RTÉ Radio 1 () is an Irish national radio station owned and operated by RTÉ and is the direct descendant of Dublin radio station 2RN, which began broadcasting on a regular basis on 1 January 1926.

The total budget for the station in 2010 was €18.4 million. It is the most-listened-to radio station in Ireland.

History
The Department of Posts and Telegraphs opened 2RN, the first Irish radio station, on 1 January 1926. Station 6CK, a Cork relay of 2RN, joined the Dublin station in 1927, and a high-power transmitter at Athlone in County Westmeath opened in 1932. From the latter date the three stations became known as Radio Athlone, later being renamed Radio Éireann ("Irish Radio"/"Radio of Ireland") in 1937.

Like most small European broadcasters at that time Radio Éireann had only been assigned a single high-power frequency (meaning only one channel could be broadcast), and had limited programming hours due to financial constraints. Until after the Second World War Radio Éireann was only able to afford to broadcast in the evenings with the exception of a programme of records in the afternoon. It broadcast a mixed schedule of light entertainment and serious drama, Irish language programming, and talks. Radio Éireann also carried sponsored programmes, often produced by Leonard Plugge's International Broadcasting Company, which tended to be more popular than programming made directly by Radio Éireann itself.

Operated as part of the civil service until 1960, the Broadcasting Authority Act 1960 transferred the station to a statutory corporation, also called Radio Éireann, in preparation for the launch of its sister television station. The name of the corporation was changed to Radio Telefís Éireann in 1966. As a consequence, the station was renamed RTÉ Radio. The station also began FM transmission in 1966. In 1971 the station began the phased move from the GPO on O'Connell Street in Dublin city centre, to a new purpose-built Radio Centre at Donnybrook. When, in 1979, RTÉ established a new rock and pop station under the name of RTÉ Radio 2 (now RTÉ 2fm), the original RTÉ Radio station was renamed RTÉ Radio 1.

In 1973, The Gay Byrne Hour began, becoming The Gay Byrne Show in 1979. This anchored the station's daily morning schedule until 1998. On 3 November 1984, current affairs programmes Morning Ireland and Today at Five began broadcasting. The former is now the flagship programme of RTÉ News and Current Affairs on radio while the latter has evolved into the current Drivetime programme via Five Seven Live.

Reception
RTÉ Radio 1 is available in Ireland on 88-90 MHz FM.

DAB broadcasts of the station began in the east of the country (from the Clermont Carn and Three Rock Mountain high power transmitters via the RTÉ DAB Multiplex) on 1 January 2006. RTÉ DAB is available on the Saorview platform. Listeners to WRN's English Service for Europe and English Service for North America can also hear a selection of RTÉ Radio 1 programmes. RTÉ Radio 1 has been carried on shortwave in DRM during specific events, including the All Ireland finals. RTÉ carried out DRM tests on its former longwave frequency 252 kHz.

The station's tuning signal since 1936 has been the air O'Donnell Abú, although since the advent of 24-hour broadcasting in 1997, the tune has been played only as a prelude to the start of the day's live broadcasting at 5:30 on weekday mornings.

The station broadcasts weekdays from 05:30 - 03:00 and weekends from 06:00 - 02:00. During the station's overnight downtime, Radio 1 simulcasts the output of the digital "classic hits" channel RTÉ Gold.

Satellite
The FM service is also available online and from the Astra 2E satellite at 28.2° East on transponder 7 (11.914 GHz horizontal, symbol rate 27500, FEC 5/6, service ID 5544), Freesat channel 750, Sky channel 0160 and Virgin Media channel 917.

Former Medium Wave broadcast
RTÉ Radio 1 was available until 2008 on medium wave.
The medium-wave transmitters of RTÉ Radio 1 were shut down at 15.00 on 24 March 2008. The main transmitter was based at Tullamore and broadcast on 567 kHz. A lower–powered relay in Cork at 729 kHz was also in service. Before 1975, the main transmitter was based at Athlone using the same frequency. AM transmissions continued on longwave 252 kHz from Summerhill, County Meath until 14 April 2023, aimed to serve Irish people living in Britain and used the old Atlantic 252 transmitter. In 2007 a new telefunken tram 300 kW transmitter was installed which is capable of DRM (Digital Radio Mondiale) broadcasts which can transmit up to seven services in near FM quality, but consumer receivers are not being manufactured. The power can be remotely regulated on this transistor-based transmitter. The two original 1989 transmitters were made by continental electronics each 300 kW and were tube based. Because there's only one 300 kW transmitter now the maximum possible power is 300 kW even though the site is licensed for 500 kW 24hrs. Since the closure, Second Helpings programmes at the weekend have been limited to digital broadcasts only.
Most complaints about the closure of mediumwave were from groups such as fishermen and the elderly, also from people who did not have the longwave band on their radios.

Part of the rationale behind closing medium wave and using long wave to access listeners in hard-to-reach parts of Ireland and the UK, was that reception would be better in places such as the south of England and London areas which in the past had very poor coverage from RTÉ on mediumwave.

The unused 296m medium wave transmission mast at Ballycommon, near Tullamore was demolished on 25 July 2023.

Former Long Wave broadcast
RTÉ Radio 1 was available from 2004 to 2023 on 252 kHz longwave (LW), the frequency formerly used by the Atlantic 252 radio station. The LW version of Radio 1, which used to also be able to be received across the United Kingdom and parts of Western Europe, was also the only RTÉ Radio service available in parts of Northern Ireland since the closure of mediumwave. It differed in certain respects from that broadcast on FM, particularly at the weekend, with significant additional sports coverage and religious programming.

RTÉ operated 252 longwave at a markedly lower power level than its ITU licensed 500 kilowatts:
in the daytime it radiated at 150 kW and at night 60 kW. This reduction in power meant that interference from the French-language station Alger Chaîne 3 – broadcasting on the same frequency from Tipaza with a daytime power of 1,500 kW and 750 kW at night – was considerable, and particularly affected reception of RTÉ Radio 1 on longwave on the south coast of Ireland after dark.

The LW service was due to be withdrawn on Monday 27 October 2014 on cost grounds. However, RTÉ subsequently announced that it had postponed the closure until 19 January 2015 "in order to ensure that listeners, particularly in the UK, have sufficient time to understand and avail themselves of alternatives". As a result of further public pressure, especially from elderly Irish listeners in Britain, churches, the GAA, emigrant groups, and listeners in Northern Ireland who wouldn't all have access to RTÉ on FM or DAB, it was announced in December 2014 that the 252 frequency would be kept on the air until at least 2017, and in March 2017 that transmission on longwave would continue until June 2019. Transmission of RTÉ Radio 1 resumed on 252 longwave in October 2019.

In March 2023 RTE announced that the longwave service would cease on 14 April of that year. The final long wave broadcast occurred during the Late Date music programme of Friday night into Saturday morning, 14/15 April 2023, presented by Ciara King. After the 11:55pm weather forecast, the last ever record played on RTE's AM services was Misirlou by Dick Dale and his Del-Tones. This was followed by the midnight news, after which the closedown of the long wave service occurred at 12:03am on 15 April 2023. After a short silence there was a looped broadcast of the station tuning signal and an information message on other methods of listening to the station. Transmission of the advisory message ceased on 18 April 2023 at 11:00am.

The unused 248m long wave transmission mast at Clarkstown near Summerhill, County Meath was demolished on 27 July 2023.

References

External links
RTÉ Radio 1 — Official Website

1926 establishments in Ireland
Radio stations established in 1926
Longwave radio stations

RTÉ Radio 1


Llubí, Batı Akdeniz'de, İspanya'nın doğu sahiline yakın, İspanya'nın özerk bölgesi olan Balear Takımadaları'na ait bir belediye. Mayorka Adası'nda olup nüfusu; 1964'tür. (2002)

Dış bağlantılar
 Belediye resmi sitesi

Llubí


Risfjorden er navnet på flere fjorde i Finnmark:

 Risfjorden (Berlevåg) – en arm af Kongsfjorden i Berlevåg kommune.
 Risfjorden (Gamvik) – en fjord i Gamvik kommune.
 Risfjorden (Tufjorden) – en arm af Tufjorden i Nordkapp kommune.
 Risfjorden (Skarsvåg) – en fjord ved Skarsvåg i Nordkapp kommune.
 Risfjorden (Kamøyvær) – en fjord ved Kamøyvær i Nordkapp kommune.

Risfjorden


Podsavezna nogometna liga Gospić, također i kao Liga Nogometnog podsaveza Gospić je bila liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1961./62.
Sudjelovalo je 11 klubova, a prvak je bila "Visočica" iz Divosela kod Gospića, koja se potom natjecala za prvaka "Zone Sisak – Karlovac – Gospić".

Ljestvica

 Titova Korenica – tadašnji naziv za Korenicu
 "Visočica" prvak zbog bolje gol-razlike

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Podsavezna liga Sisak 1961./62.

Vanjske poveznice

Izvori

 Godišnjak FSJ 1961-62, Beograd, 1962., ISSN: 0351-2894, str. 200

1961-62
+Gospić
1961-62 Gospić

Podsavezna nogometna liga Gospić 1961./62.


Katerina Stikoudi (, ), este un fost model, grefier, interpret și ocazional om de televiziune, care a câștigat titlul "Miss Hellas" în 2005 la Miss Star Hellas pentru a reprezenta Grecia la concursul Miss World.

Biografie
În afară de competițiile de frumusețe și modeling, Katerina a fost instructor de înot pentru copii și studentă la TEI Larissa din Larissa. A fost, de asemenea, prezentatoare de televiziune la numeroase spectacole grecești. Ea este, de asemenea, cântăreață care a lansat piesa "Mi". Mai mult, Stikoudi a fost înotătoarea lui PAOK timp de treisprezece ani.

