformismo, principalmente da forma do Estado italiano e a Constituição" uma cláusula de barreira mais elevada, a abolição do Senado, a redução pela metade do tamanho da Câmara dos Deputados, a abolição das províncias e a reforma do judiciário, com separação das carreiras entre magistrados e responsabilidade civil dos magistrados, de Berlusconi considerado imparcial. Berlusconi declarou-se perseguido pelo judiciário, tendo passado por 34 processos, acusando-o de ser manipulado pela esquerda política e comparando-se a Enzo Tortora como vítima de um erro judiciário. Mais recentemente, Berlusconi declarou-se a favor de uniões civis.

Comparações com outros líderes
Vários escritores e comentaristas políticos consideram o sucesso político de Berlusconi um precedente para a eleição de 2016 do magnata do setor imobiliário Donald Trump como o 45º presidente dos Estados Unidos, com a maioria observando o período de primeiro-ministro criticado de Berlusconi e portanto, fazendo a comparação em consternação. Roger Cohen, do The New York Times, argumentou: "Amplamente ridicularizado, sem parar de escrever sobre, há muito tempo ileso por sua evidente misoginia e diversas dificuldades legais, Berlusconi provou ser um político de Teflon. [...] Ninguém que conheça Berlusconi e tenha assistido à ascensão e ascensão de Donald Trump pode deixar de ser atingido pelos paralelos".

No The Daily Beast, Barbie Latza Nadeau escreveu: "Se os americanos estão se perguntando como seria uma presidência de Trump, eles só precisam olhar para os restos traumatizados da Itália depois que Berlusconi fez o que queria".

Os oponentes criticaram a consolidação de Nabil Karoui no cenário da mídia tunisiana e as intenções de suas atividades de caridade, muitas vezes referindo-se a ele como o "Berlusconi tunisiano". Outros proprietários de mídia de massa como Cem Uzan ou Pavol Rusko foram comparados a ele.

Silvio Berlusconi
Ideologias políticas epônimas
Populismo
Conservadorismo na Itália

Berlusconismo


Commune de plein exercice je u Francuskoj općina Prekomorske Francuske gdje organizacija, djelovanje i atributi su usporedivi s onima iz metropolitanske Francuske.

Pojavile su se u kolonijalno doba, stvaranjem općina Saint-Pierre i Miquelona (danas Miquelon-Langlade) u Svetom Petru i Mikelonu dekretom od 13. svibnja 1872. i onog općina Saint-Louisa i Goréea u Senegalu dekretom od 10. kolovoza 1872. godine. Dvije druge communes de plein exercice stvorene su u Senegalu: Rufisque dekretom od 12. lipnja 1880. i Dakar dekretom od 17. lipnja 1887. godine.

U Novoj Kaledoniji, Nouméa je stvorena dekretom od 8. ožujka 1879. i preko francuskih oceanijskih etablismana (današnja Francuska Polinezija), Papeete je stvorene dekretom od 20. svibnja 1890. godine.

Pod 4. Republikom. zakon od 18. studenoga 1955. stvorio je četrdeset i četiri "commune de plein exercice": Thiès, Kaolack, Ziguinchor, Diourbel, Louga i Gorée u Senegalu ; Bamako, Kayes, Mopti i Segou u Sudanu (današnji Mali) ; Konakry (današnji Conakry), Kindia, Kankan, Mamou i N'Zérékoré (današnji Nzérékoré) u Gvineji ; Porto-Novo, Cotonou, Ouidah, Abomey i Parakou u Francuski Dahomej (današnji Benin) ; Abidjan, Bouaké i Grand-Bassam u Bjelokosnoj Obali ; Niamey u Nigeru ; Ouagadougou i Bobo-Dioulasso u Gornjoj Volti (današnja Burkina Faso) ; Brazzaville i Pointe-Noire u Srednjem Kongu (Kongo-Brazzaville) ; Fort-Lamy (današnja N'Djaména) u Čadu ; Douala, Yaoundé i N'Kongsamba (današnja Nkongsamba) u Francuskom Kamerunu ; Lomé, Anecho (današnji Aného), Atakpamé i Sokodé u Francuskom (Istočnom) Togu ; Tananarive (današnji Antananarivo), Majunga (Mahajanga), Diégo-Suarez (Antsiranana), Tamatave (Toamasina) i Fianarantsoa na Madagaskaru

Napomene i referencije

Vidi još
 Quatre communes : Saint-Louis, Gorée, Rufisque i Dakar
 Commune mixte

Administrativna podjela Francuske

Commune de plein exercice


An Pleurothallis brachyglottis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Pleurothallis brachyglottis in nahilalakip ha genus nga Pleurothallis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Cuba. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleurothallis

Pleurothallis brachyglottis