Tina Louise ( Blacker; born February 11, 1934) is an American actress widely known for her role as movie star Ginger Grant in the CBS television situation comedy Gilligan's Island. Louise is the last surviving cast member of the TV series.

She began her career on stage in the mid-1950s before landing her breakthrough role in 1958 drama film God's Little Acre for which she received the Golden Globe Award for New Star of the Year.

Louise had starring roles in The Trap, The Hangman, Day of the Outlaw, and For Those Who Think Young. She also appeared in The Wrecking Crew, The Happy Ending, and The Stepford Wives (1975).

Early life
Born Tina Blacker on February 11, 1934, in New York City, by the time she was four years old her parents had divorced. She was an only child and was raised by her mother Sylvia (née Horn, later Myers), a fashion model. Her father, Joseph Blacker, was a candy store owner in Brooklyn, and later an accountant. Tina attended PS 6, Scarborough Day School and Miami University.

Career

Early work
Louise got her first role at age two after being in an ad for her father's candy store. She began studying acting, singing, and dancing at age 17 under Sanford Meisner at the Neighborhood Playhouse School of the Theatre in Manhattan. Her acting debut came in 1952 in the Bette Davis musical revue Two's Company, followed by roles in such other Broadway productions as John Murray Anderson's Almanac, Will Success Spoil Rock Hunter?, and  the hit musical Li'l Abner. She appeared in the live television dramas Studio One and Producers' Showcase.

Hollywood and Gilligan's Island
Louise made her film debut in 1958 in God's Little Acre. That same year, the National Art Council named her the "World's Most Beautiful Redhead." The next year, she starred in Day of the Outlaw with Robert Ryan. She became a leading lady for stars such as Robert Taylor and Richard Widmark, often playing sombre roles. She turned down roles in the films of Li'l Abner and Operation Petticoat, taking roles on Broadway and in Italian cinema. Among her Italian film credits were The Siege of Syracuse and Garibaldi (both in 1960).

Louise returned to the United States, began studying with Lee Strasberg, and became a member of the Actors Studio. In 1962, she guest-starred on the situation comedy The Real McCoys, portraying a country girl from West Virginia in the episode "Grandpa Pygmalion". She appeared with Bob Denver two years later in the beach party film For Those Who Think Young (1964). In 1964, she left the Broadway musical Fade Out – Fade In to portray movie star Ginger Grant on the situation comedy Gilligan's Island. Over time, she became unhappy with the role and was worried that it would typecast her. Although she continued to work in film and made guest appearances on television, she claimed repeatedly that playing Ginger had ruined her movie career. She did not appear in any of the subsequent Gilligan's Island sequel movies: Rescue from Gilligan's Island (1978), The Castaways on Gilligan's Island (1979), or The Harlem Globetrotters on Gilligan's Island (1981). Other actresses played the role of Ginger in the sequels. She maintained a steady acting career after the series ended, going on to appear in the Matt Helm spy spoof The Wrecking Crew (1969) with Dean Martin and in The Stepford Wives (1975).

Louise attempted to shed her comedic image by playing darker roles, such as a heroin addict in a 1974 episode of Kojak and as a cruel corrections officer in the 1976 television movie Nightmare in Badham County. Other television appearances included  supporting roles in Look What's Happened to Rosemary's Baby (1976), SST: Death Flight (1977), and the soap opera Dallas during the 1978–1979 seasons. In the fall of 1984, she succeeded Jo Ann Pflug as Taylor Chapin on the syndicated soap opera Rituals.

Later work
Later film roles included a co-starring appearance in the Robert Altman comedy O.C. and Stiggs (1987) as well as the independently made satire Johnny Suede (1992) starring Brad Pitt. She appeared in the situation comedy Married... with Children as Miss Beck in episode "Kelly Bounces Back" (1990). In 2014, Louise starred in the spiritual drama Tapestry and the horror film Late Phases.

Although Louise declined to participate in any of three Gilligan's Island reunion television films, she made brief walk-on appearances on a few talk shows and specials for Gilligan's Island reunions, including Good Morning America (1982), The Late Show (1988) and the 2004 TV Land award show with the other surviving cast members. In the 1990s, she was reunited with costars Bob Denver, Dawn Wells, and Russell Johnson in an episode of Roseanne. She did not reunite with them for the television film Surviving Gilligan's Island (2001), co-produced by Wells; Ginger was portrayed by Kristen Dalton in the television film. Her relations with series star Denver were rumored to be strained, but in 2005, she wrote a brief, affectionate memorial to him in the year-end "farewell" issue of Entertainment Weekly after his death.

Following the news of Dawn Wells' passing in December 2020, Louise denied any longtime rumors that she resented the role of Ginger Grant:  "Never true – I loved doing my part, especially after they really started writing for my character, originally billed as a 'Marilyn Monroe' type of character. A different director took over and really started to write for my character. I really loved my character." She also said that she was very grateful to the show's fans for their continued support, especially during the COVID-19 pandemic: "We were part of the wonderful show that everyone loves and has been a great source of comfort, especially during these times. We brought a lot of joy to people and still do. This show is an escape from so many things going on. Fathers share it with their children now. I get letters all the time about that."

Music
Louise made one record album, It's Time for Tina, which was released originally on Concert Hall in 1957 (Concert Hall 1521), and later reissued on Urania Records (1958 and 1959 respectively). With arrangements by Jim Timmens and Buddy Weed's Orchestra, 12 tracks include "Tonight Is the Night" and "I'm in the Mood for Love." Coleman Hawkins is featured on tenor sax. The album has been reissued on CD twice, most recently on the UK label Harkit Records. The album was released on iTunes in 2012.  She also recorded for United Artists Records but recorded just one single for that label in 1958.

Personal life
From 1966 to 1971, Louise was married to radio and TV announcer/interviewer Les Crane, with whom she had one daughter, Caprice, who became an MTV producer and a novelist. Tina Louise and Les Crane appeared together as a married couple in a 1973 episode of  Love American Style. Caprice Crane's first novel, Stupid and Contagious, was published in 2006, and was dedicated to her mother.

Louise is a member of the Academy of Motion Picture Arts and Sciences and a lifetime member of the Actors Studio. Louise has been a vocal advocate for improving child literacy. She donated a portion of the proceeds of her 2007 book, When I Grow Up, to literacy programs and said in a 2013 interview that she had been volunteering at local public schools since 1996. She has written three books including Sunday: A Memoir (1997) and When I Grow Up (2007). The latter is a children's book that inspires children to believe they can become whatever they choose through creative and humorous comparisons of animal kingdom achievements. She also published a second children's book titled What Does a Bee Do? in 2009.

Louise is quoted as saying, "The best movie you'll ever be in is your own life because that's what matters in the end."

A Democrat, she campaigned for John F. Kennedy during the 1960 presidential election.

Filmography

Film

Television

Stage work
Two's Company (1952)
The Fifth Season (1953)
John Murray Anderson's Almanac (1953)
Will Success Spoil Rock Hunter? (1955)
Li'l Abner (1956)
Fade Out – Fade In (1964)

References

External links

1934 births
20th-century American actresses
21st-century American actresses
Actresses from New York City
American women singers
American film actresses
American musical theatre actresses
American television actresses
California Democrats
Living people
Miami University alumni
Neighborhood Playhouse School of the Theatre alumni
New Star of the Year (Actress) Golden Globe winners
New York (state) Democrats

Tina Louise


إستيبان أندريس سواريز  (مواليد 27 يونيو 1975 في أفيلس - إسبانيا) لاعب كرة قدم إسباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى ألمرية الإسباني منذ 2008 في مركز حارس مرمى .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
لاعبو كرة قدم من أفيليس
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من أفيليس
لاعبو أتلتيكو مدريد
لاعبو نادي ألميريا
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو إشبيلية
لاعبو ريال أوفييدو
لاعبو سلتا فيغو
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
مواليد 1975
مواليد في أفيليس
لاعبو الأستورية
رياضيون من أفيليس

إستيبان أندريس سواريز


Alajuela (în ) este o provincie din Costa Rica. Acesta este situată în partea central-nordică a țării, având granița cu Nicaragua la nord. Se mărginește cu provinciile Heredia la est, San José la sud, Puntarenas la sud-vest și Guanacaste la vest. În 2011, provincia avea o populație de 885.571 locuitori. Alajuela este compusă din 15 cantoane, care sunt împărțite în 111 districte. Alajuela acoperă o suprafață de 9.757,53 de kilometri pătrați.

Capitala provinciei este orașul Alajuela. Alte orașe mari includ Quesada, Naranjo, Zarcero, Orotina, Sarchí, Upala, San Ramón, Grecia și Los Chiles.

Istoria provinciei

Pre-Columbia și sosirea spaniolă

Costa Rica a fost locuită timp de aproape 10.000 de ani, dar se cunosc foarte puține despre istoria pre-columbiană. Alajuela a fost ocupată de mai multe grupuri indigene înainte de sosirea spaniolă. În ciuda faptului că s-au aflat între două mari civilizații, grupurile indigene abia au populat zona. Grupul Hueteres a trăit în partea de sud a teritoriului, în timp ce grupurile Botos, Guatusos,  Tices și Catapas au trăit în nord. În secolul al 15-lea, cea mai mare parte din regiunea Alajuela din ziua de azi a fost sub controlul lui Garabito, un lider indigen despre care se știu foarte puține lucruri. Numai Botos, care au trăit în câmpiile de nord ale Alajuelei, au rezistat cuceririi până la începutul anilor 1800.

Începând din secolul al XVI-lea, conchistadorii spanioli au ajuns în Valea Centrală din Guanacaste. Nativii care au supraviețuit epidemiilor și cuceririi au fost plasați în sistemul de muncă prin care cei mai puternici îi apărau pe cei mai slabi în schimbul unui serviciu, lucru care a dus la exploatarea localnicilor, finanțându-se astfel coroana spaniolă. În 1574, a fost creată prima rezervație pentru localnici la Santa Catalina, aflată astăzi în Cantonul Mateo.

Fondarea Alajuelei

Din cauză că proprietățile funciare din Cartago, capitala colonială a regiunii, erau deja controlate de mare latifundiari, mulți coloniști au început să se deplaseze spre vest începând cu mijlocul anilor 1600. În 1657, Alajuela a fost menționată pentru prima dată în scrierile lui Juana de Vera y Sotomayor, un călător care a descris o astfel de mare proprietate aflată "pe râul La Lajuela." Înainte de a lua numele de Alajuela, zona a fost cunoscut sub numele de Villahermosa.

Esteban Lorenzo de Tristán, episocpul de Nicaragua, Nicoya și Costa Rica, a încercat organizarea comunităților catolice la vest de Heredia. În acest sens, el a inaugurat un mic oratoriu menit să îi unească pe coloniștii împrăștiați. Oratoriul a fost așezat în satul "La Lajuela," între râurile Ciruelas și Alajuela. Datorită creării sale, orașul Alajuela a fost fondat oficial pe 12 octombrie 1782. În anul 1790, a fost înființată prima parohie oficială din Alajuela, condusă de preotul Manuel López del Corral.  Crearea unei parohii a adus mai mulți coloniști în regiune. În curând, au început să se deplaseze mai departe și mai departe, spre marginile Văii Centrale, fondând Atenas în 1836, San Ramon în 1854, și Grecia în 1856. În curând, au fost fondate orașele Naranjo, Zarcero și Quesada.

Independența națională

În 1823, în primul război civil din Costa Rica, țara a fost împărțită în două grupuri: imperialiștii, care erau loiali primului imperiu mexican, și republicanii, care doreau independența. mare parte din timp, Alajuela și San José au luptat împotriva loviturii de stat organizate de către republicani în Heredia și Cartago. Partea alajueleană a câștigat, și Costa Rica a părăsit imperiul mexican cu puțin timp înainte ca acesta să se dizolve. În timp ce Costa Rica era membru al Republicii Federale a Americii Centrale în 1830, orașul Alajuela era capitala țării.

În 1831, s-a născut eroul popular alajuelean, Juan Santamaría. Santamaría era un țăran care s-a oferit voluntar ca baterist în timpul campaniei din 1856-1857. Pe 11 aprilie 1856, Santamaría s-a sacrificat incendiind fortăreața aventurierului William Walker de la Santa Rosa, cerând doar să se aibă grijă de mama sa.

Colonizarea părții de nord a Alajuelei a început în mod serios în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, dar chiar și așa nu a atins mari proporții până în a doua jumătate a secolului al XX-lea, datorită în mare măsură accesului dificil. Mare parte din colonizatori au venit din Nicaragua datorită numeroaselor râuri navigabile care curgeau spre nord dinspre regiunile muntoase și se deversau, ori în Lacul Nicaragua, ori în râul San Juan. Prin 1850, provincia avea o populație de aproximativ 15.540.

Secolul al XX-lea
La 16 februarie 1921, Papa Benedict al XV-lea a emis o bulă papală prin care a reorganizat Alajuela într-o provincie ecleziastică ce este condusă de: arhiepiscopul de Alajuela și de vicarul apostolic de Limon.

Un eveniment cheie în istoria Alajuelei a fost erupția din 1968 a vulcanului Arenal. Locuitorii se refereau la el ca muntele Arenal. În anii de dinaintea erupției, locuitorii au raportat creșteri ale temperaturii apei subterane și mici cutremure. Începând cu 28 iulie 1969, locuitorii din orașele din jur raportat cutremure constante. Erupția a început pe 29 iulie, vulcanul aruncând cenușă în provinciile vecine și lansând bolovani în aer. Exploziile inițiale au fost atât de puternice încât trei cratere au fost create instantaneu.  Orașele Tabacón, Pueblo Nuevo și San Luis au fost îngropate, 87 de persoane decedând. Culturile au fost distruse și efectivele de animale au fost ucise.

În 1979, a fost creat lacul Arenal ca urmare a construcției unui baraj hidroelectric aparținând Institutului Costarican de Electricitate, compania electrică națională. Orașele vechiș Tabacón și Tonadora șau fost scufundate deși turla bisericii din Tabacón poate fi încă văzută, iar locuitorii s-au mutat în noul oraș Tabacón. Barajul produce 17% din electricitatea țării.