Discografie
 2009: Τώρα / Tora (Feat. LAVA)
 2010: Εμμονή / Emmoni (Feat. NEBMA)
 2011: 6 Εκατομμύρια / 6 Ekatommyria
 2011: Η Μουσική Μου / I Mousiki Mou
 2012: Σενάριο / Senario
 2012: Μη / Mi
 2012: Απ' Την Αρχή / Ap' Tin Arxi
 2012: Ο.Κ. (Δεν Τρέχει Τίποτα) / O.K. (Den Trexei Tipota)
 2012: Σαν Να Μην Υπάρχω / San Na Min Yparxo
 2013: Ψηλά Τακούνια / Psila Takounia
 2013: Μίλια Μακριά / Milia Makria (Feat. Ablaze)
 2013: Μ' Ένα Σου Φιλί / M' Ena Sou Fili
 2014: Σ' Ένα Όνειρο / S' Ena Oneiro
 2014: Η Γεύση Της Ζωής Μου / I Geysi Tis Zois Mou
 2014: Τατουάζ / Tatouaz
 2015: Cliche
 2015: Συννεφιά / Synnefia
 2015: Θα Σου Περάσει / Tha Sou Perasei (Feat. NEBMA)
 2016: Voices
 2016: I Like The Way
 2016: Πιράνχας / Piranxas (Feat. TNS)
 2018: "Intuited"

Nașteri pe 16 aprilie
Nașteri în 1985
Oameni în viață
Fotomodele din Grecia

Katerína Stikoúdi


The Daily Wire (em pt: O Arame Diário) é um jornal e conglomerado de mídia conservador norte-americano com sede em Nashville, fundado em setembro de 2015 por Jeremy Boreing. É abertamente de direita e partilha visões de tradicionalismo e antiglobalismo. Entre os valores estão a ideologia de género e a negação do aquecimento global.

O jornal é dono da PragerU e conta com mais de 600 mil assinantes pagantes. Em 2022 foi anunciado um investimento de 100 milhões de dólares na produção de conteúdo de entretenimento como filmes.

História

O Daily Wire foi criado Jeremy Boreing e Ben Shapiro na altura em que trabalhavam para o TruthRevolt, um site de notícias anteriormente financiado pelo David Horowitz Freedom Center. O destaque ganho pelos comentadores fez com que a dupla garantisse vários milhões de dólares em financiamento inicial por parte de Dan e Farris Wilks, dois bilionários ligados à industria do petróleo.

O The Daily Wire foi então lançado em 2015. Inicialmente o jornal foi apoiado principalmente por anúncios. Teve desde o seu início sede em Los Angeles, contudo, em setembro de 2020, a sede do The Daily Wire mudou para Nashville, no estado do Tennessee.

O Daily Wire tornou-se um dos principais sites de notícias e editores do Facebook em termos de engajamento. Em 2018, o NewsWhip considerou o The Daily Wire como o principal editor de direita no Facebook. De acordo com o NewsWhip, o The Daily Wire foi o sexto principal editor de língua inglesa no Facebook em 2019 até o mês de março. O site também teve o segundo maior número de artigos entre as 10.000 principais notícias do site. Em 2021, as histórias publicadas pelo The Daily Wire receberam mais gostos, partilhas e comentários no Facebook do que qualquer outra editora de notícias, de acordo com a reguladora de conteúdo NPR.

Entretenimento

Em 2020, The Daily Wire adquiriu a totalidade do conteúdo da PragerU.

Em 14 de janeiro de 2021, The Daily Wire lançou Run Hide Fight, uma longa-metragem sobre um tiroteio numa escola.

Em fevereiro de 2022, a empresa adquiriu os direitos domésticos de The Hyperions, uma comédia de super-heróis protagonizada por Cary Elwes.

Filmes

O primeiro filme original de The Daily Wire, Shut In, teve a sua estreia no YouTube em fevereiro de 2022. É dirigido por D.J. Caruso e protagonizado por Rainey Qualley, Josh Horowitz e Vincent Gallo.

Ainda em 2022, The Daily Wire lançou o documentário What is a Woman? (pt: O que é uma mulher?), sobre a ideologia de gênero. É estrelado por Matt Walsh.

O próximo filme original, Terror on the Prairie, um faroeste que se passará em Montana, será protagonizado por Gina Carano.

Jornais dos Estados Unidos
Periódicos eletrônicos sem mais edições impressas

The Daily Wire


Gheorghe Popescu-Ciocănel () a fost un pilot român de aviație, as al Aviației Române din cel de-al Doilea Război Mondial.

Lt. aviator Gheorghe Popescu-Ciocănel a fost decorat cu Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Crucea de Aur cu 1 baretă (28 noiembrie 1941) cu următoarea justificare: "Pilot excepțional, observator foarte bun, a executat cele mai grele misiuni. Atacând de trei ori la sol, a distrus trei posturi de mitralieră A. c. A. și o baterie în marș. Într'o luptă aeriană, rănit la mână și spate, cu observatorul și mitralieurul mort, primește lupta și doboară un avion de vânătoare. Ieșind din spital cu rana nevindecată, continuă executarea de misiuni, refuzând concediu medical".

Decorații
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Crucea de Aur cu 1 baretă (28 noiembrie 1941)

Note

Legături externe
 Căpitanul Aviator Gheorghe Popescu-Ciocănel

Nașteri în 1913
Decese în 1944
Ași ai aviației române din cel de-al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Virtutea Aeronautică
Ploieșteni
Oameni uciși în Al Doilea Război Mondial

Gheorghe Popescu-Ciocănel


වඳුරාදෙනිය, යනු  ශ්‍රී ලංකාවේ කෑගල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටා ඇති ගම්මානයකි. ගලිගමුව ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයේ රෑණපාණ ග්‍රාම නිළධාරී වසමේ පිහිටා ඇත.කෑගල්ල නගරයේ සිට කිලෝමීටර් 14 ක දුරින් පිහිටා තිබෙනවා.

පිහිටීම
උතුරින් අටුගොඩ, දකුණින් ගුරුගොඩ ඔය මායිම් ලෙස සලකනු ලබයි.

ඉතිහාසය

ජනප්‍රවාදයට අනුව රන්වන් පැහැ වඳුරෙක් ගමෙහි වූ වෙල් යායේ ගැවසීම නිසා වඳුරාදෙනිය නම ලැබුණු බව විශ්වාස කරනවා.
තවත් කථාවකට අනුව ගමෙහි වූ කිසියම් ස්ථානයක ගලක රත්තරන් වඳුරෙකු පිලිබඳ සටහනක් තබා ඇති නිසා එම නම ලැබුණු බව විශ්වාස කරනවා.නමුත් තවම එවැන්නක් හමුවී නැත.

අධ්‍යාපන පහසුකම්
වඳුරාදෙනිය ප්‍රාථමික විද්‍යාලය ගමේ ඇති එකම පාසලයි.

ආගමික ස්ථානඉපැරණි
ඉද්දමල්පාන රජමහා විහාරය ප්‍රධාන ආගමික ස්ථානයයි තවද වදුරාදෙනිය බෝධිමළුවද ගම මද්‍යයෙ ඉදිකර පිහිටුවා ඇත

නැරඹිය හැකි විශේෂ ස්ථාන

ගල්ගෙඩියාන ඇල්ල

වඳුරාදෙනියේ සිට කි.මී 4 පමණ දුරින් හරිගලට නුදුරැව පිහිටා තිබෙනවා.ගංතුන දෝතළුව කන්දෙන් ගලා ගුරු‍ගොඩ ඔයෙන් මෙම ඇල්ල නිර්මාණය වී තිබෙනවා.උස මීටර් 5 ක් පමණ වන අතර පළල මීටර් 40 ක් පමණ වෙනවා.කෑගල්ල -අවිස්සාවේල්ල මාර්ගයේ අරන්දර බෝගස් හන්දියේ සිට කි.මී 7 ක දුරින් හා කෑගල්ල බුලත්කොහුපිටිය මාර්ගයේ මොරොන්තොට සිට කි.මී 2 ක දුරින් පිහිටා තිබෙනවා.කලක් එතරම් අවධානයට ලක් නොවුවද මෑත සිට බොහෝ දේශිය සංචාරකයින්ගේ සංචාරක ස්ථානයක් බවට පත් වී තිබෙනවා.ඉතා මනරම් බවින් යුතු ඇල්ලක් වුවත් සංචාරකයින්ගේ නොසැලකිල්ල නිසා ඇල්ල අවට ඉතා අපිරිසිදු වී ඇති බව දැක ගත හැකි වනවා.බොහෝ විට මත්පැන් පානයෙන් පසු ඉවත දමන බොතල් හා පොලිතින් කවර නිසා මෙලෙස අපවිත්‍ර වී තිබෙනවා.

ලාහුපන ඇල්ල
ගුරුගොඩ ඔයේ ශාඛා ඇලක මෙම ඇල්ල පිහිටයි.උස මීටර් 3 ක් පමණ වේ.හරිගල පසු කල විට ඉද්දමල්පාන රජමහ විහාරය,මාලිගාකන්ද/මාලිගාතැන්න ආදි පුරාවිද්‍යාත්මක වටිනාකමක් සහිත ස්ථාන හමු වේ.මේ ස්ථාන සම්බන්ධව හිටපු පුරාවිද්‍යා කොමසාරිස්වරයෙකු වන එච්.සී.පී. බෙල් මහතා වාර්තා කර තිබෙනවා.
මේ අසලම ඇති තවත් වැදගත් ස්ථානයක් වනුයේ වලගම්බා රජු සැගවී සිටි බවට සැලකෙන මාලිගාකන්ද විහාරයයි.එය  මු.ම.සි මීටර් 240 ක් පමණ උසින් පිහිටා තිබෙනවා.

ඉද්දමල්පාන රාජමහා විහාරය
වඳුරාදෙනියේ සිට කි.මී 2 පමණ දුරින් අරන්දර මොරොන්තොට මාර්ගයේ පිහිටා තිබෙනවා.මෙම විහාරය ඉතාම පැරණි විහාරයක් වන අතර මේ වන විට විවිධ ප්‍රතිසංස්කරණ කටයුතු සිදු කෙරෙමින් පවතිනවා.

ආශ්‍රිත ලිපි
 කෑගල්ල
 සබරගමුව
 ගලිගමුව

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැදි

 Aussie finds meteorite crater on Google Earth

Towns in Western Australia
Pilbara
Mining towns in Western Australia
Iron ore mining locations in Western Australia
ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

වඳුරාදෙනිය


Iuliu Vuia (n. 11 martie 1865, Felnac, comitatul Timiș, Regatul Ungariei – d. 24 iulie 1933, Caransebeș, Regatul României) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Iuliu Vuia s-a născut la 11 martie în localitatea bănățeană Felnac, din județul Arad (la acea vreme făcea parte din comitatul Timiș). Este fiul lui Eftimiu și Ecaterina Vuia, fiica lui Constantin Diaconovici-Loga. A urmat școala primară în satul natal, unde tatăl său era învățător, apoi gimnaziul la Timișoara. După absolvirea acestuia a urmat cursurile Preparandiei din Arad, pe care a absolvit-o în 1881. După terminarea studiilor a fost învățător la Timișoara, Remetea, Belinț, Chesinț. La Timișoara a lucrat în cancelaria lui Meletie Dreghici și a colaborat la "Luminatorul". Din 1886 până în 1910 a fost învățător și director al școlii din Comloșu Mare, sat de pustă românesc cu o deosebită activitate națională.
A întemeiat un cor românesc, a organizat serbări culturale, conferințe pe diferite teme, le-a organizat o excursie la București (în 1906), a întemeiat o filială locală a "Astrei", atrăgând prin activitatea sa atenția autorităților, care îl califică drept "naționalist exaltat" și îl mută timp de un an la Ciacova.