Geografia
Provincia este situată în câmpiile central nordice și se învecinează cu Nicaragua (Departamentul Rivas, Departamentul Río San Juan) la nord și provinciile din Costa Rica Heredia la est, San José spre sud și Guanacaste spre vest. Cantonul San Carlos este mai mare decât provinciile Heredia și Cartago. Este cel mai mare canton din Costa Rica, ocupând 34,32% din teritoriul provincial și 6,55% din teritoriul național.

Munți
Lanțul muntos central (Cordillera Central de Costa Rica) trece prin granițele provinciei, la fel ca și lanțurile Tilarán și Guanacaste. În această provincie se află și doi dintre cei mai activi vulcani costaricani: vulcanul Poás și vulcanul Arenal.

Râuri
În câmpiile nordice, râurile San Carlos și Frio se scurg în bazinul râului San Juan care desparte Nicaragua și Costa Rica. Râul Tárcoles, care curge spre Golful Nicoya, este cunoscut pentru populația de crocodil.

Mediul

Cu toate că există mai multe ecosisteme din provincie, cele două divizii distincte sunt Llanuras del Norte (câmpiile nordice) și zonele muntoase din Valea Centrală. Llanuras Del Norte se întind pe mai multe provincii, în timp ce zonele muntoase din Valea Centrală cuprind regiunea de mijloc a țării. Mediul natural din Alajuela este unul dintre principalele motivații pentru turiștii care vin în țară.

Flora și fauna

Costa Rica este un punct important al biodiversității și Alajuela nu face excepție de la această regulă.  Mii de specii sunt native din provincie.

Aproape o treime din cele 1.400 de tipuri de orhidee din țară pot fi găsite în Rezervația Forestieră Monteverde Cloud, care traversată granița dintre Alajuela și Guanacaste.

Păsări, precum quetzalul, macaul stacojiu, colibri, ciocănitoarea, pescărușul albastru și tucanul sunt originare pentru Alajuela. Există mai multe specii de lilieci, precum liliecii spectrali, liliacul alb din Honduras și liliacul fără deget. Multe specii de insecte, inclusiv fluturi sunt originare din Alajuela. Din acest motiv, ferma Butterfly din La Garita a fost înființată pentru cercetarea științifică a diferitelor specii.

Maimuța capucin cu cap alb este originară din pădurile din provincie, așa cum este și maimuța urlătoare cu manta. Alte mamifere originare din Alajuela includ tapirul lui Baird, furnicarul gigant, furnicarul mătăsos, margay, ocelotul și alte pisici sălbatice. Jaguarii, deși văzuți din ce în ce mai rar, locuiesc în parcurile naționale din provincie. Cerbii se regăsesc în zonele muntoase din Câmpiile Nordice.

Machaca și bass sunt doi pești care se găsesc în întreaga provincie. În plus, există multe alte specii de nevertebrate și amfibieni.

Clima

Temperaturile extreme din Alajuela variază de la 2.6 grade Celsius la 35,2 grade Celsius. Anul este, în general, împărțit în două perioade: sezonul uscat, sau vara care se întinde din decembrie până în aprilie și sezonul ploios sau iarna, care se întinde din mai până în noiembrie. Iarna corespunde cu sezonul uraganelor din Atlantic, astfel încât ploaia poate apărea zilnic în provincie. Zonele muntoase și Câmpiile Nordice pot varia foarte mult în ceea ce privește temperatura și precipitațiile.

Economia

Agricultura

Economia provinciei se bazează pe producția agricolă. În zonele muntoase din sud ale provinciei principalele culturi sunt cele ale plantelor ornamentale tropicale, cafelei, tuberculilor și legumelor verzi. Spre nord și nord-est, culturile importante sunt cele de orez, porumb, ananas, banane și trestia de zahăr. Alajuela se situează pe primul loc la nivel național la producția națională de cafea și cea de trestie de zahăr. Multe dintre produsele agricole sunt exportate în străinătate.

Industria și comerțul

În ultimii ani, Alajuela a atras multe companii de producție orientate spre export, în special în interiorul zonelor de comerț liber în jurul orașului Alajuela.  Zonele de comerț liber includ Coyol, Saret, Montecillos și BES. Zonele libere comerciale ale Alajuelei sunt în majoritate industriale. Creșterea în industria prelucrătoare, care a început în mod serios în 2004, a creat bazele infrastructurii provinciei, incluzând distribuția apei, densitatea de transport și electricitatea. Atunci când o instalație de hidrocentrale a fost construită în Grecia în 2012, firmele de construcții s-au dublat ca număr în două luni. Industriile conexe construcțiilor au reprezentat cea mai mare creștere.  Marile companii din aceste zone includ producătorii de echipamente medicale cum ar fi Allergan, Baxter, Hospira, și Boston Scientific.  Major companies in these zones include medical equipment manufacturers like Allergan, Baxter, Hospira, and Boston Scientific.

Conglomeratul de lactate din Costa Rica, Dos Pinos, are sediul central în Alajuela. Dos Pinos exportă produse în întreaga America Latină și a început să exporte în China, în 2013. Bebidas Florida, un producător de băutură cu o licență pentru a îmbutelia produse Coca-Cola își are de asemenea sediul în Alajuela. Alte întreprinderi din provincie includ un exportator de ouă de fluturi și de larve.

Mai multe bănci mari își au sediul în provincia Alajuela, inclusiv Grupo Mutual Alajuela, precum și sucursalele costaricane ale Scotiabank, HSBC, Banco Cathay, și Citibank. Grupo Mutual Alajuela menține un centru bancar în provincie.  Există un mall mare și modern în Alajuela, situat în apropierea Aeroportului Internațional Juan Santamaría, unde mai multe branduri internaționale își au sucursale. Un alt mall este construit de o firmă de construcții din Honduras.

Turism

Alajuela are un sector turistic bine dezvoltat în întreaga provincie. Turismul este promovat de Institutul Costarican de Turism (ITC), cu toate că unii politicieni Alajuelan ar dori să vadă un birou separat care să se ocupe de Alajuela. Alajuela are diferite parcuri naționale, inclusiv Parcul Național Vulcanul Poás, Parcul Național Vulcanul Arenal, Parcul Național Vulcanul Rincón de la Vieja, Parcul Național Juan Castro Blanco, Pădurea Los Angeles și Refugiul Sălbatic Cano Negro, precum și alte rezervații și zone protejate.

O parte din industria turismului provinciei este concentrată pe zona din jurul La Fortuna, un mic orășel de la baza vulcanului Arenal. Acolo, turiștii pot vizita stațiuni cu izvoare termale, pot face un turul unui lac mare de sub vulcan, pot merge la pescuit și vizita rezervații naturale. Izvoarele termale din Tabacón, care ating temperaturi de pana la 37 de grade Celsius, sunt o destinație populară pentru turiștii naționali și internaționali.

Alte centre turistice din Alajuela includ Zarcero, un oraș cunoscut pentru grădina sa topiară publică. Starting in the 1960s, gardener Evangelisto Blanco began transforming the bushes and cypress trees in Francisco Alvarado Park in the center of town. Începând cu anii 1960, grădinarul Evangelisto Blanco a început transformarea tufișurilor și copacilor chiparos din Parcul Francisco Alvarado din centrul orașului. Orașul menține tradiția lui Blanco și acum este o atracție. În Sarchi, turiștii pot vizita magazinele de artizanat tradiționale ale țării. În orașul Palmares, există un mare festival în fiecare ianuarie. Festivalul are loc din 1987 și include muzică, parade de cai, precum și alte evenimente tradiționale, care atrag aproape 20.000 de vizitatori în fiecare an. Mulți vizitatori merg la San Carlos în luna aprilie a fiecărui an pentru o piață anuală de vite. Grecia este o oprire comună pentru turiștii care călătoresc din Valea Centrală spre coasta Pacificului, din cauza El Mundo de los Serpientes (Lumea Șerpilor), o grădina zoologică de șerpi și un centru de reproducere înființat în 1994.

Orașul Alajuela este, de asemenea, o atracție turistică majoră. În centrul orașului este o catedrală veche de secole, cu o piață în cazul în care, în mod regulat, fructe mango cad din copaci. Cunoscut sub numele de "Orașul fructelor mango," există un festival de mango în fiecare iunie. Pe lângă Plaza, există un muzeu dedicat eroului popular Juan Santamaría. Acest muzeu este situat în vechea clădire a închisorii din Alajuela și începând din 1999 cuprinde vechea sală de arme a orașului, ambele fiind clădiri construite în a doua jumătate a anului secolul al XIX-lea. O aripă a acestui muzeu reînvie istoria din spatele bătăliei de la Santa Rosa dintre Costa Rica și aventurierul american William Walker în 1856, în timp ce alte secțiuni sunt dotate cu relicve și imagini din întreaga tara. Muzeul descrie, de asemenea, cultura locală, dedicând o secțiune pentru artizanii locali și lucrările lor și pentru evenimente de teatru publice, cum ar fi piese de teatru și lecturi.

În La Garita și La Guacima, la vest de orașul Alajuela, există multe atracții.  Zoo Ave, înființată în 1990, este o un centru de îngrijire și reproducere pentru păsări unde vizitatorii pot vizualiza și învăța despre păsări rare. Există și o Grădină Botanică de Orhidee, care adăpostește zeci de specii de orhidee precum și alte plante originare din regiune. Ferma Butterfly din La Guacima este un alt obiectiv turistic care exportă, de asemenea, ouă de fluturi și specii oamenilor de știință și cercetătorilor din toată lumea. O destinație populară la sfârșit de săptămână mulți costaricani călătoresc în această regiune pentru a cumpăra ornamente din piatră și plante decorative.

Cultura și oamenii

Literatura

Alajuela ocupă un loc central în tradiția literară din Costa Rica, evidențiată de numeroșii autori care au apărut și de bibliotecile publice existente. Există 14 biblioteci publice în Alajuela, mai mult decât oricare altă provincie din țară. Universitatea din Costa Rica susține centre de literatură pentru copii în special în Alajuela, Grecia, San Ramón, Naranjo, Palmares și Zarcero. Orașul Alajuela susține frecvente concursuri și festivaluri de povestiri.

Datorită tradiției sale literare bogate, San Ramón este adesea numit "la tierra de las poetas" ("țara poeților"). Mulți poeți și autori s-au născut în zona San Ramón, inclusiv José Joaquín Salas Pérez, Carlomagno Araya, Ema Gamboa și Feliz Ángel Salas. Personalitatea publică cea mai îndrăgită în San Ramon este Lisímaco Chavarría. Născut în 1878, poezia romantică și naturalistă a lui Chavarría au făcut să fie comparat cu alți bine cunoscuși autori din America Latină, cum ar fi Rubén Darío, José Enrique Rodó și Joaquín García Monge. Născut în 1915, autorul și ilustratorul naturalist Rafael Lucas Rodríguez a fost un biolog pionier în țară. El a scris numeroase articole și cărți, precum și broșuri ilustrative ale florei din Costa Rica. Autorul Fernando Contreras Castro, de asemenea născut și crescut în San Ramon, este un scriitor recunoscut la nivel internațional în ceea ce este descris ca fiind stilul de "generație urbană". Contreras predă literatură la Universitatea din Costa Rica.

Scriitor despre realitățile sociale, Fabián Dobles a crescut în Atenas. Opera sa se concentrează pe situația dificilă a celor săraci din Costa Rica. Dobles, membru al Partidului Popular Vanguard, a petrecut ceva timp în închisoare pentru convingerile sale politice. Scriitorul Carlos Luis Fallas s-a născut și a făcut școala în Alajuela. Cea mai cunoscută operă a sa "Mamita Yunai", este bazată pe perioada cât a lucrat pe o plantație de banane. Istoricul și jurnalistul Ángela Ulibarri trăiește în  Quesada. Dramaturgul contemporan Jorge Arroyo, de asemenea, a crescut în Alajuela. Lucrările sale au fost pus în scenă în șase țări.

Populația nativă

Cele mai multe dintre triburile indigene din Alajuela au fost ucise în timpul colonizării spaniole, deși tribul Botos a rezistat până la mijlocul anilor 1800. Astăzi, Maleku este unul dintre singurele triburi native rămase din perioada colonială spaniolă. Rezervația lor se află în nordul Alajuelei, la o oră la nord de La Fortuna la San Rafael de Guatuso. Există trei sate Maleku in apropiere de Guatuso: Palenque Sol, Palenque Tonjibe și Palenque Margarita, unde locuitorii subzistă în mare parte din economia turistică.

Educația

Există mai multe centre de învățământ de nivel superior în provincie. Cea mai cunoscută este Universidad Técnica Nacional de Costa Rica (UTN) (Universitatea Tehnică din Costa Rica). UTN a fost înființată în anul 2008, ca urmare a fuziunii dintre mai multe colegii. Este a cincea universitate din țară și include cinci campusuri, inclusiv trei în Alajuela la San Carlos, Atenas și aproape de orașul Alajuela. Instituto Centroamericano de Administración de Empresas (INCAE) (Institutul Central American pentru Administrarea Afacerilor) are un campus în La Garita.  INCAE a fost fondat cu ajutorul Statelor Unite în timpul războiului rece, cu intenția de a promova educație de afaceri în America Centrală. Universidad Adventista de Centroamérica (UAC) (Universitatea Adventistă Central Americană) este o universitate privată adventistă în Ceiba. Universidad Santa Lucia (Universitatea Santa Lucia) are un campus în orașele Alajuela și San Carlos. San Carlos are, de asemenea, o ramură a Institutului de Tehnologie din Costa Rica. Fondată în 1995, Universidad de Ciencias Empresariales (BUMM) (Universitatea de Științe a Afacerilor este de asemenea situată în orașul Alajuela. În plus, există și alte centre de învățământ superior, cu campusuri în Costa Rica, cum ar fi Colegio Universitario Boston (Boston University College), care nu este asociat cu Universitatea din Boston, și Instituto Nacional de Aprendizaje (INA) (Institutul Național de Învățare.

Cantoanele provinciei
Alajuela are 15 cantoane.

Canton (Capitala)
 Alajuela (Alajuela)
 Alfaro Ruiz (Zarcero)
 Atenas (Atenas)
 Grecia (Grecia)
 Guatuso (San Rafael)
 Los Chiles (Los Chiles)
 Naranjo (Naranjo)
 Orotina (Orotina)
 Palmares (Palmares)
 Poás (San Pedro)
 San Carlos (Quesada, cunoscut și ca San Carlos)
 Cantonul San MateoSan Mateo (San Mateo)
 San Ramón (San Ramón)
 Upala (Upala)
 Valverde Vega (Sarchí)

Referințe

Legături externe
 Harta provinciei Alajuela

Provincii din Costa Rica

Provincia Alajuela


Anna Jablonskaja, eigentlich Anna Maschutina (* 20. Juli 1981 in Odessa; † 24. Januar 2011 im Flughafen Moskau-Domodedowo), war eine russischsprachige ukrainische Theaterautorin.

Leben
Anna Maschutina studierte Internationales Recht an der Rechtsakademie Odessa. Sie war mit Artem Mashutin verheiratet; 2007 wurde die Tochter Maria geboren.

Sie schrieb unter dem Pseudonym Anna Jablonskaja. Neben lyrischen Arbeiten hat sie nahezu zwanzig Bühnenstücke in russischer Sprache geschrieben, die um das Familienleben und weibliche Einzelschicksale kreisen. Ihre Stücke wurden überwiegend in Jekaterinburg uraufgeführt. Seit 2004 erhielt Jablonskaja in Russland und Weißrussland verschiedene Preise bei Theaterfestivals in Moskau, Jekaterinburg und Minsk. Im Jahr 2006 war sie zur Theaterbiennale "Neue Stücke aus Europa" nach Wiesbaden eingeladen worden, ebenso zum "Springdance" Festival nach Utrecht, 2010 war sie am Londoner Royal Court Theatre zu Gast.

Jablonskaja war am 24. Januar 2011 auf der Anreise nach Moskau, wo sie einen Filmpreis erhalten sollte. Sie war unter den Opfern des Selbstmordanschlags auf dem Moskauer Flughafen Domodedowo.

Werke
 Es gibt kein Ende. Monodialoge (2005) wurde 2012 als erstes ihrer Stücke in deutscher Übersetzung  bei den Ruhrfestspielen vom Zimmertheater Tübingen aufgeführt.
 Helden. Deutsche Erstaufführung: 2012 im Nationaltheater Mannheim

Texte
 Anna Jablonskaja – Von Prometheus und Buchenwald, bei: kontextrakt

Weblinks
 Anna Jablonskaja 1981-2011,  in: Der Standard, 27. Jänner 2011
 Natalia Antonova: Respect those who died at Domodedovo,  in: The Guardian, 25. Januar 2011
 Ruth Wyneken: Ich glaube, mir ist ganz wenig Zeit geblieben, in: russland heute, 2. März 2011
 John Riley : Anna Yablonskaya: Playwright acclaimed far beyond her native Ukraine for the acuity of her dramatic vision, in: The Independent, 7. März 2011
 Ellen Barry: A Playwright's Voice, Silenced in a Flash of Terrorism in Moscow, in: The New York Times, 25. Januar 2011

Einzelnachweise

Autor
Drama
Lyrik
Literatur (Russisch)
Literatur (21. Jahrhundert)
Pseudonym
Terrorismusopfer
Ukrainer
Geboren 1981
Gestorben 2011
Frau

Anna Jablonskaja


"Þegiðu og syntu!" (en. Shut-up and swim!) er heimildarmynd sem fjallar um Sigrúnu Þuríði Geirsdóttur og sund hennar yfir Ermarsundið. Sigrún var fyrsta íslenska konan til að synda ein yfir Ermarsundið en auk þess hefur hún einnig synt yfir Ermarsundið þrisvar sinnum í boðsundi. Hún er jafnframt fyrsta konan til að synda svokallað Eyjasund, það er frá Vestmannaeyjaeyjum og til Landeyjasands. Myndin lýsir ótrúlegu þrekvirki hennar en sundið yfir Ermarsundið tók hana 22 klst. og 34 mín. og þar af var hún sjóveik í tæpar 7 klst. Sigrún hafði engan íþróttabakgrunn og lærði að synda skriðsund einungis þremur árum fyrr.

Heimildarmyndin inniheldur upptökur frá sjálfu sundinu þar sem fram kemur hlátur, grátur, uppköst, uppgjöf, söngur og gleði. Farið er yfir sögu hennar, þ.e. hver Sigrún er, af hverju hún fór að stunda sjósund og hvers vegna hún ákvað að synda yfir Ermarsundið. Myndin er 72 mín. að lengd.

Myndin var frumsýnd á Íslandi (28. júní 2020) á RÚV en hún hefur einnig verið sýnd í ríkissjónvarpi Finnlands (5. desember 2021) og Færeyja (7. mars 2023). Hægt er að skoða stiklu úr heimildarmyndinni á Youtube.

Ermarsundsfélagið The Channel Swimming & Piloting Federation veitti Sigrún verðlaun fyrir aðdáunarverðasta sund ársins 2015 (most meritorious swim of the year). Hún var jafnframt tilnefnd sem maður ársins árið 2015 hjá Vísi og Bylgjunni og einnig maður ársins árið 2015 á Rás 2.. Hún var síðan valin Mosfellingur ársins árið 2015 og hlaut sérstaka viðurkenningu í kjöri á íþróttamanni Mosfellsbæjar árið 2015.

Forseti Íslands sæmdi hana síðan riddarakrossi hinnar íslensku fálkaorðu á þjóðhátíðardag Íslendinga þann 17. júní 2020 fyrir afrek á sviði sjósunds, fyrst Íslendinga.

Ritdómar

Heimildir

Íslenskar heimildarmyndir

Þegiðu og syntu


An Maxillaria atwoodiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Franco Pupulin. An Maxillaria atwoodiana in nahilalakip ha genus nga Maxillaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maxillaria

Maxillaria atwoodiana


Karl Weissmann foi um psicanalista austríaco radicado no Brasil, notório por suas contribuições relativas à criminologia psicanalítica. Weissmann trabalhou em presídios, e acreditava que os atos infracionais eram decorrência de determinados problemas no desenvolvimento da libido. Também foi o introdutor do hipnotismo científico no Brasil e responsável pela popularização dessa ciência.

Seus livros, de agradável leitura, alcançaram reconhecimento. O Dinheiro na Vida Erótica (1937) foi recebido pelo próprio Sigmund Freud, o qual lhe escreveu uma carta. Foi um dos três  livros de maior êxito naquele ano. Outras obras incluem A Conquista da Maturidade, Masoquismo e Comunismo,  uma Vida de Schopenhauer (que recebeu elogios de Monteiro Lobato e foi lido avidamente por ele e sua família), e um livro de divulgação do hipnotismo intitulado O Hipnotismo: Psicologia, Técnica, Aplicação.

O psicanalista, porém, é pouco lembrado:

Austríacos expatriados no Brasil
Psicanalistas da Áustria
Psicanalistas do Brasil
Hipnose

Karl Weissmann


Winthrop Rockefeller (New York City, 1. svibnja 1912. – Palm Springs, Kalifornija, 22. veljače 1973.), američki političar i filantrop, član poznate milijarderske obitelji Rockefeller.

Životopis

Bio je drugi najmlađi od petero sinova Johna D. Rockefellera ml. († 1960.). Godine 1931. upisao je Sveučilište Yale, ali je napustio školovanje 1934. godine, da bi potom radio na naftnim poljima u Texasu za Humble Oil i Refining Company. Godine 1937. vratio se u New York, gdje je radio u Chase National Bank, ali je u siječnju1941. godine napustio posao i prijavio se u vojsku. Za vrijeme Drugog svjetskog rata sudjelovao je u desantima na Guam, Leyte i Okinawu na Tihom ocean. Bio je ranjen u napadu kamikaza na vojni transporter. Vojsku je napustio 1946. godine s činom potpukovnika i vojna odlikovanja (Brončana zvijezda i Purpurno srce).

Poslije Drugog svjetskog rata, radio je u Socony-Vacuum Oil Company, ali je dao otkaz 1951. godine. Godine 1953. napustio je New York i naselio se u Arkansasu, gdje je kupio veliko zemljište i osnovao uglednu i profitabilnu Winrock tvrtku i farme. Godine 1955. guverner Arkansasa Orval Faubus postavio ga je za predsjednika komsije za industrijski razvoj, i tu je dužnost obavljao devet godina.

Godine 1967. postao je republikanski guverner Arkansasa i tu je dužnost obnašao do 1971. godine. Umro je u Palm Springsu 1973. godine. Njegov sin iz prvog braka, Winthrop Rockefeller ml., postao je viceguverner Arkansasa 1996. godine.

Privatni život

Winthrop se oženio 14. veljače 1948. godine s Barbarom Sears, s kojom je imao sina, Winthropa ml. Razveli su se 1954. godine. Dvije godine kasnije, 11. lipnja 1956. godine, Winthrop je oženio Jeannette Edris, koja je imala kćer i sina iz prethodnog braka. Od nje se razveo 1971. godine.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Winthrop Rockefeller - Britannica Online
 Winthrop Rockefeller, 1912. - 1973. - rockarch.org

Životopisi, SAD
Američki političari
Dinastija Rockefeller

Winthrop Rockefeller


Ayvalı, Eskişehir ilinin Günyüzü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Sivrihisar'ın 1289 tarihinde Osmanlı hakimiyeti altına girmesinden bir müddet sonra, Osman Bey Sivrihisar'la birlikte bütün Eskişehir çevresinin idaresini kardeşi Gündüz Bey'e vermiş ve üç bin kadar Türkmen aşireti çevreye yerleştirilmiştir. Oğuz Boyları Türklerden ilk müslüman  olanlardandır.   Sivrihisar bölgesine yerleştirilen halkın soyu Oğuz Türkmen Aşireti'nin devamıdır.  Sivrihisar'a gelen Oğuz-Türkmen boyları ve kolları :Karkın, Kınık, Alaçat veya Aliçoi, İmralı, İmur, Yolemir, Beydili, Yazır, Buğdüz Aşiretleri Avşar, Kılıç, Kırgız, Köseler, Sazılar Boylarıdır.

Bu boy ve kolların yerleştikleri köyler:

KARKIN Aşireti: Sivrihisar Karkın Köyü, Günyüzü'nde Beydili ile Yörme arasına.
KINIK Aşireti : Sivrihisar'ın 10 km batısında bulunan Kınık Köyü'ne,
ALAÇAT veya ALİÇOİ Aşireti, Çandır mahallesine,
İĞDELİ veya İĞDEÖNÜ Aşireti, İğdecik mahallesine,
İMUR ve YOLEMİR Aşiretleri, İmralı mahallesine,

BEYDİLİ Aşireti, Günyüzü'ndeki Bedil mahallesine (bu bilgi yanlıştır. Bedil adı, İmanlı Avşarlarının en önemli kolarından olan Bedil obasından adını almıştır. Bedil, 16. yüzyılın ilk yarısında Maraş bölgesinde yaşayan İmanlı Avşarının en önemli koludur. Bedil Avşarından bazı bölükler diğer bazı Avşar obalarıyla birleşerek Yeni-İl'deki Avşar topluluğunu meydana getirmişti. 1690 yılındaki Avusturya Seferine katılan İfraz-ı Dulkadır Türkmenlerinden Bedil Oğlu Hasan Bey, bu obadan idi. Yeni-İl'deki bu Bedil obasının bazı önemli kolları bulunduğu yeri terk ederek Ankara'nın Balâ ilçesinde yerleşmiştir. Burada Mugan Gölü yakınındaki bir yer bu obanın adını taşır. Bir kısmı ise Eskişehir'e doğru gitmiş ve yine bazı kısımları Batı Karadeniz civarına göç etmiştir. Bedil mahallesi, adını bu obadan almıştır. Kaynak: Adnan Menderes KAYA - Avşar Türkmenleri kitabı)
YAZIR Aşireti, Günyüzü- Yazır mahallesine,
BUĞDÜZ Aşireti,  Günyüzü- Ayvalı Yaylası'nın bulunduğu yere iskân etmişlerdir.

Coğrafya
Eskişehir iline 150 km, Günyüzü ilçesine 6 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Günyüzü'nün mahalleleri

Ayvalı, Günyüzü


Le Comité biélorusse d'Helsinki  (en ) est une organisation non gouvernementale de défense des droits de l'homme créée en 1995 et, en 2007, seul groupe de défense des droits de l'homme indépendant restant en Biélorussie, à l'exception du Centre des droits de l'homme de Viasna. Son objectif est la protection des droits de l'homme en Biélorussie conformément aux accords d'Helsinki.

Persécutions par la dictature biélorusse
Le gouvernement biélorusse a infligé une amende de  à l'organisation pour des impôts prétendument impayés sur l'argent reçu via les subventions du programme Tacis de l'Union européenne (2003, annulé par la Cour suprême en 2004) et a engagé des poursuites pénales contre des responsables de l'organisation, y compris son président Taciana Proćka.

En 2021, le Comité biélorusse d'Helsinki est devenu l'une des victimes de la répression nationale d'Alexandre Loukachenko contre les médias indépendants et les organisations de défense des droits de l'homme à la suite des manifestations biélorusses. Son bureau est perquisitionné à plusieurs reprises, puis mis sous scellés par la police. Le ministère de la Justice a demandé des documents, qui ont été conservés dans un bureau inaccessible, et a délivré un mandat d'arrêt le même jour que la demande de documents. Deux mandats par an permettent au ministère d'engager le processus de dissolution.