În 1910, la vârsta de 45 de ani, este "pensionat" în baza Legii Apponyi. Atunci decide să se mute la Caransebeș. Aici va participa la activitatea mai multor societăți culturale. În timpul Primului Război Mondial este închis la Timișoara și la Seghedin, unde suferă maltratări.

În 1919 organizează și conduce la Sibiu Congresul învățătorilor din Banat și Transilvania (24 februarie). Tot în acest an reintră în învățământ, la Școala pedagogică din Caransebeș. În paralel se înscrie la fără frecvență la Universitatea din Cluj și se califică drept profesor de istorie-geografie la Școala din Caransebeș. Aici înființează Ateneul popular, devine președinte al Casinei române, al Casei Naționale și al Asociației profesorilor secundari din Caransebeș. Va fi și deputat al sinoadelor eparhiale și ale Congresului Național Bisericesc.
Cărturarul a continuat să-și manifeste actele de patriotism până la finalul vieții.
"A realizat o mare colectă pentru ridicarea monumentelor eroilor Horea, Cloșca și Crișan, de la Alba-Iulia, precum și pentru înființarea unui cămin pentru studenții bănățeni din București. Monumentul respectiv a fost ridicat în anul 1937, de sculptorul Iosif Fekete, însă Iuliu Vuia n-a mai apucat să-l vadă", a mai adăugat tânărul cercetător clujean David Tonea.

Este înmormântat în Cimitirul Bisericii "Sfântul Ioan Botezătorul", de pe strada Muntele Mic, lângă ilustrul său bunic, cărturarul și scriitorul Constantin Diaconovici Loga.

Cavoul familiei Vuia figurează pe Lista monumentelor istorice din România, în categoria Monumente memoriale și funerare.

Activitate politică
În 1919 organizează și conduce la Sibiu Congresul învățătorilor din Banat și Transilvania (24 februarie). Tot în acest an reintră în învățământ, la Școala pedagogică din Caransebeș. În paralel se înscrie la fără frecvență la Universitatea din Cluj și se califică drept profesor de istorie-geografie la Școala din Caransebeș. Aici înființează Ateneul popular, devine președinte al Casinei române, al Casei Naționale și al Asociației profesorilor secundari din Caransebeș. Va fi și deputat al sinoadelor eparhiale și ale Congresului Național Bisericesc.

În politică activează puțin, fiind ales deputat în Parlamentul țării din partea cercului electoral Bocșa. Pentru activitatea sa intensă în slujba națiunii române, a fost răsplătit cu ordinul Steaua României în grad de ofițer, cu Răsplata muncii clasa I și Ordinul Ferdinand. La 24 iulie 1930 s-a pensionat și a decedat în 1933 la Caransebeș, la vârsta de 68 de ani.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dicționarul Personalităților unirii. Trimișii Românilor Transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Alba Iulia, 2003, pp. 298.

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005
 Ioan I. Șerban (coord.), Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1865
Decese în 1933
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Profesori români
Arădeni
Români din Austro-Ungaria

Iuliu Vuia


عقد 550 هو عقد امتد بين 1 يناير 550 و31 ديسمبر 559 بحسب التقويم الميلادي. سبقه عقد 540 ولحقه عقد 560.

أحداث

 مجمع القسطنطينية الثاني (553)
 معركة أسفيلد (552)
 معركة تاجيناي (552)
 معركة مونس لاكتاريوس (552)

مواليد

 الإمبراطورة سويكو (554)
 خديجة بنت خويلد (556)
 سوغا نو أوماكو (551)
 حكيم بن حزام (557)
 فاطمة بنت أسد (555)
 شاربيرت دي هيسباي (555)
 المثقب العبدي (553)
 هوذة الحنفي (551)
 آمنة بنت وهب (557)
 باباي الكبير (551)
 إيثيلبيرت (552)

وفيات

 شيلديبيرت الأول (558)
 توتيلا (552)
 المنذر بن امرئ القيس (554)
 جيلمار (553)
 تيا ملك القوط الشرقيين (552)
 فيجيليوس (555)
 الخاقان بومين (552)

كتب

 موسوعة حضارة العالم (2002) لأحمد محمد عوف.

مراجع

روابط خارجية

 تصفح سنة بسنة عقد 550 ابتداءً من

عقد 550


بلدية خيمونيو (بالإسبانية: Gemuño) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
يبلغ عدد سكان بلدية خيمونيو 162 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

أعلام
 لوتشيانو مونتيرو
 ريكاردو مونتيرو

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية خيمونيو

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

خيمونيو


Leezan Senekal, née en 1973, est une nageuse sud-africaine.

Carrière
Leezan Senekal remporte aux Jeux africains de 1995 à Harare la médaille de bronze des 100 et 200 mètres papillon.

Notes et références

Nageuse sud-africaine
Nageuse de papillon
Naissance en 1973

Leezan Senekal


دومينغو كيسما غونزاليز  (مواليد 9 فبراير 1982 في إشبيلية - إسبانيا) لاعب كرة قدم إسباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى ألمرية الإسباني منذ 2005 في مركز الظهير الأيسر .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من إشبيلية
لاعبو أتلتيكو مدريد
لاعبو أتلتيكو مدريد ب
لاعبو نادي ألميريا
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو راسينغ سانتاندير
لاعبو كرة قدم أندلسيون
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم من إشبيلية
لاعبو نادي إلتشي
لاعبو نادي قرطبة
لاعبو نومانسيا
مدربو كرة قدم إسبان
مواليد 1982
مواليد في إشبيلية

دومينغو كيسما غونزاليز


مطار برج العرب الدولي  هو مطار دولي مصري يقع في مدينة الإسكندرية، تبلغ مساحته حوالي 8520 فدان (34.47 كم²)، يبعد عن وسط مدينة الإسكندرية حوالي 49 كم في الاتجاه الجنوبي الغربي، وعن مدينة برج العرب الجديدة حوالي 14 كم في الاتجاه الشرقي أنشأ للتخفيف عن مطار النزهة، خدم المطار أكثر من 2.2 مليون مسافر بإجمالي 20195 رحلة داخلية ودولية خلال سنة 2019، ويعد المطار أحد المراكز الرئيسية لشركة مصر للطيران، والمركز الرئيسي لشركة العربية للطيران مصر، ويُمكن الوصول إليه من خلال طريق الكافوري - برج العرب الجديدة.

شرعت هيئة الطيران المدني المصرية في أوائل سنة 1998 في بحث إقامة مطار دولي جديد على جزء من أرض قاعدة برج العرب الجوية، والتي كانت أرضها مخصصة أصلاً لهيئة الطيران المدني، حيث تم تخصيص جزء من هذه الأرض لإقامة المطار المدني عليها، وكلفت الهيئة المكتب الاستشاري بوضع تصميم لإنشاء مطار دولي لاستقبال الرحلات الجوية بدلًا من مطار النزهة الذي لا تتحمل ممراته الطائرات الكبيرة لطبيعة الأرض السبخة، بالإضافة إلى وجود عوائق من المباني المخالفة لحقوق الارتفاع حول المطار، حيث تم افتتاح المبنى الجديد للمطار في أكتوبر 2010.

مرافق المطار
 مبنى الركاب رقم 1
تبلغ مساحة مبنى الركاب رقم 1 حوالي 22 ألف م²، ويستوعب 1000 راكب في الساعة، ومواقف لانتظار الطائرات تستوعب 11 طائرة من مختلف الطرازات، يتكون المبنى من ثلاثة أدوار، تحتوي على 18 كاونتر لاستلام حقائب المغادرين، نظام حقائب آلي يحتوي على سير واحد للسفر، 3 سيور وصول، عدد 8 كاونتر لتوثيق الجوازات للركاب المغادرين، عدد 10 كاونتر لتوثيق جوازات الركاب القادمين. بالإضافة إلى أربعة بوابات متصلة بجسور لإيصال الركاب للطائرات من خلالها، وذلك بخلاف البوابات الأخرى التي سيتم نقل الركاب للطائرات عن طريق الحافلات.

 مبنى الركاب رقم 2
يتم حالياً إنشاء مبنى ركاب جديد بسعة 4 مليون راكب سنويًا على مساحة حوالي 36 ألف م²، بقرض ميسر مقدم من وكالة اليابان للتعاون الدولي جايكا لوزارة الطيران المدني المصرية بقيمة حوالي 18.2 مليار ين ياباني، يضم المبنى 40 كاونترا لإنهاء إجراءات السفر، و 16 كاونترا للجوازات، مواقف لانتظار الطائرات تستوعب 20 طائرة من مختلف الطرازات، ويعتبر المبنى أول مبنى ركاب صديق للبيئة في أفريقيا والشرق الأوسط، وذلك من خلال استخدام تكنولوجيا حديثة ومتقدمة لتشغيل المبنى بالطاقة الشمسية والأنظمة التقنية عالية الكفاءة لمكيفات الهواء والإضاءة، ومن المتوقع افتتاحه في 2023.

 قرية البضائع
يضم المطار قرية للبضائع على مساحة 24 ألف م²، أُفتتحت سنة 2010 بتكلفة حوالي 550 مليون دولار، وتبلغ سعة تشغيلها حوالي 10 آلاف طن من البضائع المختلفة، وتضم موقف لانتظار الطائرات يستوعب طائرة شحن واحدة.

 أنظمة الهبوط
تم تزويد المطار بنظام هبوط آلي (ILS/DME) للاتجاهات الأربعة للمدرجين وهو يتكون من محطة تحديد محور المدرج (Localizer (LLZ ومحطة تحديد زاوية الهبوط (Glide Path (GP و جهاز قياس المسافة (DME)، هذا النظام الذي يمكن الطيارين من الهبوط الآمن.

 القاعدة العسكرية
مقر اللواء الجوي 545 للمروحيات التكتيكية والذي يتكون من السرب 7، السرب 11، والسرب 37.