Le 1 octobre 2021, le Comité biélorusse d'Helsinki est dissout par la Cour suprême biélorusse. Le tribunal a utilisé des éléments d'une affaire pénale non précisée (probablement sans verdict jusqu'à présent) pour dissoudre le Comité. Il était l'avant-dernier groupe de défense des droits de l'homme enregistré en Biélorussie (le dernier est  - également en cours de dissolution).

Reconnaissance
En , le comité biélorusse Helsinki obtient un statut consultatif auprès du Conseil économique et social des Nations unies.

Voir aussi
 Viasna

Littérature

Références

Liens externes

 Page d'accueil du BHC

Droits de l'homme en Biélorussie

Comité biélorusse d'Helsinki


සම්මත ජලීකරණ එන්තැල්පිය (∆Hhyd∅)
සම්මත අවස්ථාවේ  ඇති වායුමය අයන මවුලයක් වැඩිමනත් ජලය ප්‍රමාණයක් සමඟ ද්‍රාවණ තත්ත්වයට පත් වීමේ දී සිදු වන එන්තැල්පි විපර්යාසයයි.

තාප රසායනය

සම්මත ජලීකරණ එන්තැල්පිය


Isla Diamante (en inglés: Diamond Island) es un islote de las Pequeñas Antillas, ubicada en el Mar Caribe, parte del archipiélago de las Granadinas. Pertenece al país de Granada y administrativamente hace parte de la Parroquia de Saint Patrick (Saint Patrick Parish) al norte de la isla principal de ese país, junto con las islas de Ronde y Caille (ambas al sur) y Les Tantes (al este). Mientras que más al norte se encuentra la más grande isla de Carriacou.

Véase también
 Geografía de Granada
 Geografía de América

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Granada (país)
Granadinas

Isla Diamante


Manor Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Manor Township (Armstrong County, Pennsylvania)
 Manor Township (Lancaster County, Pennsylvania)

Manor Township


Cadmus et Hermione este o tragedie lirică, formată dintr-un prolog și cinci acte, al cărei autor e Jean-Baptiste Lully. În limba franceză, libretul este creat de Philippe Quinault, după opera lui Ovidiu, Metamorfoze. Prima reprezentație a fost dată de Opera din Paris, pe 27 aprilie 1673, în cadrul jocurilor de tenis regal de la Béquet.

Prologul, în cinstea Regelui Ludovic al XIV-lea, îl reprezintă pe acesta în chipul lui Apollo ucigând Șarpele Piton din Delphi. Opera în sine se referă la povestea de dragoste a lui Cadmus, legendarul fondator și rege al Tebei, Grecia, și Hermione (Harmonia), fiica lui Venus și Marte. Mai apar personaje ca: Atena, Cupidon, Juno și Jupiter.

Cu Cadmus et Hermione, Lully a inventat forma numită tragedie lirică. Lully a încorporat, de la opera venețiană contemporană, elemente de comedie specifice servitorilor, elemente pe care, ulterior, le va evita, așa cum vor face și viitorii reformatori din opera italiană.

O transcriere contemporană a uverturii, realizată de Jean Henri d'Anglebert, rămâne o posibilă variantă a repertoriului de clavecin.

La începutul lui 2008, ansamblul francez Le Poème Harmonique au avut o reprezentație a acestei tragedii la Opera din Paris și Rouen, dar și în alte locații.

Surse
 Lois Rosow, "Cadmus et Hermione," Grove Music Online,  .
 Centre de Musique Baroque de Versailles, .

Legături externe
 Naxos.com

Opere în limba franceză
Opere scrise în secolul al XVII-lea
1673

Cadmus et Hermione


Frøken Julie genbesøgt er en dansk kortfilm fra 2008, der er instrueret af Aage Rais-Nordentoft efter manuskript af ham selv, Emma Swenninger og Peter Gantzler.

Handling
To skuespillere, en mand og en kvinde, mødes på hendes hotelværelse for at arbejde med August Strindbergs Frøken Julie. Efterhånden som dag bliver til nat, bliver det sværere og sværere for de to at skelne mellem sig selv og rollen, mellem fiktion og virkelighed.

Medvirkende
 Emma Swenninger - Julie/Emma
 Peter Gantzler - Jean/Peter

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2008

Kortfilm fra Danmark

Frøken Julie genbesøgt


Jürgen Nachtmann (* 22. September 1954; † 9. Juni 2013 in Speyer) war ein deutscher Fußballspieler. In der Saison 1977/78 hat er in der 2. Fußball-Bundesliga für die Vereine Wormatia Worms (2) und VfR Bürstadt (16-1) insgesamt 18 Zweitligaspiele absolviert. Im Februar 1973 wurde er von DFB-Trainer Jupp Derwall in der Amateurnationalmannschaft des DFB beim Länderspiel gegen Italien eingesetzt.

Laufbahn

In den letzten zwei Runden der alten zweitklassigen Fußball-Regionalliga Südwest, 1972/73 und 1973/74, kam der Nachwuchsstürmer bei Wormatia Worms in der Regionalliga zum Einsatz. Am 12. November 1972, den 12. Spieltag, debütierte er beim 3:2-Auswärtserfolg gegen den 1. FC Saarbrücken. Das junge Talent aus dem Südwesten wurde am 28. Februar 1973 für Lorenz-Günther Köstner beim Länderspiel der deutschen Amateurnationalmannschaft gegen Italien eingewechselt. Unter Trainer Radoslav Momirski und an der Seite der Mitspieler Harald Braner, Emanuel Günther, Walter Horch, Norbert Janzon und Heiner Schmieh brachte es das Offensivtalent auf insgesamt 37 Regionalligaspiele und erzielte dabei drei Tore. Die Wormatia belegte 1973 den vierten, 1974 den sechsten Platz und war für die ab 1974/75 startende 2. Bundesliga qualifiziert. Der junge Angreifer schloss sich aber dem SV Alsenborn an, dem die Lizenz für die 2. Liga wegen technischer Unzulänglichkeiten der Platzanlage und wirtschaftlicher Unsicherheit bei der zukünftigen Entwicklung, verwehrt worden war.

Der Abstecher nach Alsenborn währte aber nur eine Runde, zur Saison 1975/76 kehrte der Angreifer nach Worms zurück. Die Wormatia war aus der 2. Bundesliga abgestiegen und spielte von 1975 bis 1977 in der Amateurliga Südwest. Nachtmann errang mit seinen Mannschaftskameraden jeweils die Meisterschaft, benötigte aber mit der Wormatia zwei Anläufe um sich 1977 in der Aufstiegsrunde gegen die Konkurrenten Borussia Neunkirchen und TuS Neuendorf durchzusetzen und in die 2. Bundesliga zurückzukehren.
Durch die Offensivrivalen Lorenz Horr (37-5), Walter Schuberth (35-7) und Werner Seubert (28-21) wurde Nachtmann von Trainer Werner Kern in der Hinrunde der Serie 1977/78 in der 2. Bundesliga nur zweimal eingesetzt, und schloss sich deshalb dem um den Abstieg kämpfenden Zweitligaaufsteiger VfR Bürstadt an. Er absolvierte bei den Südhessen 16 Spiele und erzielte ein Tor, Bürstadt stieg aber in das Amateurlager ab. Ab der Runde 1979/80 bis 1987 spielte Nachtmann danach noch bei Südwest Ludwigshafen in der Amateuroberliga Südwest.

Nach seiner Spielerlaufbahn war er als Trainer tätig und Leiter einer Fußballschule.

Privates
Jürgen Nachtmann war mit seiner Frau Elke verheiratet. Er starb 2013 nach langer Krankheit in einem Hospiz.

Literatur
 Matthias Weinrich: Zweitliga-Almanach. Alle Spieler. Alle Vereine. Alle Ergebnisse. AGON Sportverlag, Kassel 2001, ISBN 3-89784-190-8.
 Hardy Grüne, Christian Karn: Das große Buch der deutschen Fußballvereine. AGON Sportverlag, Kassel 2009, ISBN 978-3-89784-362-2.

Einzelnachweise

Fußballspieler (Wormatia Worms)
Fußballspieler (Südwest Ludwigshafen)
Sport (Landkreis Kaiserslautern)
Deutscher
Geboren 1954
Gestorben 2013
Mann

Jürgen Nachtmann


Władysław Kozakiewicz (n. 8 de diciembre de 1953) es un saltador de pértiga polaco retirado. Kozakiewicz nació en Šalčininkai cerca de Vilna, la capital de Lituania.

Kozakiewicz pulverizó por tres veces el récord mundial de salto de pértiga. Fue campeón de Europa en modalidad Indoor en 1977 y 1979, Campeón de Polonia 10 veces y ganador de la medalla de oro en los Juegos Olímpicos de 1980 en Moscú.

En 1984 huyó a la República Federal Alemana, donde ganó por dos veces el campeonato nacional, en 1986 y 1987.

El ademán de Kozakiewicz
En Polonia, el corte de manga fue conocido como el "ademán de Kozakiewicz" (gest Kozakiewicza). Kozakiewicz hizo este "corte de mangas" el 30 de julio de 1980 a los espectadores rusos en el estadio Lenin en el transcurso de los Juegos Olímpicos de 1980 en Moscú.. La multitud apoyaba al saltador local Konstantin Volkov abucheando, silbando, insultando, y mofándose del saltador polaco durante sus saltos. Tras haberse asegurado la medalla de oro y establecer un nuevo récord mundial al saltar 5,78 metros, Kozakiewicz hizo el gesto, desafiando a la multitud.

Las fotos de este momento dieron la vuelta al mundo, con la  excepción de la Unión Soviética y sus satélites. Mientras que los observadores internacionales opinaban de manera variada ante el incidente, el acto de Kozakiewicz recibió mucho apoyo por parte de la sociedad polaca, molesta por el control soviético. Después que los Juegos acabaran, el embajador soviético en Polonia solicitó que Kozakiewicz fuera despojado de la medalla por su "insulto al pueblo soviético". La respuesta oficial del Gobierno polaco fue que "el gesto había sido un espasmo muscular involuntario causado por el esfuerzo".

Referencias
 Kozakiewicz at sporting-heroes.net

Enlaces externos
 Video of Kozakiewicz giving the gesture at the Moscow Olympics

Saltadores de pértiga
Atletas de Polonia
Polacos del siglo XX
Medallistas olímpicos de oro de atletismo
Medallistas olímpicos de oro de Polonia

Władysław Kozakiewicz


An Piptochaetium montevidense in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Spreng., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Parodi. An Piptochaetium montevidense in nahilalakip ha genus nga Piptochaetium, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Piptochaetium

Piptochaetium montevidense


فريدريك بين «فريد/تيكس» أيفري  ولد وتوفي (26 فبراير 1908- 26 أغسطس 1980). كان رسام رسوم متحركة، رسام كارتون، ممثل أصوات، ومخرج أمريكي، مشهور بإنتاجه في ما يُعرف بالعصر الذهبي للرسوم المتحركة لمصلحة وارنر براذرز وإم جي إم، قدم شخصية دافي داك، باغز باني، درووبي، سكرووي سكويرل، جورج وجونيور، وساهم في تطوير بوركي بيغ، وتشيلي ويلي. عمل في أكثر من استوديو في الأربعينات والخمسينات.

طريقته في الرسوم المتحركة كسرت التقليد الذي أسسته شركة ديزني، وحث الرسامين على الانتشار وراء حدود الوسط الذي يكون في عالم الكارتون ممكنا وفي عالم الواقع مستحيلا، كما نقل عنه قوله «في الكارتون تستطيع فعل أي شيء»، وكانت أعماله كذلك. كما وقام بأدوار صوتية لبعض أعماله.

سيرة ذاتية

سنوات البداية
أيفري هو ابن جورج والتن أيفري وماري أوغوستا «جيسي» بين، ولد في تايلور، تكساس. عمل في بداياته لدى والتر لانز ستوديو في أوائل الثلاثينات، كان يعمل على أغلب سلسلة أوزوالد ذا لاكي رابيت من 1931 إلى 1935، عرف كرسام في تلك السلسلة، ثم ادعى إخراجه لاثنتين من السلسلة في تلك الفترة، وبسبب شئ من الدعابات في المكتب طار مشبك ورق فأصاب عينه اليسرى، والتي فقدها بسبب ذلك. ربط البعض الحادث بطريقته الفريدة في الرسم وأسلوبه الغريب في الإخراج.

«تيرمايت تيراس»
انتقل أيفري إلى استوديو ليون شليسنجر في أواخر 1935 وأقنع شليسنجر بترؤس وحدة خاصة به وإنتاج الكارتون بالطريقة التي يريدونها، وافق شليسنجر على ذلك، وعين معه الرسامين بوب كلامبيت وتشاك جونز إلى مبنى قديم من خمس غرف في مقر استوديو وارنر براذرز، وحدة أيفري عينت لإنتاج لووني تونز بالأبيض والأسود بدلا من ميري ميلوديز بتقنية تيكنوكولر. سرعان ما أطلقت الوحدة على المبنى اسم تيرمايت تيراس (مبنى النمل الأبيض) لكثرة انتشار النمل الأبيض. «تيرمايت تيراس» سرعان ما أطلقت على استوديو الرسوم المتحركة بأكمله، لأن تلك الوحدة هي من قامت بصياغة ما يعرف الآن "the Warner Bros. cartoon"، أول أفلامهم القصيرة كان غولد ديغرز أوف '49. الذي يعد أول فيلم جعل من بوركي بيغ نجما.

ابتكار نجوم لووني تونز
أيفري، بمساعدة من كلامبيت، جونز، والمخرج المساعد الجديد فرانك تاشلين، أسسوا أسلوب كارتون يخالف أسلوب ديزني بكونها ملكة أفلام الرسوم المتحركة في ذلك الوقت، وابتكروا شخصيات لا تزال تذكر حتى الآن، قام أيفري بوضع الدعابات للعروض، وزود بعضها بأصواته، وأشرف على ضبط توقيت الدعابة حيث كان يقتطع من الإطارات إذا لم ينضبط الوقت مع الدعابة جيدا.

دافي داك
كارتون بوركيز داك هانت قدم شخصية دافي داك، الذي يمتلك شكلا جديدا من الجنون والحماقة لم تشهد الرسوم المتحركة شخصا مثله، دافي كان خارجا عن السيطرة، بطة شديدة الجنون، كثيرا ما يقفز في مواقع من إطار الفيلم بسرعة مضاعفة، صارخا «هوو-هوو! هوو-هوو!» بطبقة صوت مرتفعة لميل بلانك.

باغز باني
كان أول ظهور لباغز باني في فيلم أيفري عام 1940 أ وايلد هاير، بعد سلسلة من عروض أرنب شبيه بدافي داك في الشخصية من إخراج بين هارداواي، كال دالتون، وتشاك جونز، أرنب أيفري كان من النوع الهادئ المسيطر تماما على الوضع. يعد هذا الفيلم القصير أول ما جمع بين باغز وإلمر فاد، الشخصية الهادئة ذات الرأس الأصلع والتي تطورت من شخصية إيغهيد لأيفري. في الفيلم يتجه باغز إلى إلمر الذي يصطاد الأرانب ويسأله «واتس أب دوك؟ What's up, doc?» لتشتهر هذه العبارة بين الحضور. جاء تسمية باغز بهذا الاسم نسبة إلى المخرج بين «باغز» هارداواي، والذي ابتكر شخصية أرنب سابقة. قام أيفري بإخراج ثلاثة عروض أخرى من بطولة باغز، تورتويز بيتس هاير، أوول ذس آند رابيت ستو، وذا هكلينغ هاير. كما وأخرج عدة عروض وحيدة.

انتهى عهد أيفري في وارنر عام 1941 بسبب اختلاف في نهاية فيلم ذا هكلينغ هاير، حيث وضع أيفري النهاية بأن يسقط باغز وكلب الصيد من ثلاث جرف أو منحدرات، وقبل أن يسقط من الثالثة يقول باغز «امسكوا قبعاتكم أيها الناس، ها نحن مرة أخرى! Hold on to your hats, folks, here we go again!». هنا تدخل شليسنجر تحت أمر جاك وارنر، وغير النهاية إلى التي هي عليها الآن، حيث يسقط باغز وكلب الصيد من الجرف، وقبل أن يصل الأرض يتوقف الاثنان ويخاطب باغز الجمهور «هيه، ضحكنا عليكم، أليس كذلك؟ Heh, fooled you, didn't we?». هذا ما أغضب أيفري ودفعه لترك الاستوديو تاركا ثلاثا من أعماله غير مكتملة، بوب كلامبيت قام بإكمالها عندما تولى وحدة أيفري.

سبيكنغ أنيمالز
ابتكر أيفري أثناء عمله لدى شليسنجر فكرة حيوانات حية تتحدث بشفاه مرسومة، لم يهتم شليسنجر بالفكرة، فعرضها أيفري على صديقه جيري فيربانكس، فأعجب بها وبدأ سلسلة سبيكنغ أوف أنيمالز التي قامت بتوزيعها باراموانت بكشرز، لذلك بعدما غادر أيفري استوديو شليسنجر، اتجه فورا إلى باراماونت بكشرز، قبل أن يتجه إلى إم جي إم.

أيفري في إم جي إم
في 1942، عمل أيفري لدى وحدة الرسوم لدى إم جي إم تحت إشراف فريد كويمبي، شعر أيفري بأن شليسنجر كان يضيق عليه، إذ شعر بكامل الحرية في عمله الجديد، كما أن إم جي إم وفرت ميزانية ووحدة إنتاج أفضل من التي كانت في وارنر، فقام بإنتاج عروض بإبداع أكبر، كما أن وحدته ضمت رسامين من ديزني، مثل برستون بلير وإد لوف، فكان أول إنتاجه ذا بلتز ووف الذي رشح لجائزة الأكاديمية لأفضل فيلم قصير فئة الكارتون عام 1942. أشهر شخصية له في إم جي إم كانت درووبي (في الأصل هابي هاوند)، الكلب الهادئ الصغير بطيء الحركة والكلام الذي يفوز دائما في النهاية.

بعد إم جي إم
عاد أيفري إلى والتر لانز ستوديو ولم يستمر طويلا، إلا أنه ساهم في شخصية تشيلي ويلي البطريق، وبسبب اختلاف في مقدار الأجر، ترك الاستوديو منهيا مجال الرسوم المتحركة السينمائية.

اتجه أيفري لرسم إعلانات التلفزيون، مثل إعلانات ريد في الستينات، كما وأنتج إعلانات مشروب كوول-أيد، وفيها شخصيات وارنر براذرز التي تعامل معها. في الستينات والسبعينات، ازداد أيفري كآبة، رغم أنه حظي باحترام زملائه، آخر شركة عمل لديها كانت هانا-باربيرا.

مات أيفري في 26 أغسطس 1980 بسبب سرطان الرئة، ودفن في فورست لون بمقبرة هوليوود هيلز.

إرثه
بالرغم من أنه لم يعش أواخر الثمانينات التي شهدت فيها الرسوم المتحركة انتعاشا، إلا أن أعماله نالت انتشارا واسعا ومديحا في مجتمعات الرسوم المتحركة الحديثة، كما وأعيد نشر إنتاجاته في إم جي إم، وتظهر أعماله في مجموعة DVD لووني تونز وميري ميلوديز، كما تأثر بعض الرسامين في أسلوبه، كعروض هو فريمد روجر رابيت، رين آند ستيمبي، تايني توون أدفنشرز، توم آند جيري كيدس شو.

اليوم تمتلك عروضه في وارنر وإم جي إم لدى ترنر إنترتاينمنت وتتولى وارنر براذرز التوزيع (وارنر براذرز تمتلك العروض بالأبيض والأسود مباشرة)، كلا الشركتين وارنر وترنر تتبعان شركة تايم وارنر، بينما عروضه في والتر لانز تمتلكها يونيفرسال ستوديوز، توجد بعض عروضه في وارنر تحت الملكية العامة، إلا أن وارنر وترنر تمتلكان المكونات الأساسية لها.

قراءات متقدمة
 Adamson, Joe (1975). Tex Avery: King of Cartoons. New York: De Capo Press. ISBN 0-306-80248-1.
 Barrier, Michael (1999). Hollywood Cartoons: American Animation in Its Golden Age. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-516729-5.
 Benayoun, Robert (1988). Le mystère Tex Avery. Paris: Editions du Seuil. ISBN 2-02-009870-9.
 Canemaker, John (1996). Tex Avery: The MGM Years, 1942-1955. Atlanta: Turner Press. ISBN 1-57036-291-2.
 Morris, Gary (Sept 1998). What's Up, Tex? A Look at the Life and Career of Tex Avery. Bright Lights Film Journal.

وصلات خارجية

 موقع لتقدير تيكس أيفري
 الرسوم المتحركة لدى تيكس أيفري من موقع Keyframe - the Animation Resource
 شجرة العائلة لتيكس أيفري
 قراءة في ذا كومبليت تيكس أيفري, المجموعة الكاملة من سلسلة كارتون إم جي إم لأيفري (نشرت في 1993)
 ذا شيلف: قراءة في شخصية تيكس أيفري، دروبي. إصدارة DVD أمريكية
 شاهد ضريح تيكس أيفري

مراجع

مخرجو أفلام بإعاقات
أشخاص من تايلور (تكساس)
أشخاص من هانا-باربيرا
أمريكيون بإعاقات
تيكس أفيري
رسامو رسوم متحركة أمريكيون
رسامو رسوم متحركة من تكساس
رسامو كارتون أمريكيون
فنانون أمريكيون في القرن 20
فنانون بإعاقات
فنانون سرياليون أمريكيون
فنانون من أوستن (تكساس)
مخرجو أفلام أمريكيون
مخرجو أفلام رسوم متحركة أمريكيون
مخرجو أفلام من تكساس
مدفونون في منتزه فورست لاون التذكاري
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون من أوستن (تكساس)
مواليد 1908
مواليد في تايلور (تكساس)
وفيات 1980
وفيات السرطان في كاليفورنيا
وفيات بسبب سرطان الرئة
وفيات سرطان الرئة في كاليفورنيا
وفيات في بربانك (كاليفورنيا)
ممثلون أمريكيون بإعاقات

تيكس أيفري


Department of Economic Affairs may refer to:

Department of Economic Affairs (UK), a 1960s UK government body
Department of Economic Affairs, a department of the Ministry of Finance in India
Federal Department of Economic Affairs, a Swiss government body

Department of Economic Affairs


Der alte Mann und das Meer oder The Old Man and the Sea steht für:

 Der alte Mann und das Meer (1952), Novelle von Ernest Hemingway
 Der alte Mann und das Meer (1958), US-amerikanische Verfilmung der Novelle durch John Sturges
 Der alte Mann und das Meer (1990), US-amerikanische TV-Verfilmung der Novelle durch Jud Taylor
 Der alte Mann und das Meer (1999), Animations-Kurzfilm von Alexander Petrow

Der alte Mann und das Meer (Begriffsklärung)


Natura 2000-område nr. 101 Sønder Ådal består af består af en del af Habitatområde nr. H90 og fuglebeskyttelsesområde nr. 63. Området der udgør 2.659 hektar, ligger i Aabenraa- og Tønder Kommune, i vandplanopland 4.1 Kruså-Vidå. Området ligger syd for Bylderup-Bov og sydvest for Tinglev og er er overvejende privatejede landbrugsarealer i drift. I øst
-vestgående retning gennemskæres området af Gammelå (nordligt beliggende) og Sønderå (sydligt beliggende), som er en del af Vidåsystemet, der udmunder i Vadehavet. Natura 2000-området støder mod sydvest til den dansk-tyske grænse.

Natura 2000-området er udpeget på grundlag af en række fuglearter, sortterne, mosehornugle, hedehøg, rørhøg, rørdrum og engsnarre, og naturplanens målsætninger og indsatsprogram er rettet mod beskyttelsen af disse og af en generel sikring og forbedring af områdets naturværdier.

Se også
 Internationale naturbeskyttelsesområder i Danmark
 Naturtyper i Danmark

Eksterne kilder og henvisninger

 Naturplanen
 Basisanalysen 2016-21
 Kort med området indtegnet på miljoegis.mim.dk

Natura 2000-planer
Lokaliteter i Aabenraa Kommune
Lokaliteter i Tønder Kommune
EU-habitatområder i Danmark
Fuglebeskyttelsesområder i Danmark

Natura 2000-område nr. 101 Sønder Ådal


Wathena may refer to:
Wathena (chief), a Native American chief of the Kickapoo tribe
Wathena, Kansas
USS Wathena (ID-3884), a cargo ship in commission in 1919
USS Wathena (YTB-825), a harbor tug placed in service in 1973

Wathena


ගරු විරාජ් වික්‍රමනායක (තවද විරාජ් චතුරංග ඩයස් වික්‍රමනායක) (ඉංග්‍රීසි: Viraj Wickramanayeke also Viraj Chathuranga Dias Wickramanayeke ) ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර කෝට්ටේ මහ නගර සභාවහි නාගරික මන්ත්‍රී වරයෙකි. ඔහු ශ්‍රී ලංකා පොදුජන පෙරමුණ අංක 17, නුගේගොඩ, නැගෙනහිර නියෝජනය කරයි.

ජීවන සටහන්

ජනප්‍රිය ව්‍යාපාරිකයෙකු ද වන ඔහු Mr කොත්තු සහ Colombo fresh fruits pvt ltd යන ආයතනවල හිමිකරුවා ද වනවා. මීට අමතරව ඔහු ටෙලිනාට්‍ය නළුවෙකුද වෙයි.

ශ්‍රී ලංකා සැහැල්ලු පන්දු ක්‍රිකට් සම්මේලනයේ උතුරු කොළඹ ශාඛාවේ සභාපති

මෙතුමා  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත
 මහනගර සභා මන්ත්‍රීන්

 TN ලේ දන්දීමේ කඳවුරට විශාල පිරිසක්

 අපි හදමු අපේ රට

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු දේශපාලනඥයින්

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ලංකික දේශපාලනඥයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ

විරාජ් වික්‍රමනායක


Eriospermum paradoxum es una especie  de planta  fanerógama perteneciente a la familia de las asparagáceas, anteriormente incluida en las ruscáceas. Es originaria de Sudáfrica.

Descripción
Es un arbusto geófito con grandes tubérculos, irregulares, con solitarias hojas, que se producen después de las flores, ovado-cordadas, poco pecioladas, coriáceas, pilosas. La inflorescencia en un pedúnculo corto piloso,; con un racimo de 6-7 flores;  diminutas brácteas, ovadas.

Taxonomía
Eriospermum paradoxum fue descrita por (Jacq.) Ker Gawl. y publicado en Botanical Magazine , t. 1382., en el año 1811.
Etimología
Eriospermum: nombre genérico que deriva del griego Erion de "lana" y sperma para "semilla".
Sinonimia
Eriospermum arenicolum Poelln.
Eriospermum cylindricum Marloth
Eriospermum vallis-gratiae Schltr. ex Poelln.
Loncodilis scapigera Raf.
Ornithogalum paradoxum Jacq.	basónimo
Thaumaza paradoxa (Jacq.) Salisb.

Referencias

Enlaces externos

paradoxum
Flora de África austral
Flora de África continental
Plantas descritas en 1811
Plantas descritas por Jacquin
Plantas descritas por Ker Gawl.

Eriospermum paradoxum


Hermanis Hugo Saltups (* 16. Mai 1901 in Riga, Russisches Kaiserreich; † 27. Januar 1968 ebenda) war ein lettischer Fußballnationalspieler und Mediziner.

Saltups einzige bekannte Vereinsstation war der Jaunekļu Kristīgā Savienība Rīga (JKS Riga). Sein einziges Länderspiel für Lettland absolvierte er am 24. September 1922 in einem Freundschaftsspiel gegen die Auswahl Estlands.  Einige Wochen nach seinem ersten Länderspiel verließ Saltups den Fußball und ging nach Deutschland, um Medizin an der Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg zu studieren. Später wurde Saltups als Arzt bekannt.