خطوط وشركات الطيران
فيما يلي الشركات العاملة في المطار في يونيو 2023:

معرض الصور

انظر أيضًا

 مطار القاهرة الدولي
 مطار العلمين الدولي

مراجع

وصلات خارجية

 حركة الملاحة الجوية بالمطار على موقع فلايت رادار 24

القوات الجوية المصرية
النقل في الإسكندرية
مبان ومنشآت في الإسكندرية
برج العرب الدولي
مطارات مصر

مطار برج العرب الدولي


George F. Jewsbury (born November 26, 1941) is an American historian who has collaborated on several textbooks in the Civilization: Past & Present series.  He joined authors T. Walter Wallbank, Alastair M. Taylor, and Nels M. Bailkey, beginning with the single volume fifth edition. Jewsbury has also written several books on history, including Russian Annexation of Bessarabia, 1774–1828.  He was a professor of history at Oklahoma State University, and is a specialist on Russia and the USSR.

Jewsbury is the uncle of author Neal Stephenson, with whom he has collaborated on two different books, Interface (1994) and The Cobweb (1996). For these books he adopted the pseudonym J. Frederick George, and the two of them then adopted the collaborative pseudonym of Stephen Bury.  It was revealed after the books' publications that Stephen Bury was a pseudonym for Stephenson and his uncle, and it was then further revealed, after several years had passed, that "J. Frederick George" was a pseudonym for George Jewsbury.

Jewsbury is today a teacher at the École Jeannine Manuel, an elite private school in Paris, France.

References

21st-century American historians
21st-century American male writers
Place of birth missing (living people)
Living people
1941 births
American male novelists
American male non-fiction writers

George Jewsbury


Ananas fra Philippinerne er en dokumentarfilm instrueret af Hakon Mielche.

Handling
På ananasmarkerne er plukningen i fuld gang. De modne fruger brækkes af og samlet sammen, hvorpå rester af planterne fjernes og topskuddene brækkes af. Disse plantes igen og giver høst ca. 22 måneder senere. På henkogningsfabrikken er processen følgende: På et bredt og langt transportbånd føres frugterne til afskylning. Herfra føres de til en skrællemaskine, som fjerner skal og midterstok. Pletter fjernes af to lange rækker af kvinder, som står på hver side af båndet. Frugterne anbringes derefter i dåser, som lukkes og koges i 15 min. De færdige dåser pakkes ned i kasser af en ny række kvinder.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1954

Dokumentarfilm fra Danmark
Film fra Galathea 2

Ananas fra Philippinerne


Mmasekgoa Masire-Mwamba (nascida Gabaipone Masire, em 1960, em Botswana) é uma administradora e funcionária pública internacional, com mais de 30 anos de experiência em nível sênior nas áreas de negócios, desenvolvimento e diplomacia multilateral. Ela foi vice-secretária-geral da Commonwealth, entre os anos de 2008 e 2014.

Histórico e educação
Mmasekgoa Masire-Mwamba nasceu em 1960 e foi batizada "Gabaipone Masire", Kanye para seus pais - Ketumile Quett Joni e Gladys Olebile Masire. Ela cresceu na cidade de Gaborone, em Botswana - África, onde começou seus estudos na Thornhill Primary School. O nome Gabaipone foi dado a ela em homenagem à mãe de seu pai, Gabaipone. Com um nome tão grande, geralmente se adota um substituto, Mmasekgoa; o que para ela, acabou ofuscando seu nome verdadeiro.

Ela foi então admitida na Universidade de Londres, graduando-se como bacharel em eletrônica e física. Em 1990, ela obteve um Masters of Business Administration (MBA) pela Universidade de Pittsburgh, na Pensilvânia, nos Estados Unidos. Masire-Mwamba é bacharel em Direito (LLB) e possui um Diploma de Gestão Avançada, pela IESE Business School, na Espanha. Ela é coach e instrutora executiva certificada, tendo estabelecido uma empresa privada que oferece treinamento em habilidades interpessoais com foco em responsabilidade de liderança e governança do conselho.

Masire-Mwamba foi a primeira Diretora Executiva de Motswana na Autoridade de Investimento e Desenvolvimento de Exportações de Botswana (BEDIA), a Agência Nacional de Promoção de Investimentos de Botswana.

Em 2009, ela foi reconhecida no campo jurídico pela Honorable Society of Middle Temple Inn, premiando-a como Honorary Bencher.

Em novembro de 2015, ela ficou em segundo lugar na votação para se tornar a secretária-geral da Commonwealth, perdendo por 26 votos a 24 para Patricia Scotland, da Dominica, país do Caribe. Ela foi premiada com o prêmio International Women in Leadership pelo Dr. Long, no London Political Summit, em 2018, e atuou como presidente da Botswana Women in Business.

Masire-Mwamba é casada com Trevor Mwamba, ex-bispo de Botswana e ex-reitor da Ingreja St. Margaret, na cidade de Barking, na parte Leste de Londres.

Reconhecimento
Ela foi reconhecida como uma das 100 mulheres da BBC em 2013.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Pessoas vivas
Botswaneses
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2013

Mmasekgoa Masire-Mwamba


Stipan Strilić (1903. – 1971.) (eng. Stipan Strilic/Steve Strelich), američki športaš, glumac i kaskader hrvatskog podrijetla. Legenda je Bakersfielda.

Životopis
Rođen je 1903. godine u obitelji Strilić. Iskusio je ulogu reverzne imigracije. Iz Binghama u Utahu vratio se u rodni kraj svojih roditelja kad mu je bilo deset godina. Odgajali su ga djed i baka. Vratio se u SAD s 18 godina. Živio i radio pod imenom Steve Strelich. Postao je profesionalni boksač i hrvač, nastupao pod imenom "Terrible Swede". Sudjelovao u plesnim maratonima. Glumio je u filmu negovorne uloge. Bio je kaskader. Zamjenjivao je kao dvojnik francuskog glumca i zabavljača Mauricea Chevaliera. Bio je osobni trener filmskog komičara Joea E. Browna, tjelesni čuvar filmske ljepotice Mae West i na kraju je postao promotor profesionalnog boksa i hrvanja u Bakersfieldu, gdje je u svojoj športskoj areni prodao više od četiri milijuna dolara američkih ratnih obveznica iz Drugog svjetskog rata. Isposlovao je dva poslijeratna intervjua s jugoslavenskim predsjednikom Josipom Brozom. Autobiografski memoari nose naslov "Peasant in a Paper Suit". Po njemu se zove stadion Strelich Stadium o kojem je Gilbert Gia napisao povijesni esej.

Vidi
 Strelich Tournament, hrvačko natjecanje na ispadanje, za trofej Strelich Perpetual Trophy

Izvori

Američki boksači
Hrvatski boksači
Američki hrvači
Hrvatski hrvači
Američki filmski glumci
Hrvati u SAD-u

Stipan Strilić


El Comité Nacional para la Defensa de los Derechos de los Negros ( National Committee to Defend Black Rights, NCDBR) es una coalición de diferentes organizaciones aborígenes australianas creada con el fin de defender sus derechos ante el gobierno de Australia y en las Naciones Unidas, según los principios de la Organización de Naciones y Pueblos No Representados (UNPO), de la que es miembro fundador en 1991.

Los aborígenes
En la actualidad, hay en torno a 460.000 aborígenes en Australia, el 2,27% de la población total del continente. Viven distribuidos por todo el país, aunque hay una mayor concentración en Queensland. Hablan alrededor de 500 lenguas distribuidas en 31 grupos lingüísticos, de los cuales la familia de lenguas pama-ñunganas es el más usado.

En Australia hay unas 300 comunidades con identidades diferentes. Los dos grupos indígenas mayoritarios son los aborígenes y los isleños del estrecho de Torres.

La religión predominante entre los aborígenes es el cristianismo, aunque su visión sobre la vida y la religión está centrada en el Tiempo del Sueño, que forma parte de la mitología aborigen.

El Gobierno australiano ha empezado un proceso denominado Reconciliación, que consiste en una serie de gestos y soporte en favor de los indígenas. Sin embargo, la división del país en seis estados con intereses diferentes hace que sea muy difícil que se puedan unir. Muchos están luchando por problemas de derechos territoriales y las organizaciones aborígenes son miembros muy activos de los grupos de trabajo de las poblaciones indígenas en Naciones Unidas.

La sede del National Committee To Defend Black Rights Inc se encuentra en 37 Cavendish St, Stanmore NSW 2048, Australia

Referencias
http://www.unpo.org/members/7855

Organismos de derechos humanos
Política de Australia


Naoya Shibamura (født 11. september 1982) er en japansk professionel fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Naoya Shibamura


Greta Hofer, geborene Greta Köhler, Pseudonym Greta Colere (* 28. Dezember 1900 in Hannover; † 7. Mai 1995 ebenda) war eine deutsche Opern- und Liedsängerin sowie Gesangspädagogin.

Leben
Geboren im Hannover des Deutschen Kaiserreichs, ließ sich Greta Köhler nach dem Ersten Weltkrieg von 1919 bis 1923 an dem seit 1911 städtischen Hannoverschen Konservatorium in Gesang ausbilden.

Ihr erstes Engagement hatte sie anschließend in Dortmund. Seit 1927 trat sie unter dem Namen Greta Colere in England auf unter den Dirigenten Thomas Beecham, Adrian Boult und Malcolm Sargent.

Während der Zeit des Nationalsozialismus heiratete Greta Köhler den Tenor Laurenz Hofer (* 28. April 1888 in Köln; † 29. November 1964) und ging mit ihm nach Berlin.

Am Ende des Zweiten Weltkrieges kam sie mit ihrem Ehemann zurück in die durch die Luftangriffe auf Hannover zu 48 % zerstörte Stadt und eröffnete mit ihm ein Gesangsstudio, das sie als Witwe ab 1964 alleine weiterführte.

Absolventen ihres Unterrichtes waren unter anderem der Sänger Josef Metternich, Rudolf Schock und Gotthard Kronstein.

Schallplatten (unvollständig)
Die Deutsche Nationalbibliothek listet (Stand: April 2012) sechs Schallplatten-Titel auf, die den Gesang Grete Hofers dokumentieren, darunter
 War's auch nur ein Traum. Lied aus der Operette Monika, Musik: Nico Dostal, Text: Hernecke, Gesang: Greta Hofer, Theo Reuter und sein Orchester, Clangor-Schallplatten G.m.b.H. Berlin, Schallplatten-Volksverband M 1810 (Seite 2 von 2)

Literatur
 Karl-Josef Kutsch, Leo Riemens, unter Mitwirkung von Hansjörg Rost: Großes Sängerlexikon (Aarden - Davis Band 1). 3., erweiterte Auflage, Saur, München 1997, Spalte 1325.
 Hugo Thielen: Hofer, Greta. In: Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein, Hugo Thielen: Hannoversches Biographisches Lexikon. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2002, ISBN 3-87706-706-9, S. 174 u. ö. (teilweise online über Google-Bücher).
 Hugo Thielen: Hofer, Greta. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 304.