Tätigkeit als Psychiater
In den 1930er Jahren wurden die ersten Behandlungen der Schizophrenie mittels der Insulinschocktherapie im Jahr 1933 von Manfred Sakel, Wien entwickelt. Im Jahr 1936 ging Hermanis Saltups vom Rigaer Sarkankalns-Krankenhaus, der Psychiatrischen Klinik der Universität Lettlands, an die Neuropsychiatrische Universitätsklinik Wien, um sich mit der Behandlung mittels Insulinschocktherapie vertraut zu machen. Ende 1936 wurde im Rigaer Sarkankalns-Krankenhaus mit dieser Behandlung begonnen. Dort hatte ihn der Klinikdirektor Hermanis Buldus damit beauftragt, Patienten, die als schizophren diagnostiziert worden waren, mit dieser neuartigen Therapie zu behandeln. Zu Beginn der Insulinschocktherapie waren die Hauptkomplikation Todesfälle, wenn die Patienten trotz Verabreichung von Glucose nicht wiederbelebt werden konnten. Mindestens zwei Patienten starben während der Behandlung. Jedoch besserte sich im Krankenhaus von Sarkankalns nach einer versehentlich 47-stündigen Insulinschocktherapie die psychische Gesundheit eines Patienten dramatisch und die psychotischen Symptome verschwanden. Diese Ergebnisse ermutigten den Psychiater Verners Kraulis, ein lang andauerndes Koma zu therapeutischen Zwecken zu verwenden. Er entwickelte eine Methode, mit der das Koma um 12 Stunden und mehr verlängert werden konnte. Die modifizierte Behandlung wurde bei der Behandlung von Schizophrenen angewendet, denen die klassische Schockbehandlung nicht geholfen hatte und die als unbehandelbar galten.

Weblinks
 Spielerprofil auf eu-football.info
 Biografie auf kazhe.lv (lettisch)

Literatur
 E. Rancāns, E. Tērauds, M. Taube: Psychiatry in Latvia: a journey through the past three centuries. In: Nordic journal of psychiatry. Band 66, Nummer 6, Dezember 2012, S. 428–432, doi:10.3109/08039488.2012.669793. PMID 22429129.

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Lettland)
Mediziner (20. Jahrhundert)
Lette
Geboren 1901
Gestorben 1968
Mann

Hermanis Saltups


Harput Kalesi (Süt Kalesi), Urartular tarafından dikdörtgen bir plan üzerine kurularak yapılmış olan mimari yapıdır. Şu anki Elazığ il sınırları içerisindeki tarihi Harput mahallesinde bulunmaktadır. Kale, iç ve dış kale olmak üzere iki bölümden oluşmaktadır. Rivayete göre yapımında kullanılan harca su yerine süt eklenmiştir bu nedenle "Süt Kalesi" olarak da adlandırılır.  Yine bir rivayete göre, Süt Kalesi harcında su yerine süt kullanılma sebebi dönemde yaşanan su kıtlığı olduğu söylenir.

Tarihi
Kale, MÖ 8. yüzyılda Urartu Krallığı tarafından inşa edilmiştir . MÖ 6. yüzyıldan itibaren Pers hakimiyeti altına girmiştir. MÖ 1. yüzyıl ile MS 11. yüzyıl arasında Part, Roma, Sasani, Bizans ve Abbasiler ve 11. yüzyılın sonuna kadar Bizans hakimiyeti altında devam etmiştir. 1085 yılında Çubukoğulları, 1112 yılında Artukoğulları, 1234 yılında Selçukluların egemenliği altında kalmıştır. Kale, Artuklu Beyi Belek Gazi'nin ve Selçuklu Beyi Alaeddin Keykubad'ın hükûmet merkezi olmuş, 1366 yılında Dulkadiroğulları ve Akkoyunlu Devletleri arasında mücadelelerden dolayı sık sık hakimiyet değişikliği yaşanmıştır. Kale 1465 yılında Akkoyunlu hükümdarı Hasan Bahadır Han tarafından ele geçirilerek Akkoyunlu idaresine alınmıştır. Harput Bölgesi ve Kalesi 1515 yılında Yavuz Sultan Selim tarafından Osmanlı İmparatorluğu'nun idaresine alınmıştır.

Mimari yapısı

İç kale ve dış surlar olmak üzere iki bölümden oluşmaktadır. Dörtgen planlı kalenin girişi, doğuda Harput yönündedir. Konumu itibarıyla Elazığ Ovasına hakim bir bölgede inşa edilmiştir.  Günümüzde yapılan kazı çalışmalarında içinde çeşitli zindanlar, yaşam ve tedavi alanları bulunmuştur.

Kazı ve restorasyon çalışmaları
Kültür ve Turizm Bakanlığı, Kültür Varlıkları ve Müzeler Genel Müdürlüğünün izni ile Prof Dr. Veli Sevin'in bilimsel danışmanlığında 2005 yılında başlanılmış ve 2009 yılına kadar devam edilmiştir. Aynı zamanda Harput Kalesi içinde 17. yüzyılın ortalarından 20. yüzyılın başlarına kadar yaşayan Osmanlı Mahallesini kurtarmaya yönelik çalışmalar da Osmanlı Arkeolojisi kapsamında yürütülmüştür. 2. Dönem kazıları 2014 yılında Prof. Dr. İsmail Aytaç tarafından yeniden başlatılmıştır.

Galeri

Kaynakça

Dış bağlantılar

Elazığ'daki kaleler
Urartu yapıları
Türkiye'deki kaleler

Harput Kalesi


Menahem Golan () a fost un regizor și producător de film israelian.  În 1978 a fost nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin pentru filmul Operation Thunderbolt.

Filmografie ca regizor

Anii 1960
 El Dorado (1963)
 Shemona B'Ekevot Ahat (1964)
 Dalia Vehamalahim (1964)
 Fortuna (1966)
 Trunk to Cairo (1966)
 999 Aliza: The Policeman (1967)
 Tevye and His Seven Daughters (1968)
 What's Good for the Goose (1969)
 Margo Sheli (1969)

Anii 1970
 Lupo! (1970)
 Attack at Dawn (1970)
 Malkat Hakvish (1971)
 Katz V'Carasso (1971)
 Shod Hatelephonim Hagadol (1972)
 Escape to the Sun (1972)
 Kazablan (1974)
 Lepke (1975)
 Diamonds (1975)
 Operation Thunderbolt (1977)
 The Uranium Conspiracy (1978)
 The Magician of Lublin (1979)

Anii 1980
 The Apple (1980)
 Enter the Ninja (1981)
 Over the Brooklyn Bridge (1984)
 The Delta Force (1986)
 Barfly (1987)
 Over the Top (1987)
 Hanna's War (1988)
 Mack the Knife (1989)

Anii 1990
 The Forbidden Dance (1990)
 Zebrácká opera (1991)
 Hit the Dutchman (1992)
 Silent Victim (1993)
 Deadly Heroes (1993)
 Superbrain (1995)
 Russian Roulette - Moscow 95 (1995)
 Die Tunnelgangster von Berlin (1996)
 Lima: Breaking the Silence (1998)
 Armstrong (1998)
 The Versace Murder (1998)

Anii 2000
 Death Game (2001)
 Crime and Punishment (2002)
 Open Heart (2002)
 Final Combat (2003)
 Days of Love (2005) (with co-director Gabriel Koura)
 A Dangerous Dance (2007)
 Marriage Agreement (2008)

Referințe și note

Legături externe

Nașteri în 1929
Decese în 2014
Regizori de film israelieni
Producători de film israelieni
Oameni din Tiberias

Menahem Golan


Os geotubos são tubos poliméricos feitos com material geotêxtil, podendo ser perfurados ou não, os quais se enchem, por meio de métodos de bombagem, com material sedimentar, como seja a areia.

Os geotubos são uma das três categorias de geossistemas, sendo os geossacos e os geocontentores as categorias sobejantes.

Finalidades
Os geotubos são feitos por molde a servir de protecções costeiras artificiais de dunas; de filtro no tratamento de efluentes; e de apoio nas obras hidráulicas.

Regra geral, os geotubos são os maiores geossistemas de aplicação, no que toca à hidráulica marítima, de tal ordem que as suas dimensões só são limitadas pelos critérios de projecto e instalação, porquanto são posicionados e preenchidos com sedimentos no próprio local definitivo onde vão ser empregados, dispensando portanto o recurso a quaisquer mecanismos de transporte e colocação.

A forma de aplicação que retira maior utilidade a este tipo de geossistemas é o posicionamento ou directamente à superfície ou, então, submersos a profundidades inferiores a 5 metros. A capacidade de solo por metro linear de um geotubo pode variar entre os 2 e os 10 metros cúbicos.

Tipo de material geotêxtil
O material geotêxtil que se usa nos geotubos costuma ter alguma porosidade, de maneira a permitir a extracção da água durante a fase do enchimento, com recurso à bombagem, sem que por isso se perca o material sedimentar, como a areia, depositado no seu interior. Além disso costuma ser bastante resistente, de modo a conseguir manter a sua forma tubular durante a bombagem.

Os geotubos, quando são preenchidos com material granular em profundidade por bombagem, têm maior facilidade em ser manobrados e posicionados no leito marinho se não flutuarem, por esse motivo o material geotêxtil empregue no seu fabrico deve caracterizar-se por uma densidade relativa situada entre os 1,22 e 1,38, de maneira a que não flutue.

Engenharia civil

Geotubo


Taurus Tremani Bartlett (6. siječnja 1999.), poznatiji pod umjetničkim imenom Polo G, američki je reper i tekstopisac. Istaknuo se singlovima "Finer Things" i "Pop Out". Njegov debitantski album Die a Legend (2019.) dostigao je šesto mjesto na Billboard 200, a RIAA ga je certificirala kao platinastog.

Bartlettov drugi studijski album, The Goat (2020.), zauzeo je drugo mjesto na Billboard 200 uz deset singlova na Billboard Hot 100 ljestvici. Njegov uspjeh nastavio se i s njegovim trećim studijskim albumom Hall of Fame (2021.), koji je postao njegov prvi album na vrhu ljestvice kao i singl "Rapstar" s istog albuma.

Glazbeni stil i utjecaj
Izvorno je poznat po svom Chicago drill zvuku, ali je na kraju prešao na "melodičniji" stil. Poznat je po svom "živom i eksplicitnom pripovijedanju". Njegovi tekstovi uglavnom uključuju teške teme, kao probleme s mentalnim zdravljem te rasizam. Njegov glazbeni stil najviše je uspoređivan s također čikaškim reperima Chiefom Keefom i Lil Durkom, a za koje je izjavio da su mu jedni od najvećih uzora.

Diskografija

 Die a Legend (2019.)
 The Goat (2020.)
 Hall of Fame (2021.)
 Hall of Fame 2.0 (2022.)

Filmografija

Vanjske poveznice

 Službena stranica

 Polo G na Apple Musicsu
 Polo G na Instagramu

 Polo G na Twitteru
 Polo G na Spotifyu

Izvori

Američki hip hop glazbenici
Američki tekstopisci

Polo G


La Harley-Davidson Model 1 est la première moto produite par le constructeur américain Harley-Davidson. Le prix d'achat était de 200 dollars américains. Au total 38 exemplaires furent construits dont 8 en 1905.

Conception et développement
William S. Harley et Arthur Davidson développèrent leur premier prototype de moto en 1903. Le moteur, conçu selon le système De Dion-Bouton, avait une cylindrée de 167 cm³ et produisait environ 2 ch (1,5 kw). Comme Harley et Davidson n'étaient pas satisfaits des performances, en 1904, la cylindrée fut portée à 405 cm³ avec un alésage de 76 mm et une course de 89 mm. Deux exemplaires de ce modèle de préproduction furent assemblés.

Production
En 1905, le modèle 1 est produit en série pour la première fois. Comparée au modèle de pré-production, la cylindrée est augmentée à 440 cm³ (26,8 ci). La course reste la même et le cylindre est alésé à 79,4 mm. Ce moteur avec allumage par batterie de 6 volts à un taux de compression de 4: 1 avec le carburateur de 22 mm produit 1 ch (735 W) de plus que les modèles de pré-production. Comme d'habitude à l'époque, seule la soupape de sortie était contrôlée, la soupape d'admission était une soupape de renifleur. La moto légère de 84 kg roulait sur des pneus de 28 pouces, l'empattement était de 1295 mm. Le cadre non suspendu du prototype et des deux modèles de pré-production étaient le même.

Le modèle n'était disponible qu'en noir avec des lettrages rouges et des lignes de garniture dorées peintes à la main par la tante de Davidson, Janet Davidson.

La moto démarrait en utilisant des pédales de bicyclette, elle s'arrêtait en coupant l'allumage et en actionnant le frein à rétropédalage.

Articles connexes
 Liste des motos Harley-Davidson
 Liste des motos de 1900 à 1909
 Chronologie des moteurs Harley-Davidson

Références

Motocyclette Harley-Davidson

Harley-Davidson Model 1


Die Royal Naval Air Station Culdrose, kurz RNAS Culdrose, und der Zusatzbezeichnung HMS Seahawk, ist ein Militärflugplatz des Fleet Air Arm (FAA) der britischen Royal Navy (RN) in der Nähe von Helston im Südwesten der Grafschaft Cornwall, England. Die Basis ist neben RNAS Yeovilton einer von zwei Landstützpunkten für die Luftfahrzeuge der RN. Culdrose ist eine der größten Hubschrauberbasen Europas; die Einsatzstaffeln dienen dem Seekrieg, wie zum Beispiel der U-Jagd.

Geschichte
Im Jahre 1942 begann die Admiralität mit der Untersuchung des Areals südlich Helston in Bezug auf eine etwaige Nutzung als Luftstützpunkt. Fünf Jahre nach Beginn dieser Untersuchung wurde die Station schließlich eröffnet. Die Basis diente zunächst der Naval Fighting School, übernahm jedoch zügig weitere Aufgaben. Hierzu zählten die Erprobungen der ersten Kampfjets der RN, Schulung von Besatzungen von Frühwarnflugzeugen und als Landstützpunkt von trägergestützten Luftfahrzeugen. Im Laufe der Jahre wurde der Betrieb von Flächenflugzeugen zugunsten von Hubschraubern schrittweise reduziert; die Aufgaben haben sich jedoch im Laufe der Jahrzehnte kaum geändert.

Der bisher am längsten hier stationierte Typ war in verschiedenen Baureihen von 1969 bis 2018 der Westland Seaking. Die letzten hier stationierten Jets waren die Hawk T.1/T.1A-Schulflugzeuge, die von Juni 2013 bis März 2022 im Dienst der 736 Naval Air Squadron (736 NAS) standen.

Das olympische Feuer
Ein ziviles British-Airways-Flugzeug mit dem Namen Firefly brachte am 18. Mai 2012 das olympische Feuer in Spezialbehältern von Athen aus zu diesem Flughafen als Startort des 70 Tage dauernden Staffellaufes des olympischen Feuers vor der Eröffnung der Olympischen Spiele 2012 in London. Der Flughafen erhielt speziell für diesen Flug den IATA-Code CDR, um dem Zivilflugzeug den computergestützten Flug zu diesem Militärflugplatz zu ermöglichen.

Heutige Nutzung
Zurzeit (2022) ist die Station insbesondere die Typen-Basis der Hubschrauber des Typs Merlin HM.2.
 700X. Naval Air Squadron, Drohnenstaffel mit Scan Eagle
 727. Naval Air Squadron, Schulstaffel ausgerüstet mit der Tutor T.1
 750. Naval Air Squadron, Schulstaffel ausgerüstet mit Avenger T.1-Schulflugzeugen
 814. Naval Air Squadron, Bordhubschrauber-Einsatzstaffel für Zerstörer und Fregatten, ausgerüstet mit der Merlin HM.2
 820. Naval Air Squadron, Flugzeugträger-Einsatzstaffel ausgerüstet mit der Merlin HM.2
 824. Naval Air Squadron, Umschuleinheit ausgerüstet mit der Merlin HM.2
Hinzu kommen weitere nichtfliegende Verbände.
Einige Meilen südlich auf der Halbinsel Lizard mit dem südlichsten Punkt des Vereinigten Königreichs befindet sich der Ausweichflugplatz Predannack. Hier können Trainings-Platzrunden mit den Hubschraubern gemacht werden, ohne die Flugzeuge auf der Hauptbasis zu stören.

Quellen
 Olympic torch: Top pilot's most 'precious cargo' BBC News 18. Mai 2012.

Weblinks

 Homepage der RNAS Culdrose

Einzelnachweise

Militärflugplatz im Vereinigten Königreich
Flugplatz in England
Bauwerk in Cornwall
Culdrose
Marinestützpunkt (Vereinigtes Königreich)
Erbaut in den 1940er Jahren
Flugplatz in Europa

RNAS Culdrose


André Luís Neitzke (født 24. november 1986) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

André Luís Neitzke


Mairie des Lilas () is a station of the Paris Métro in the commune of Les Lilas and serves as the northern terminus of line 11. It is named after the town hall of Les Lilas. A small underground depot is located near the station to service the trains of line 11. The station is sometimes believed to be the subject of the Serge Gainsbourg song "Le Poinçonneur des Lilas", about a Métro ticket inspector, although the promotional film for it was filmed at the Porte des Lilas.

History
The station opened as part of the extension of the line from Porte des Lilas on 17 February 1937. As part of the "Un métro + beau" programme by the RATP, the station's platform lighting was modernised during the course of the 2000s while the corridors were renovated 28 June 2018.

As part of modernization works for the extension of the line to Rosny-Bois-Perrier in 2023 for the Grand Paris Express, the station will be closed from 26 June 2021 to 29 August 2021 to raise its platform levels, its surface tiled, and to widen and lengthen the tunnels at the end of the station. This is to accommodate the new rolling stock that will be used (MP 14) to accommodate the expected increase in passengers and to make it accessible to people with reduced mobility. 2 new entrances will also be added with the one at Place du Colonel-Fabien having 2 lifts.

In 2019, the station was used by 4,436,148 passengers, making it the 101st busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 2,563,685 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 82nd busiest of the Métro network out of 305 stations.

Passenger services

Access
The station has 2 entrances:

 Entrance 1: rue de Paris
 Entrance 2: Boulevard de la Liberté

Station layout

Platforms
The station has a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms, although the lower part of the walls are vertical instead of a typical elliptical shape.

Other connections
The station is also served by lines 105, 129, 515 (TillBus), and P'tit Bus of the RATP bus network, and at night, by lines N12 and N23 of the Noctilien bus network.

Gallery

References

Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in Les Lilas
Railway stations in France opened in 1937

Mairie des Lilas station


Benjamin Graham (; născut Benjamin Grossbaum; 8 mai 1894 – 21 septembrie 1976) a fost un economist american (născut britanic), autor și investitor profesionist. Graham este considerat părintele școlii de investiție în valoare, metodă pe care a predat-o la Columbia Business School începând cu 1928, ulterior rafinată împreună cuDavid Dodd prin edițiile succesive ale cărții Security Analysis. Graham a avut mulți discipoli de-a lungul vieții sale, mulți dintre ei ajungând la rândul lor investitori de succes: Warren Buffett, William J. Ruane, Irving Kahn, Walter J. Schloss și alții. Buffett, care îl creditează pe Graham ca fiind unul dintre mentorii săi, îl descrie ca fiind a doua cea mai influentă perosoană din viața sa după tatăl său. Influența asupra studenților săi a fost așa de mare încât doi dintre aceștia, Buffett și Kahn, și-a botezat fiii după numele lui  Howard Graham Buffett și Thomas Graham Kahn. Graham a mai predat și la UCLA Anderson School of Management.

Biografie
Benjamin Graham s-a născut in Londra, Anglia, dar s-a mutat în New York cu familia când avea doar 1 an. După moartea tatălui său, trecând prin dificultăți financiare, a devenit un student eminent la Universitatea Columbia, absolvind al doilea din promoția sa la 20 de ani (cu gradul de salutatorian). A primit oferte de a deveni asistent din partea catedrelor de Engleză, Matematică și Filozofie, dar a preferat un job pe Wall Street și în cele din urmă a fondat Parteneriatul Graham-Newman.

Carieră
Prima sa carte, Security Analysis, coautor David Dodd, a fost publicată în 1934.

 Security Analysis și The Intelligent Investor, publicată în 1949 (4th revision, with Jason Zweig, 2003), sunt cele mai cunoscute cărți ale sale.
Warren Buffett descrie e Intelligent Investor ca fiind "cea mai bună carte despre investiții scrisă vreodată."

Concepte fundamentale

Investiție vs speculație

Graham atrage atenția jucătorilor de pe bursă de distincția fundamentală dintre investiție și speculație, propunând pentru prima dată definiții clare pentru fiecare dintre aceste concepte "An investment operation is one which, upon thorough analysis, promises safety of principal and an adequate return. Operations not meeting these requirements are speculative."
Graham afirma că deținătorul unei acțiuni trebuie să privească un astfel de titlu, nu ca pe o foaie de hartie ci ca pe o bucată dintr-o companie adevărată. Cu această perspectivă în minte, investitorul nu trebuie să fie preocupat prea mult de fluctuațiile de preț deoarece bursa de valori se comportă pe termen scurt ca o mașină de vot, dar pe termen lung ca una pentru cântărire. Graham a făcut distincția între investitorul activ și cel pasiv.

Marja de siguranță
Graham recomandă ca investitorii să acorde timp și atenție în a analiza starea financiară a unei companii.  Atunci când respectiva companie se găsește pe piață la vânzare cu un mare discount, atunci investiția este considerată sigură datorită aceste marje de siguranță.

Mr. Market

În capitolul 8 al cărții Investitorul Inteligent, Graham propune o metaforă pentru comportamentul irațional al piețelor:  Mr. Market, un individ bipolar care propune investitorului in fiecarer zi la prețuri cînd foarte mari, când ridicol de mici, iar investitorul este liber să profite de aceste oferte sau să le ignore.

Moștenire
Dintre discipolii lui amintim pe Charlie Munger, Philip Fisher, Walter Schloss, Peter Lynch, John Templeton, Mohnish Pabrai, Whitney Tilson, Prem Watsa, Jerome Chazen, and Joel Greenblatt .

Note

Bibliografie

Cărți
 Security Analysis, editions 1934, 1940, 1951 and 1962 and 1988 and 2008 ISBN 978-0-07-159253-6
 The Intelligent Investor, editions 1949, reprinted in 2005; 1959, 1965, 1973  with many reprints since
 Storage and Stability: A Modern Ever-normal Granary, New York: McGraw Hill. 1937 ISBN 0-07-024774-9
 The Interpretation of Financial Statements
 World Commodities and World Currency, New York & London, McGraw-Hill Book Company. 1944 ISBN 0-07-024806-0
 Benjamin Graham, The Memoirs of the Dean of Wall Street (1996) ISBN 978-0-07-024269-2

Nașteri în 1894
Decese în 1976
Absolvenți ai Universității Columbia
Analiști financiari
Economiști americani
Emigrați englezi în Statele Unite ale Americii
Evrei englezi
Investitori americani
Oameni din Londra
Scriitori din statul New York

Benjamin Graham


Legend tripping is a name bestowed by folklorists and anthropologists on an adolescent practice (containing elements of a rite of passage) in which a usually furtive nocturnal pilgrimage is made to a site which is alleged to have been the scene of some tragic, horrific, and possibly supernatural event or haunting.  The practice mostly involves the visiting of sites endemic to locations identified in local urban legends.  Legend tripping has been documented most thoroughly to date in the United States.

Sites for legend trips
While the stories that attach to the sites of legend tripping vary from place to place, and sometimes contain a kernel of historical truth, there are a number of motifs and recurring themes in the legends and the sites.  Abandoned buildings, remote bridges, tunnels, caves, rural roads, specific woods or other uninhabited (or semi-uninhabited) areas, and especially cemeteries are frequent sites of legend-tripping pilgrimages.

Reactions and controversies

Legend-tripping is a mostly harmless, perhaps even beneficial, youth recreation. It allows young people to demonstrate their courage in a place where the actual physical risk is likely slight. However, in what Ellis calls "ostensive abuse," the rituals enacted at the legend-tripping sites sometimes involve trespassing, vandalism, and other misdemeanors, and sometimes acts of animal sacrifice or other blood ritual. These transgressions then sometimes lead to local moral panics that involve adults in the community, and sometimes even the mass media.  These panics often further embellish the prestige of the legend trip to the adolescent mind. In at least one notorious case, years of destructive legend-tripping, amounting to an "ostensive frenzy," led to the fatal shooting of a legend-tripper near Lincoln, Nebraska followed by the wounding of the woman whose house had become the focus of the ostension. The panic over youth Satanism in the 1980s was fueled in part by graffiti and other ritual activities engaged in by legend-tripping youths.

Associated places in the United States
 The Baird Chair monument in Kirksville, Missouri
 Bachelor's Grove Cemetery, outside of Chicago, Cook County, Illinois
 The Black Agnes statue, formerly in Pikesville, Maryland and now in Washington, DC
 The Black Angel monument at Oakland Cemetery in Iowa City, Iowa.
 Bunny Man Bridge near Clifton, Virginia
 Crawford Road in Yorktown, Virginia
 Devil's Tramping Ground south of Siler City, North Carolina, near Harper's Crossroads.
 Goat Man's Grave near Rolla, Missouri.
 Hexenkopf Rock in Williams Township, Pennsylvania

 The Hornet Spook Light twelve miles southwest of Joplin, Missouri
 The Lake View Public School, also known as the  Gore Orphanage, near Cleveland, Ohio
 McHarry, Captain Frances burial spot in Harrison County, Indiana
 Manteno State Hospital in Manteno, Illinois
 Mudhouse Mansion in Fairfield County, Ohio
 The Myrtle Hill Cemetery in Medina County, Ohio
 New Jersey Pine Barrens, said to be home to the Jersey Devil
 Old Alton Bridge south of Denton, Texas
 Old Louisville, reported to be the most haunted neighborhood in the United States
 Ong's Hat, New Jersey
 Our Lady of the Angels School in Chicago, Illinois and its Fire Memorial in nearby Queen of Heaven Cemetery.
 The Pope Lick Trestle in Louisville, Kentucky, home to the satyr-like Pope Lick Monster
 Rehmeyer's Hollow in Shrewsbury, Pennsylvania
 Satansville on Cossart Road near Chadds Ford, Pennsylvania
 Stull Cemetery in Stull, Kansas, claimed to be a "gateway to Hell"
 Sweet Hollow Road and Mount Misery Road in Huntington, New York
 Waverly Hills Sanatorium, an abandoned hospital for tuberculosis victims, in Louisville, Kentucky

See also
 Bloody Mary (folklore)
 Ghost hunting
 Haunted house
 Kimodameshi
 Stand by Me (film)
 The Devil's Chair (urban legend)

References

Further reading
 Aliens, Ghosts, and Cults: Legends We Live, by Bill Ellis (2001)
 Encyclopedia of Haunted Indiana, Kobrowski, Nicole, 2008.
 Legend Tripping: A Contemporary Legend Casebook. Logan: Utah State University Press; McNeill, Lynne S. and Elizabeth Tucker, eds.; 2018.
 Legend-Tripping Online: Supernatural Folklore and the Search for Ong's Hat, Michael Kinsella, (2011)
 "Legend Tripping: The Ultimate Family Experience, Robinson, Robert C., 2014.
 Lucifer Ascending: The Occult in Folklore and Popular Culture, by Bill Ellis (2004)
 Raising the Devil: Satanism, New Religions, and the Media, by Bill Ellis (2000)

 ''What's in a coin? Reading the Material Culture of Legend Tripping and Other Activities (2007), by Donald H. Holly and Casey E. Cordy. The Journal of American Folklore 120 (477):335-354.