Weblinks

Einzelnachweise

Opernsänger
Gesangspädagoge
Darstellender Künstler (Hannover)
Person (England)
Darstellender Künstler (Berlin)
Darstellender Künstler (Dortmund)
Deutscher
Geboren 1900
Gestorben 1995
Frau

Greta Hofer


Sveti Elizej (hebr. "Bog koji pomaže", "Bog koji spašava"), (880. pr. Kr., Abel-Menolah - 800. pr. Kr., ?), starozavjetni prorok.

Životopis

Jahvin poziv
Elizej je rođen 880. pr. Kr. u samarijskom gradu Abel-Menolahu u Jordanskoj dolini. Sin Šafatov, iz imućne obitelji, bavio se poljodjelstvom. Jednog dana Jahve reče Iliji da potraži Elizeja koji će biti prorok umjesto njega. Elizej je spremno pošao za njim te je bio njegov poslužitelj, a nakon njegova njegova uznesenja primio je snagu i moć njegova duha. Naslijedio je čudotvorni Ilijin plašt kojim je razdijelio vode Jordana, kao što je Mojsije nekoć učinio na Crvenom moru.

Elizejeva čudesa

Jahve je preko Elizeja činio mnoga čuda. Među mnogima najpoznatija su umnažanje kruha i ulja, ozdravljanje Naamana od gube te oživljavanje mrtvaca koji je dotaknuo njegove kosti. Ipak, daleko najveće čudo jest uskrsnuće Šunamkina sina koji je oživio nakon što se Elizej pomolio Jahvi.

Smrt i naslijeđe
Nakon što je dugo godina bio prorok te igrao važnu ulogu u vjerskom i političkom životu Izraelaca, Elizej je umro negdje u Samariji oko 800. pr. Kr. U Katoličkoj Crkvi čašćen je kao svetac, a njegove su se relikvije prema predaji nosile u Aleksandriju, Carigrad i Ravennu.

Izvori
Prva knjiga o kraljevima (poglavlje 19)
Druga knjiga o kraljevima (poglavlja 2 - 9)
Hrvatska enciklopedija: Elizej
Bitno: Prorok Elizej - Ilijin učenik koji je u Božje ime činio velika čuda
Laudato: Sveti Elizej
Put - istina - život: Sveti Elizej
Book: Sveti Elizej
Book: Elizej i Šunamka: ona je znala kako se postiže ono najvažnije u životu

Proroci govornici

Elizej


Árið 467 (CDLXVII í rómverskum tölum)

Atburðir
 12. apríl - Hershöfðinginn Anþemíus er kosinn keisari Vestrómverska ríkisins, að undirlagi austrómverska keisarans Leo 1.. Anþemíus giftist Alypu, dóttur germanska hershöfðingjans Ricimer, sem þá var hinn raunverulegi stjórnandi Vestrómverska ríkisins.
 Vandalar, undir stjórn konungsins Genseriks, hefja ránsferðir frá ríki sínu í Norður-Afríku til Grikklands. Til að bregðast við þessu hefur Leó 1. undirbúning innrásar í ríki Vandala, í samvinnu við Vestrómverska ríkið. Innrásin verður framkvæmd árið 468.
 Skandagupta, stjórnandi Gupta-veldisins á Indlandi deyr eftir 12 ára setu á valdastóli. Hálfbróðir hans Purugupta tekur við.

Fædd
 Leó 2. Austrómverskur keisari (dáinn 474).

Dáin
 Skandagupta, stjórnandi Gupta-veldisins.

467
461-470

467


حليب النوق أو حليب الإبل هو حليب يُفرز من ضرع الناقة أنثى الإبل. وهو غني بالدهون والبروتين. لا يمكن تحويل حليب الإبل إلى زبدة بالطريقة التقليدية. ويمكن ذلك باٍضافة عوامل أو اٍذا خض في درجة حرارة 24 اٍلى 25 درجة مئوية وللوقت دور أساسي في الوصول اٍلى النتائج. يمكن تحويل الحليب بسهولة اٍلى لبن. الزبدة أو الزبادي الناتج من حليب النوق يغلب عليها اللون الأخضر الخافت.

المكونات الغذائية
يُعتبر حليب الإبل مصدراً غنيّاً بالبروتينات، فهو غذاء كامل يحتوي على المغذيات الطبيعية الكافية للحفاظ على الحياة مع غياب مصادر التغذية الأخرى. كما أنه يحتوي على مستويات عالية من البوتاسيوم والمغنيسيوم والحديد والمنغنيز والنحاس والصوديوم والزنك مقارنة بحليب البقر بالإضافة إلى احتوائه على كمية أقل من الكوليسترول.
كما أنه يحتوي على فيتامين جـ أكثر بـ 3 مرات والحديد أكثر بـ 10 مرات من مستواها في حليب البقر، وهو مغذٍّ بشكل كبير حيث يتم إعطائه في بعض الدول للأطفال الذين يعانون من سوء التغذية.

الاستعمال في العلاج
أظهر الباحثون أن أثر حليب الإبل في علاج التوحد دون وجود أي آثار جانبية على الأطفال، وبالإضافة إلى قدرته على علاج حساسية الطعام ومشاكل القناة الهضمية فإن لحليب الإبل القدرة على مقاومة البكتيريا والفيروسات مما يساعد في شفاء الأشخاص المصابين بأمراض المناعة الذاتية.

انظر أيضا
 قائمة الألبان ومشتقاتها.
 حليب الغنم.

المصادر

وصلات خارجية

حليب حسب المصدر
طب تقليدي
مطبخ الشرق الأوسط
مطبخ أسترالي
مطبخ إفريقي
مطبخ عربي

حليب ناقة


Sir Anthony Carlisle FRS (15 de fevereiro de 1768 em Stillington, County Durham, Inglaterra - 2 de novembro de 1840 em Londres) foi um cirurgião inglês.

Vida
Ele nasceu em Stillington, County Durham, o terceiro filho de Thomas Carlisle e sua primeira esposa, e o meio-irmão de Nicholas Carlisle. Ele foi aprendiz de médicos em York e Durham, incluindo seu tio Anthony Hubback e William Green. Mais tarde, ele estudou em Londres com John Hunter. Em 1793 foi nomeado Cirurgião do Hospital de Westminster em 1793, permanecendo lá por 47 anos. Ele também estudou arte na Royal Academy.

Em 1800, ele e William Nicholson descobriram a eletrólise passando uma corrente voltaica através da água, decompondo-a em seus elementos constituintes de hidrogênio e oxigênio.

Ele foi eleito membro da Royal Society em 1804. Foi Professor de Anatomia da Sociedade de 1808 a 1824.

Em 1815, foi nomeado para o Conselho do Colégio de Cirurgiões e por muitos anos foi curador do Hunterian Museum. Ele serviu como presidente da sociedade, então o Royal College of Surgeons, em 1828 e 1839. Ele proferiu duas vezes sua oração Hunteriana, causando consternação em sua segunda oração em 1826, usando a ocasião para falar sobre ostras, ganhando o prêmio epíteto de Sir Anthony Oyster. Ele também proferiu sua Palestra Crooniana em 1804, 1805 e 1807.

Ele foi Cirurgião Extraordinário (1820-1830) do rei George IV, por quem foi nomeado cavaleiro em 24 de julho de 1821.

É possível que ele tenha sido o autor de The Horrors of Oakendale Abbey, um romance gótico publicado anonimamente em 1797 e atribuído a uma "Sra. Carver". O nome "Carver" pode ser uma referência à profissão de Carlisle. O nome Carlisle é até mencionado no próprio livro.

Família
Ele havia se casado com Martha Symmons, filha de John Symmons, em Alcester, Warwickshire, em 23 de agosto de 1800. Em sua morte em 1840, ele foi enterrado no Kensal Green Cemetery.

Referências

 Fontes

 Este artigo incorpora o texto de uma publicação agora em domínio público: Bettany, George Thomas (1887). "Carlisle, Anthony". Em Stephen, Leslie (ed.). Dicionário de Biografia Nacional. Vol. 9. Londres: Smith, Elder & Co.

Ligações externas

 Anthony Carlisle's An essay on the disorders of old age: and on the means for prolonging human life (Philadelphia, 1819)
Cirurgiões do Reino Unido

Antony Carlisle


Náttveifari (fræðiheiti: Macrodipteryx vexillarius) er fugl af ætt náttfara. Hann er ættaður frá Nígeríu til norðurhluta Suður-Afríku.

Tilvísanir

Náttfarar

Náttveifari


Kong Peter er en dansk dokumentarisk optagelse fra 1910.

Handling
Kong Peter 1. af Serbien modtages i Tyrkiet (?). Stor officiel modtagelse med æresgarde, rytteri og soldater. Kong Peter kører i karet til jernbanestation, hvorfra han rejser bort i tog.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1910
Dokumentariske optagelser
Serbiens historie
Begivenheder i 1910

Kong Peter


نادي الشرق بالدلم نادي كرة قدم سعودي، يقع بمدينة الدلم ، جنوب مدينة الرياض. يلعب في دوري الدرجة الثانية السعودي.

تشكيلة الفريق الحالية

رؤساء سابقين
 عبد الرحمن بن عبد العزيز العرفج (1396- 1398 هـ)
 محمد بن نايف راشد عويدان (1399- 1400 هـ)
 عبدان بن بن ناصر العبدان (1401- 1402 هـ)
 محمد بن علي الرفاعي
 خالد بن تويم الرشيد
 عيد بن سالم الروقي
 فهد بن وليد السبيعي
 هلال بن محمد العسكر
 ناصر بن إبراهيم الداود
 عبد الرحمن بن ناصر العتي
 أحمد بن عبد الرحمن القرين
 مفرح بن مناحي السبيعي
 عبد الله بن ناصر البديلي
 علي بن سليمان الدريهم
 عبد العزيز بن محمد الشدي
 داود بن محمد المقرن.

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1962
شرق
تأسيسات سنة 1962 في السعودية

نادي الشرق (السعودية)


Villacañas es una estación ferroviaria situada en el municipio español de Villacañas en la provincia de Toledo, comunidad autónoma de Castilla-La Mancha. Dispone de servicios de Media Distancia y cumple también funciones logísticas.

Inaugurada en 1854 por la construcción de la línea Madrid-Alicante, a mediados del sigo XX la estación llegó a ser un importante nudo ferroviario, donde se cruzaban varias líneas férreas. Sin embargo, en las últimas décadas su actividad ferroviaria ha decrecido significativamente. En la actualidad las instalaciones forman parte de la red de Adif.

Situación ferroviaria
Se encuentra en la línea férrea de ancho ibérico Madrid-Valencia punto kilométrico 120,2 a 672,28 metros de altitud, entre las estaciones de El Romeral y Quero. El tramo es de vía doble y está electrificado.

Historia

La estación fue inaugurada el 20 de junio de 1854 con la apertura del tramo Tembleque-Alcázar de San Juan de la línea férrea entre Madrid y Almansa que prolongaba el trazado original entre Madrid y Aranjuez y que tenía por objetivo final llegar a Alicante. Fue construida por parte de la Compañía del Camino de Hierro de Madrid a Aranjuez que tenía a José de Salamanca como su principal impulsor. El 1 de julio de 1856 José de Salamanca, que se había unido con la familia Rothschild y con la compañía du Chemin de Fer du Grand Central obtuvieron la concesión de la línea Madrid-Zaragoza que unida a la concesión entre Madrid y Alicante daría lugar al nacimiento de la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante (MZA).

Desde 1909 las instalaciones de MZA coexistieron con la estación de Villacañas-Prado, situada a poca distancia y cabecera de la línea Villacañas-Quintanar de la Orden. Aunque inicialmente esta era de vía estrecha, en 1929 el trazado fue reconvertido al ancho ibérico y se construyó un enlace con la línea principal de MZA, que permitía no tener que hacer transbordos entre ambas estaciones. Ello permitió el transporte por ferrocarril de numerosos productos agrícolas y vinícolas del a comarca de Quintana de la Orden.

Durante la Guerra Civil el bando republicano construyó una línea férrea que enlazaba las estaciones de Villacañas y Santa Cruz de la Zarza, la cual entraría en servicio en 1938. Este ferrocarril constituía una prolongación de la llamada «Vía Negrín», que enlazaba Madrid con Tarancón —vía Torrejón de Ardoz— y cuya construcción había surgido debido al corte de las conunicaciones ferroviarias de la capital por parte del ejército franquista. En un comienzo su tráfico tuvo un carácter eminentemente militar.

En 1941, con la nacionalización de los ferrocarriles de ancho ibérico, las instalaciones pasaron a manos de RENFE. En 1954 volvió a ser abierta al tráfico la línea Villacañas-Santa Cruz de la Zarza, tras haber estado inactiva durante años, si bien en octubre de 1965 volvería a ser clausurada —y posteriormente desmantelada— debido a su bajo rendimiento económico. El enlace con la línea Villacañas-Quintanar de la Orden también desaparecería tras la clausura de esta en 1985.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
La estación se encuentra al este del centro urbano. El edificio para viajeros es una estructura de base rectangular y planta baja con disposición lateral a las vías que no se corresponde con el inicialmente construido en los orígenes de la línea. Dispone de dos vías principales (vía 1 y 2) de las cuales se derivan las vías 3 y 4. La vía 5 es a su vez una derivación de la línea 3. A esta última accede el andén lateral mientras que el andén central de la estación está entre las vías 1 y 3. Dos marquesinas metálicas cubren cada andén. Dispone de cafetería, aseos y aparcamiento. El recinto está adaptado a las personas con discapacidad.

Desde el 1 de enero de 2020 se encuentra cerrada la taquilla de venta de billetes. Para proveerse de ellos existen máquinas de autoventa en el andén.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
Los servicios de Media Distancia que ofrece Renfe gracias a trenes MD, tienen como principales destinos Madrid, Albacete, Alcázar de San Juan, Ciudad Real y Jaén.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 Media Distancia Castilla-La Mancha en la web de Renfe.

Villacañas
Villacañas
Villacañas
Estaciones de ferrocarril de España inauguradas en 1854
Estaciones de ferrocarril de Castilla-La Mancha inauguradas en el siglo XIX
Villacañas

Estación de Villacañas


An Scleria fulvipilosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni E.A.Rob.. An Scleria fulvipilosa in nahilalakip ha genus nga Scleria, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scleria

Scleria fulvipilosa


An Chimonobambusa tianquanensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tong Pei Yi. An Chimonobambusa tianquanensis in nahilalakip ha genus nga Chimonobambusa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chimonobambusa

Chimonobambusa tianquanensis


An Zeuxine integrilabella in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni C.S.Leou. An Zeuxine integrilabella in nahilalakip ha genus nga Zeuxine, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zeuxine

Zeuxine integrilabella


සද්ධාතිස්ස රජගේ ඇවෑමෙන් පසු ඔහුගේ දෙවැනි පුත් තුලත්ථන රජ එක් මස් දස දිනක් රජ කම් කරන ලදී. එවක දිගාමඩුල්ලෙහි සිටි ඔහුගේ දෙටු සොයුරු ලජ්ජිතිස්ස කුමරු අනුරාධපුරයට පැමිණ ඔහු නෙරපා රාජ උරුමය ලබා ගන්නා ලදී.

මෙවාද බලන්න
සිංහලේ රාජාවලිය

බාහිර සබැඳි
 කිංග් ඇන්ඩ් රූලර්ස් ඔෆ් ශ්‍රී ලංකා
 කොඩ්රින්ටන්ස් ෂෝට් හිස්ට්‍රි ඔෆ් සිලෝන්

තුලත්ථන රජ


Dionísio I de Tel Mare (; ; ; ) foi o Patriarca de Antioquia, e chefe da Igreja Ortodoxa Siríaca de 818 até sua morte em 845.

Vida

Dionísio nasceu em Tel Mare, perto da cidade de Raca, e pertencia a uma família rica de Edessa. Tornou-se monge no Mosteiro de , onde estudou filologia, jurisprudência, filosofia e teologia. Também estudou no Mosteiro de Mar Jacó em . Em 818, foi eleito patriarca de Antioquia por unanimidade por um sínodo de quarenta e oito bispos. Após sua consagração, emitiu uma proclamação e realizou três concílios em Raca no mesmo ano, nos quais emitiu doze cânones. Em 822, restaurou o Mosteiro de Quenesre após ter sido danificado por um incêndio causado por dissidentes. Em 826, visitou o Egito na companhia do general abássida . Mais tarde, em 828, realizou concílio no Mosteiro de Usfólis e retornou ao Egito em 832 na companhia do califa Almamune. Enquanto estava no Egito, Dionísio se encontrou com o papa Jacó de Alexandria, chefe da Igreja Ortodoxa Copta e um parceiro miafisista, e vários bispos ortodoxos coptas fora da cidade de Tânis. Realizou outro concílio na cidade de Ticrite em 834, e se encontrou com Almamune e então com seu sucessor Almotácime em Baguedade. Um total de cem bispos foram ordenados por Dionísio durante seu mandato e serviu como patriarca até sua morte em 22 de agosto de 845.

Obras

A pedido do bispo de Dara João, Dionísio compôs os Anais, uma história de dois volumes da igreja e eventos seculares desde a coroação do imperador Maurício  em 582 até a morte do imperador Teófilo  em 842. Um volume foi dedicado à história da igreja enquanto o outro cobria a história secular, e cada volume foi dividido em oito livros. A obra foi composta com o uso de citações das obras de Teófilo de Edessa, um estudioso do . Os Anais foram citados extensivamente por Miguel, o Sírio e o autor anônimo da Crônica de 1234. Os relatos de Dionísio também foram usados posteriormente na História Eclesiástica de Bar Hebreu. A Crônica de Zuquenim foi erroneamente atribuída a Dionísio por Giuseppe Simone Assemani, mas desde então foi desconsiderada.

Bibliografia

Mesopotâmia Superior sob o Califado Abássida
Arcebispos católicos da Síria
Pessoas do Califado Abássida

Dionísio I de Tel Mare


La cotorrita purpurada o periquito zafiro (Touit purpuratus) es una especie de ave de la familia Psittacidae, que se encuentra en Brasil, Colombia, Ecuador, Guayana francesa, Guyana, Perú, Surinam y Venezuela.

Hábitat
Vive en el dosel del bosque húmedo de la Amazonia, en tierra firme, pantanos o riberas y caatingas hasta los 400 m de altitud, frecuentemente en bandas, de 12 a 40 aves, o en parejas.

Descripción
Mide 17 a 18 cm de longitud. La mayoría del plumaje del cuerpo es verde con la corona y la nuca color marrón; las alas en los dos extremos presentan color marrón opaco; la grupa es azul violácea. Es inconfundible porque los extremos de la cola, tanto dorsal como ventral son de color rojo a púrpura con borde negro. En la hembra el color marrón de la cabeza es más claro y la cola presenta rayas verdes. La subespecie T. p. viridiceps tiene la cabeza completamente verde.

Referencias

purpuratus
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1788
Taxones descritos por Johann Friedrich Gmelin

Touit purpuratus


Naoshima (直島町 Naoshima-chō) er en ø, som er en del af præfekturet Kagawa. Øen ligger i indlandshavet Seto.

Øen har et anslået befolkningstal på 3.583 personer (2013). Øens samlede areal er på 14,22 km2.

Naoshima er kendt for sine mange moderne kunstmuseer. For eksempel Chichu Art Museum, der huser en række kunstinstallationer af James Turrell, Walter De Maria og malerier af Claude Monet. Museet er tegnet af den japanske arkitekt Tadao Ando og ligger på øens højeste sted.

Et andet moderne kunstmuseum (og hotel) på øen er Benesse House, som også er tegnet af Tadao Ando.

Naoshima Fukutake Art Museum har en stor udendørs skulpturhave.

De mange museer og øens natur trækker mange turister til øen og er et vigtigt bidrag til den lokale økonomi.

Øer i Japan

Naoshima


An Pleurothallis leucosepala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni  Johan Albert o Constantin Loefgren. An Pleurothallis leucosepala in nahilalakip ha genus nga Pleurothallis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleurothallis

Pleurothallis leucosepala


Dominic Chianese (født 24. februar 1931) er en amerikansk skuespiller med italienske rødder som bedst er kendt for rollen som "Onkel Junior" med det borgerlige navn Corrado Soprano i tv-serien Sopranos.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra New York
Personer fra New York City

Dominic Chianese


Mariam Kagnassi Bathily est une femme politique malienne, membre du Rassemblement pour le Mali (RPM).

Elle est élue députée à l'Assemblée nationale dans la commune VI de Bamako aux élections législatives maliennes de 2020.