American folklore
Death customs
Rites of passage
Pilgrimage
Urban legends

Legend tripping


شرطة السودان هو اسم جهاز الشرطة في دولة السودان.

تاريخ
عرف السودان نظام الشرطة والأمن منذ مملكة كوش عندما كان حراس الملك يتولون مهمة الحفاظ على الأمن داخل أسوار المدن، وبسقوط آخر مملكة مسيحية على يد جيوش الفونج، تقلص دور الشرطة أمام نفوذ مشايخ القبائل حتى غزا محمد على السودان في سنة 1821م، فأوكلوا أمر الأمن لقوتين عرفت إحداها باسم الجهادية والأخرى البشبوزق، وفي عهد المهدية حيث إنقسمت إلى قوة مرافقين ومبشرين وملازمين وخيالة.

عرف السودان الشكل الحديث للشرطة لأول مرة في عام 1821 م عندما غزا العثمانيين السودان، تحت مسميات اخرة مثل الجهادية والباشبزق وهي كلمة تركية تعنى (رجال الباشا) وكان الملك (شاويش) ملك الشايقية الذي هزم في معركة كورتى من الاتراك وقبل العمل معهم أول قائد لقوات الباشبزق أو الشرطة في السودان. وكانت مهام هذه القوات في ذلك الزمان تقتصر على حفظ النظام وجمع الضرائب وفرض سياسات الحكومة التركية وتعقب المعارضين وتأمين الطرق وغيرها.

التأسيس
قام حاكم عام السودان ونجت باشا بتأسيس بوليس المديريات (المحافظات) واستعان أيضا بشيوخ القبائل لبسط الأمن والنظام في البوادي. وباستقلال السودان في 1956 م انضمت الشرطة السودانية إلى منظمة الإنتربول (البوليس الدولي).

إعادة الهيكلة 1990
ابتداء من عام 1990 م، شهدت الشرطة تغييرا كبيرا في بنيتها حيث دمجت قوات وزارة الداخلية في قوة واحدة عرفت باسم الشرطة الموحدة، وتم تأسيس عدد من اقسام الشرطة:

 الشرطة الشعبية،
 شرطة المنشآت الاقتصادية،
 شرطة السياحة والآثار،
 وشرطة الطيران المدني،
 الشرطة الأمنية (شرطة لرقابة انضباط قوات الشرطة).

في عام 1992 م، تم ترفيع كلية الشرطة وتغيير اسمها إلى أكاديمية الشرطة التي تم ضمها في عام 2000 م، إلى جامعة الرباط الوطني، وأصبحت قوة المطافيء مؤسسة جديدة باسم الدفاع المدني لتقديم الحماية المدنية للمواطنين في أوقات السلم والحرب.

من التطورات الأخرى إدخال العمل بالسجل المدني مشتملا على الرقم الوطني، وكذلك تطبيق الرقابة الألكترونية للمرور وجواز السفر البيومتري.

انظر أيضا
 القوات المسلحة السودانية
 كلية علوم الشرطة (جامعة الرباط الوطني)

مراجع

مصادر
 موقع للشرطة السودانية

تطبيق القانون في السودان

شرطة السودان


Polen deltog ved sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro i perioden 5. til 21. august 2016.

Medaljer

Medaljevindere

Svømning

Resultater

Referencer

Lande ved sommer-OL 2016
2016

Polen ved sommer-OL 2016


Deniz Akkaya (d. 3 Ağustos 1977, İstanbul), Türk manken, oyuncu ve sunucudur.

Hayatı
1977 yılında İstanbul'da doğdu.  Kayseri Akören'in Uzunyayla Köyü'nden Çerkez kökenli bir ailenin kızıdır. Öğrenim hayatı İstanbul'da geçti. İlköğrenimini Faik Reşit Onat İlkokulu'nda, ortaokulu Bilge Kaan Özel Deneme Lisesi'nde, liseyi ise Semiha Şakir Özel Deneme Lisesi'nde tamamladı. İstanbul Üniversitesi Amerikan Dili ve Edebiyatı bölümünde yükseköğrenim gördü.

Genç yaşta profesyonel modelliğe başladı. 1997 yılında Türkiye'nin tek meslek yarışması olan Best Model of Turkey yarışmasında birinci, "Miss Grace of the World" yarışmasında dördüncü oldu. Yıldırım Mayruk, Cengiz Abazoğlu gibi modacıların, yerli ve yabancı birçok markanın defilelerinde mankenlik yaptı. 1998'de  Alman moda firması Escada'nın Türkiye'deki bir defilesinde Carla Bruni ile aynı podyumda yer aldı. 2000'li yıllarda Türkiye'deki yayımlanan çeşitli moda dergilerinde kapak oldu.

2006'da Türkiye'de Star TV kanalında yayımlanan ve yüksek izlenme sayılarına ulaşan Top Model Türkiye yarışmasının sunuculuğunu üstlendi. Ardından Show TV kanalında yayımlanan Pişti adlı televizyon programında yorumcu ve sunucu olarak yer aldı. Cine5'te yayımlanan Başka Yerde Yok adlı programda sunuculuk yaptı. Bu programda Fatih Altaylı ve Mehmet Barlas gibi gazetecilerle birlikte çalıştı.

Tiyatro ve sinema oyunculuğu yaptı. Maskeli Beşler: Kıbrıs, Vizontele Tuuba, Okul rol aldığı filmlerden bazılarıdır.

İş insanı Efe Önbilgin ile evliliğinden Ayşe (d. 10 Aralık 2009) adında bir kızı vardır.

Filmografisi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
1977 doğumlular
İstanbul doğumlu modeller
İstanbul doğumlu kadın oyuncular
Türk kadın modeller
Türk kadın sinema oyuncuları
Türk kadın dizi oyuncuları
Türk televizyon sunucuları
Türk kadın tiyatro oyuncuları
20. yüzyılda Türk kadın oyuncular
21. yüzyılda Türk kadın oyuncular
Moda sektöründeki iş insanları
Türk blogcular
Çerkes asıllı Türkler
Best Model of Turkey birincileri
Moda editörleri
Türk DJ'ler
Türk şirket kurucuları
Türk tutuklular ve hükümlüler
Türkiye tarafından tutuklanan kişiler

Deniz Akkaya


Gülyalı, Ordu ilinin bir ilçesidir.

Eski adı Abulhayr'dır. 1987 yılında ilçe haline geldikten sonra Gülyalı adını almıştır. Ordu ilinden Giresun istikametinde 8. km'dedir. Halkın çoğunluğunu Türkmen/Çepniler oluşturur. Geçim kaynağı ağırlıklı olarak fındık üretimidir. Tarım alanında fındık üretiminin yanı sıra kivi ve ceviz üretimleri de yapılmaktadır. Hayvancılık alanında ise süt ve besi hayvancılığıyla birlikte Arıcılık yani Kestane Balı üretimi yapılmaktadır. Son yıllarda ilçeye yapılan yatırımlar ve mavi Bayrak Projesinin de katkısıyla turizm yatırımları ön plana çıkmaktadır. Gülyalı  Ordu ilinin mavi bayraklı plajlarına, sahillerine sahip deniz kenarı ilçelerinden biridir.

İlçeye uzun yıllar yapılması planlanan Türkiye'de ve Avrupa'da ilk, Dünya'da ise üçüncü olan denizin üzerine yapılmış Ordu-Giresun Havalimanı 2015 yılında tamamlanmış ve uçuşlar yapılmaya başlanmıştır.

Nüfus

Kaynakça

Gülyalı


An Polystachya bradei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr. ngan Rudolf Mansfeld. An Polystachya bradei in nahilalakip ha genus nga Polystachya, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polystachya

Polystachya bradei


Lars Larsen (født 14. november 1978) er en dansk fodboldspiller.

Han skifede i starten af 2003 til Herfølge BK for en transfersum på 500.000 kr.. Han vendte derefter tilbage til Randers i august samme år, hvor han skulle tørne ud for Randers FC.

Referencer

Kilder

Lars Larsen på danskfodbold.com
Lars Larsen på superstats.dk

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Understed IF
Fodboldspillere fra Frederikshavn fI
Fodboldspillere fra Boldklubben Skjold
Fodboldspillere fra Randers Freja
Fodboldspillere fra Herfølge Boldklub
Fodboldspillere fra Randers FC
Fodboldspillere fra Odense Boldklub
Fodboldspillere fra Skive IK

Lars Larsen (fodboldspiller, født 1978)


Çukurören, Ankara ilinin Kızılcahamam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Ankara iline 88 km, Kızılcahamam ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Kızılcahamam'ın mahalleleri

Çukurören, Kızılcahamam


La Gesetz über Titel, Orden und Ehrenzeichen (literalmente "Ley sobre títulos, órdenes y condecoraciones"); abreviadamente conocida como Ordensgesetz (literalmente "Ley de medallas"), es una ley federal de la República Federal Alemana que regula el uso y los procedimientos para exhibir y portar insiginias y condecoraciones civiles y militares. La ley entró en vigor el 26 de julio de 1957 y obedecia a dos propósitos: Estipulaba qué medallas y condecoraciones desde antes de 1945 podían ser exhibidas y de que manera (incluyendo las de los tiempos de la República de Weimar) y que habían sido influenciadas y modificadas por las leyes de la Alemania Nazi en 1933 y 1937 y describía el tratamiento y procedimientos de concesión para las condecoraciones y medallas de la entonces recién creada República Federal Alemana.

Convenciones generales
La ley dilucida las siguientes convenciones:

 El gobierno federal y el de los estados (Länder) pueden conceder títulos, medallas y condecoraciones militares.
 El Presidente de la República Federal Alemana puede crear o reconocer de manera oficial medallas existentes del servicio civil o deportivas (menciona específicamente las de los Juegos Olímpicos de 1936).
 La medallas a criminales convictos pueden ser revocadas.
 Los ciudadanos alemanes pueden recibir condecoraciones extranjeras solo con el consentimiento expreso del Presidente de la República.
 Las medallas pueden ser exhibidas solo por sus poseedores; estas pueden permanecer en propiedad de sus beneficiarios.
 Exhibir medallas con simbología Nazi y medallas sin ser poseedor del título será considerada una violación de la ley y sancionada con una multa.

La ley original comprometía al gobierno federal a pagar el 'Ehrensold'(literalmente, "Paga Honoraria del Soldado", un tipo pensión que fue incluido en ciertas condecoraciones de la Primera Guerra Mundial y conflictos anteriores. El 19 de febrero de 2006, esta parte de la ley fue anulada.

Medallas previamente conferidas
La ley establece las estipulaciones de numerosas disposiciones y reglamentos en las medallas conferidas con anterioridad y condecoraciones militares. En la práctica, la ley se ajusta al Código Penal Federal. En particular, la sección§86a, que prohíbe la distribución o exhibición pública de simbología nazi sin motivo histórico o académico.

Medallas de antes de la subida de los nazis al poder en 1933 se pueden portar siempre y cuando solo sean exhibidas en su forma original, junto con otras estipulaciones circunstanciales; medallas de 1933 a 1945 solo se puede portar si se elimina simbología nazi tal (esvásticas, runas de las SS, etc.). Medallas otorgadas a los miembros de los servicios públicos (por ejemplo, departamentos de incendio o de búsqueda y los equipos de rescate) no tienen más limitaciones. Condecoraciones militares concedidas por un Estado previamente aliado solo pueden ser usadas a través de consentimiento expreso, independientemente del momento en que fueron otorgadas.

Medallas que se pueden exhibir, específicamente permitidas por la ley incluyen:

 La Cruz de Hierro (y sus diversos grados)
 La Cruz Alemana
 El Águila de Silesia (una medalla de la República de Weimar del Freikorps)
 La Baltenkreuz (una medalla de la República de Weimar, para el combate en los países bálticos)
 La Insignia de Herido
 El Luftschutzabzeichen (Insignia de Defensa Antiaérea)
 La Insignia de Asalto Panzer
 La Insignia de Asalto de Infantería
 El Broche de Combate Cuerpo a Cuerpo
 La Insignia de Asalto General
 La Medalla de Guerra de Invierno

La Sección 6, párrafo 2 específicamente reitera que las medallas con emblemas Nacional Socialista emblemas no pueden ser usados. No se pueden producir, ofrecer o vender en cualquier forma Junto con la ley, el Ministerio del Interior Federal publicó un suplemento que representaba las forma alteradas de condecoraciones del período entre 1934 a 1945.

Orden de precedencia
El artículo 12 de la ley enumera el orden de precedencia de las medallas exhibidas por el personal militar. Las medallas serán portadas en la parte superior izquierda de la guerrera o de la camisa een orden de importancia de derecha a izquierda y de arriba abajo:

 Verdienstorden (Orden del Mérito de la República Federal de Alemania)
 Rettungsmedaille am Bande (una medalla prusiana por salvar la vida de otro soldado)
 Eisernes Kreuz 1914 (Cruces de Hierro concedidas durante la Primera Guerra Mundial)
 Eisernes Kreuz 1939 (Cruces de Hierro concedidas durante la Segunda Guerra Mundial)
 Otras medallas otorgadas la Primera Guerra Mundial en el orden de su concesión
 Ehrenkreuz (Cruz de Honor recibida en 1934 por su participación en la Primera Guerra Mundial)
 Kriegsverdienstkreuz 1939 (Cruz del Mérito de Guerra, análoga para civiles a la Cruz de Hierro)
 Otras medallas otorgados para el servicio en la Segunda Guerra Mundial en el orden de su concesión
 Resto de condecoraciones alemanas en el orden de su concesión
 Medallas oficialmente autorizadas en el orden de su concesión
 Condecoraciones extranjeras en su orden de precedencia

Referencias

Enlaces externos
 Texto completo de la Ordensgesetz (en alemán)

Órdenes, condecoraciones y medallas de Alemania
Leyes de Alemania
Leyes de 1957
Alemania en 1957

Ordensgesetz