Références

Député malien
Femme politique malienne
Personnalité du Rassemblement pour le Mali

Mariam Kagnassi


An Eragrostis lanipes in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Edward Hubbard. An Eragrostis lanipes in nahilalakip ha genus nga Eragrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eragrostis

Eragrostis lanipes


Die Mirror Lakes sind Seen in der Region  auf der Südinsel Neuseelands. Sie befinden sich am New Zealand State Highway 94 zwischen Te Anau und / südlich von Knobs Flat und sind Teil des Fiordland-Nationalparks. Sie werden vom Black Creek, einem von Schnee und Regen gespeisten Zufluss des Eglinton Rivers durchflossen. Es handelt sich um ein Altwasser eines früheren Flussbettes des Eglinton Rivers.

An den Seen leben Vögel wie Australische Rohrdommel, Farnsteiger, Haubentaucher, Maori-Ente und Augenbrauenente, aber auch die mit diesen in Konkurrenz stehende eingeführte Stockente. Zu den heimischen Fischen gehören der Langflossenaal (Anguilla dieffenbachii) und der Koaro (Galaxias brevipinnis). Die in Neuseeland nicht heimischen Regenbogenforellen und Bachforellen wurden zum Angeln in das System des Eglinton River eingeschleppt.

Die Seen sind bekannt dafür, dass sie bei Windstille am frühen Morgen oder Abend wie ein Spiegel die dahinter liegende Landschaft mit den Earl Mountains reflektieren. Das am SH 94 gelegene Westufer wurde vom DOC mit Parkspur, Aussichtspunkten, barrierefreien Wegen und Informationstafeln touristisch erschlossen. Auf dem Weg zum / halten hier viele Tagestouristen.

Weblinks

 Panorama der Mirror Lakes

Einzelnachweise

See in Australien und Ozeanien
SMirror Lakes
See in der Region Southland
Seengruppe

Mirror Lakes (Neuseeland)


Baron Astor of Hever, of Hever Castle in the County of Kent, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1956 for John Jacob Astor, a prominent newspaper proprietor and Conservative politician. He was the fourth child of William Waldorf Astor, 1st Viscount Astor. Lord Astor of Hever was succeeded in 1971 by his eldest son, the second Baron, who served as Lord Lieutenant of Kent between 1972 and 1982.

, the title is held by the latter's eldest son, the third Baron, who succeeded in 1984. He is one of the ninety elected hereditary peers who remain in the House of Lords after the passing of the House of Lords Act of 1999, and he sits on the Conservative benches. As a male-line descendant of the first Viscount Astor, Lord Astor of Hever is also in remainder to this peerage and its subsidiary title Baron Astor, of Hever Castle in the County of Kent.

John Astor, third son of the first Baron, served as a Conservative Member of Parliament from 1964 to 1974.

Barons Astor of Hever (1956)
John Jacob Astor, 1st Baron Astor of Hever (1886–1971)
Gavin Astor, 2nd Baron Astor of Hever (1918–1984)
John Jacob Astor, 3rd Baron Astor of Hever (b. 1946)

The heir apparent is the present holder's son, Hon. Charles Gavin John Astor (b. 1990).

See also
Viscount Astor
Astor family

Notes

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

External links

 Cracroft's Peerage page

1956 establishments in the United Kingdom
Noble titles created in 1956
Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created for UK MPs
Astor family

Baron Astor of Hever


Nitroimidazolul este un compus heterociclic cu formula O2NC3H2N2H.
Grupa funcțională nitro se află în poziția a 5-a a nucleului imidazolic, acesta fiind cel mai comun izomer. Există și izomerul 2-nitro. Derivații de nitroimidazol alcătuiesc o clasă de antibiotice chimioterapice.

Obținere
5-nitroimidazolul se obține în urma reacției de nitrare a imidazolului, care se realizează cu un amestec de acid azotic și acid sulfuric:
C_3H_3N_2H +  HNO_3 ->[\ce{H_2_SO_4}] O_2NC_3H_2N_2H + H_2O

Nitroimidazoli
Nitroimidazolii sunt chimioterapice de sinteză utilizate în tratamentul infecțiilor cu bacterii anaerobe și a infecțiilor cu paraziți. Exemple de 4(sau 5)-nitroimidazoli sunt: metronidazol, tinidazol, nimorazol, dimetridazol, ornidazol, secnidazol, megazol și azanidazol. Singurul exemplu de derivat de 2-nitroimidazol este benznidazolul.

Note

Vezi și
 Nitrofuran (derivați de 5-nitrofuran)

Nitroimidazol


Das English Masters war ein hochrangiges Badmintonturnier. Es wurde jährlich von 1979 bis 1988 und noch einmal im Jahr 2005 ausgetragen. 1979 war das in der Royal Albert Hall ausgetragene Masters das erste Badmintonturnier, bei welchem ein Preisgeld ausgeschüttet wurde und die Ära des Open Badminton eingeläutet wurde. In der Folge wurden mehrere Masters-Turniere ins Leben gerufen, so zum Beispiel das Scandinavian Masters, das Indian Masters und das Malaysian Masters. Von 1979 bis 1984 war das English Masters ein Einladungsturnier, ab 1985 gehörte es zum World Badminton Grand Prix. Der Austragungsort wechselte häufig, genau wie die Sponsoren. 2005 versuchte der englische Verband, das Turnier wiederzubeleben, wobei jedoch nur die Mixedkonkurrenz im offiziellen Programm ausgespielt wurde. Des Weiteren fand im Programm von 2005 ein Juniorenschauwettkampf im Dameneinzel statt, welchen Eleanor Cox mit 9:5 gegen Michelle Cheung gewann.

Austragungsorte

Die Sieger

Refenenzen
 Badminton-Sport 34 (1986) (2), S. 17–18
 http://www.badmintonengland.co.uk/show_news.asp?itemid=202

Liste (Badminton)
Erstveranstaltung 1979

English Masters


Anne-Josèphe Théroigne de Méricourt () a fost o femeie de politică franceză, participantă la Revoluția franceză. Pare să fi primit o educație bună, fiind educată în Mănăstirea Robermont. Pasionată, avea o viguroasă elocvență, care i-a fost de mare ajutor în scurtul timp (1789-1793) în care viața ei a prezentat un interes istoric.

Biografie
Fiica lui Pierre Terwagne de Xhoris (n. 1731)  și a Elizabethei Lahaye Marcourt (1732-1767), Anne-Josèphe, mai târziu, de asemenea, numită Lambertine, a fost încredințată diferitor mătuși de la vârsta de cinci ani, ,iar apoi dată la mănăstirea Robermont. La vârsta de doisprezece ani, era înapoi la casa tatălui său, care s-a recăsătorit, dar în anul următor, după o ceartă cu mama vitregă, fuge de această familie de țărani-proprietari pentru a deveni ceea ce era se numea convențional "demi-mondaine".

După ce a locuit în Paris, în Londra și în Italia, și după ce a cunoscut mai multe aventuri, ea se aruncă în vârtejul Revoluției franceze, de la începutul ei, în anul 1789, și participă la asaltul Bastiliei. Pe 5 octombrie 1789, Théroigne este capul procesiunii care merge la Versailles pentru a-i aduce la Paris "pe brutar, pe brutăreasă și pe micul ucenic", termeni peiorativi folosiți pentru a se referi la Regele Ludovic al XVI-lea, la Regina Marie Antoinette și la delfin (prințul moștenitor). Ea prezintă cererile oamenilor reginei Marie Antoinette, ea îi privește cu dispreț. Îmbrăcată ca amazoană, cu un pistol și o sabie care i-au fost oferite pentru asaltul Bastiliei, Théroigne, dar mai cunoscută în Paris sub numele de "Frumoasa din Liège" (cu referire la originea sa), menține un salon în rue du Boulay, unde puteau fi găsiți Siéyès, Camille Desmoulins, Petion, Brissot, Fabre d Églantine, Romme, căruia i-a dedicat o afecțiune specială, și multe alții.

La sfârșitul anului 1790, împovărată de datorii, acuzată de a fi luat parte la abuzuri de Călătorie de 5 și 6 octombrie în Versailles, ea se întoarce în țară și se stabilește în Liège, unde este prada în noaptea de 15 spre 16 februarie 1791 de către noua putere în austria. În fapt, ea este suspectat de plănuirea uciderii Marie Antoinette, austriac de naștere. Internată la Kufstein, în Tirol, este eliberată de către împăratul Leopold al II-lea al Austriei și din nou, este de văzut în Paris, la sfârșitul anului 1791.

În ziua de 26 ianuarie din 1792, e primită cu fast în Clubul Iacobinilor. Se aliniază atunci de partea lui Brissot, și va deveni pe deplin republicană.

Note

Bibliografie
 Marcellin Pellet, Étude historique et biographique sur Théroigne de Méricourt (1886) * Léopold Lacour, Les Origines du féminisme contemporain. Trois femmes de la Révolution : Olympe de Gouges, Théroigne de Méricourt, Rose Lacombe (1900)  Paul Hervieu, Théroigne de Méricourt (peça teatral, 1902) Gustave-Armand-Henri de Reiset, La Vraie Théroigne de Méricourt (1903)  Edmond e Jules de Goncourt, Portraits intimes du XVIII siècle (2 volumes, 1857-58)   Élisabeth Roudinesco, Théroigne de Méricourt : Une femme mélancolique sous la Révolution, Seuil, Paris, 1989. Reedição com prefácio inédito de Elisabeth Badinter, Albin Michel, Março de 2010.  Théroigne de Méricourt, La Lettre-mélancolie, Carta endereçada à Danton (morto em 1794) em 1801, transcrita por Jean-Pierre Ghersenzon, éd. estabelecida por Jackie Pigeaud, Verdier / L'Éther Vague, 2005.  Christiane Marciano-Jacob, Théroigne de Méricourt ou la femme écrasée (2001). Le Sémaphore.

Legături externe

Nașteri în 1762
Decese în 1817
Francezi din secolul al XVIII-lea
Personalități ale Revoluției Franceze
Francezi din secolul al XIX-lea

Théroigne de Méricourt


La iglesia de Nuestra Señora de los Dolores es el templo parroquial de Barro, en el concejo asturiano de Llanes, España. En su parte posterior se encuentra su cementerio, que limita con la ría de Barro. Fueron construidos a finales del . Ambos forman parte del itinerario cultural Llanes de cine pues ha sido filmado en tres largometrajes (La señora, El abuelo y Epílogo).

Situación
Está situada en la margen izquierda de la pequeña ría de Barro. El cementerio parroquial, adosado en su parte posterior, limita con la ría, que en ese lugar forma una ensenada conocida modernamente como el Vau, que es una uvala y en la actualidad se sigue utilizando como puerto natural.

Fundación
La parroquia de Barro fue creada por segregación de la de Celorio en 1788, incluyendo su término los lugares de Niembro, Barro y Balmori. Fermín Canella atribuye tal hecho a la iniciativa y el apoyo de José Sobrino Majón, oficial mayor de la Secretaría del Consejo de Indias y natural de Niembro.

La iglesia fue diseñada por el arquitecto Silvestre Pérez y Martínez en 1788. Ciriaco Miguel Vigil, en su obra Asturias monumental, epigráfica y diplomática: datos para la historia de la provincia (1887), señala que en ella hay dos inscripciones. Una sobre la puerta meridional:

Y la otra, sobre la puerta del lado opuesto:

El cementerio parroquial probablemente se deba a Silvestre Pérez.

Para la construcción de iglesia y cementerio se contó con la aportación de emigrantes de la parroquia en América: Anselmo Martín Carrera, coronel de milicias en Puebla de los Ángeles (México) y natural de Niembro, contribuyó con 6000 pesos; y Pedro de Cue García, vecino de Lima y natural de Barro, con 10 000 pesos.

La iglesia fue consagrada el 14 de enero de 1804.

Características
El templo presenta una nave principal abovedada con naves laterales anexas, transepto, cimborrio y campanario cuadrado. Anexo al edificio se encuentra el cementerio que preside la pequeña península que se asoma en la ría.

Véase también
 Niembro
 Barro
 Llanes
 Playa de Torimbia

Referencias

Bibliografía utilizada

Enlaces externos

 Asturnatura

Monumentos de Llanes
Iglesias neoclásicas de España
Barro
Arquitectura de 1797
España en 1797
Obras de Silvestre Pérez
Barro

Iglesia de Nuestra Señora de los Dolores (Barro)


La Miel (rijeka), Kolumbija

 Panama
 La Miel (podokrug), okrug Las Tablas

La Miel


Air Efata, anteriormente conhecida como Efata Papua Airlines, era uma companhia aérea com sede em Jacarta, Indonésia.

História
A Air Efata foi fundada em 2004. Seu primeiro voo começou no início de 2004 com um Boeing 727-200 de Jacarta para Jaiapura. A companhia aérea não conseguiu continuar suas operações depois que a aeronave retornou a Jacarta. Após dois anos de inatividade, a Air Efata recomeçou as operações em 9 de janeiro de 2006 com uma frota de MD-83s e MD-88s. Apenas sobrevivendo por pouco tempo, a empresa teve que suspender as operações novamente, e sua licença foi retirada. O CEO e proprietário da Air Efata então cometeu suicídio em janeiro de 2007.

Em fevereiro de 2007, o Ministério dos Transportes atrasou a revogação da licença de 11 companhias aéreas obsoletas, incluindo a Air Efata, para dar oportunidades de reestruturação às operadoras. Isto não teve qualquer resultado para a Air Efata.

Destinos

Frota

Frota atual
A frota da Efata Papua Airlines consistia nas seguintes aeronaves (Agosto de 2006):

Frota Histórica
A frota da Air Efata também consistiu nas seguintes aeronaves:

Ver também

 Lista de companhias aéreas fora de operação

Ligações externas

 Sítio oficial

Empresas aéreas extintas em 2006
Empresas aéreas fundadas em 2005
Empresas aéreas extintas da Indonésia

Air Efata


Haydée Mercedes Sosa, s nadimkom La Negra (Crna), (Tucumán, 9. srpnja 1935. — Buenos Aires, 4. listopada 2009.), bila je argentinska pjevačica narodne glazbe.

Posvetila se tradicionalnim i novijim političkim pjesmama koje su skladali ili napisali Víctor Jara, Julio Numhauser, Pablo Neruda, Violeta Parra i Atahualpa Yupanqui. U njen opus se ubraja borba protiv rata i diktature kao i borba za prava indijanaca i seljaka.

Mercedes Sosin prvi album, La voz de la zafra, objavljen je 1962. a tri godine kasnije postala je poznata diljem Argentije poslije sudjelovanja na nacionalnom festivalu folklora u Cosquínu. Koncerte diljem cijelog svijeta daje već 1967. između ostalog, u Miamiju, Rimu, Warszawi, Leningradu i Lisabonu.

Poslije vojnog preuzimanja vlasti ostaje u Argentini no nastavlja simpatizirati lijevu opoziciju. Njen album je zabranjen 1979. i bila je uhićena tijekom jednog koncerta kao i svi ostali koji su došli na koncert. Uspjela je pobjeći preko Pariza u Madrid gdje ostaje do 1983 Poslije vojne diktature ponovo je vraća u Argentini.

Mercedes Sosa je objavila oko 45 albuma i sudjelovala je u 6 filmova. Bila je UNICEF-ov poslanik dobre volje.

Sosa je preminula 4. listopada 2009. godine.

Vanjske poveznice

 Službene stranice: životopis
 Službene stranice: diskografija

Argentinski pjevači

Mercedes Sosa


Trakyt (Trachyt) (af græsk τραχύς, ru) var i ældre tid fællesnavn for alle lyse, yngre vulkanske bjergarter i modsætning til de mørke basalter. Navnet er indført af Hauy og hentyder til, at disse bjergarter i reglen er ru at føle på.

Efter nyere tids systematik har navnet trakyt langt mere indskrænket betydning og anvendes kun om sådanne neovulkanske bjergarter, der i kemisk sammensætning svarer til syenit, og som derfor ganske overvejende består af alkalifeldspat. Af underordnede bestanddele kan findes andre feldspatarter, biotit, hornblende, augit og andre, hvorefter man adskiller biotit-trakyt, hornblende-trakyt, augit-trakyt. Strukturen er ofte porfyrisk med strøkorn af glasagtig feldspat (sanidin). I grundmassen, som i reglen er lys grå eller rødlig, findes i nogle tilfælde foruden feldspat en glasagtig størkningsrest; når denne sidste er rigeligere til stede, kaldes bjergarten hyalotrakyt. Typiske forekomststeder er Siebengebirge ved Bonn, Monte Amiata i Toscana, Puy de Dôme i Auvergne (her en hvid, stærkt porøs varietet, som kaldes domit). Den yngste, i Europa frembrudte Trakyt-lavastrøm er Lava del Arso (1302) på Ischia, som er en mørkegrå augit-trakyt.

Litteratur
Salmonsens Konversationsleksikon, bind XXIII, s. 678

Eksterne henvisninger

Bjergarter

Trakyt


Arrazua-Ubarrundia İspanya'nın kuzeyinde otonom bölgelerinden biri olan Bask Özerk Bölgesi'nin Alava eyaletine bağlı bulunan belediyesi. Nüfusu 724 kişidir (2002).

Álava'nın belediyeleri

Arrazua-Ubarrundia


Gunnar Jónsson getur átti við:
Gunnar Jónsson, leikara.
Gunnar Jónsson, tónlistarmann.

Aðgreiningarsíður

Gunnar Jónsson


Miniatura otomană sau miniatura turcă a fost o formă de artă în Imperiul Otoman, care poate fi legată de tradiția miniaturii persane, dar care a avut și influențe artistice chineze puternice. A făcut parte din artele cărților otomane, alături de iluminarea otomană (tezhip), caligrafia islamică (hat), hârtia de marmură (ebru) și legatul cărților (cilt). Cuvintele taswir sau nakish au fost folosite pentru a defini arta picturii miniaturale în limba turcă otomană. Studiourile în care artiștii au lucrat au fost numite Nakkashanes (Academie de Pictură).

Procedură originală
Miniaturile nu erau de obicei semnate, poate din cauza respingerii individualismului, ci și din cauza faptului că lucrările nu au fost create în întregime de o singură persoană; artistul principal a proiectat compoziția scenei, iar ucenicii au desenat contururile (numite tahrir) cu cerneală neagră sau colorată și apoi au pictat miniatura fără a crea o iluzie a celei de-a treia dimensiuni. Artistul principal și, deseori, scribul textului, erau uneori numiți și descriși în unele dintre manuscrise. Înțelegerea perspectivei a fost diferită de cea a tradiției de pictură renascentistă europeană, iar scena descrisă cuprindea adesea diferite perioade de timp și spații într-o singură imagine. Miniaturile au urmat îndeaproape contextul cărții în care erau incluse, fiind mai degrabă parte a mai multor ilustrații decât opere de artă independente.

Culorile pentru miniatură au fost obținute prin pigmenți de pulbere măcinată amestecați cu albuș de ou și, ulterior, cu gumă arabică diluată. Culorile astfel obținute au fost luminoase. Culorile de contrast folosite împreună cu culorile calde au accentuat în continuare această calitate. Culorile cele mai utilizate în miniaturale otomane au fost roșu strălucitor, cărămiziu, verde și diferite nuanțe de albastru.

Părerea otomanilor despre lume și viață era, de asemenea, diferită de cea a tradiției renascentiste europene. Pictorii nu urmăreau în primul rând să descrie realist ființele umane și alte ființe vii sau ne-vii, deși o creștere a realismului a fost observată încă din secolul al XVI-lea și după aceea. La fel ca și Platon, tradiția otomană a avut tendința de a respinge mimesisul, deoarece conform concepției despre lume a sufismului (o formă mistică a islamului larg răspândită la nivelul popular din Imperiul Otoman), apariția ființelor lumești nu era permanentă, astfel că artiștii otomani au sugerat realitatea infinită și transcendentală (adică a lui Allah); prin urmare s-au obținut imagini stilizate și abstracte.

Istorie și dezvoltare

Origine

În timpul domniei lui Mahomed al II-lea, în Palatul Topkapı din Istanbul a fost înființat un atelier de lucru numit Nakkashane-i Rum, care a funcționat și ca o academie, pentru a crea manuscrise ilustrate pentru sultan și curteni.

La începutul secolului al XVI-lea,  atelierul din Herat al miniaturiștilor persani a fost închis, iar faimosul instructor Behzad (sau Bihzad) s-a dus la Tabriz. După ce împăratul otoman Selim I a cucerit rapid orașul Tabriz în 1514, luând multe manuscrise înapoi la Istanbul, a fost înființată Nakkashane-i Irani (Academia Persană de Pictură) pentru artiștii persani importați. Artiștii acestor două academii de pictură au format două școli de pictură diferite: artiștii din Nakkashane-i Rum au fost specializați în cărți documentare, cum ar fi Shehinshahname, care prezintă publicului, într-o oarecare măsură, viața privată a conducătorilor, portretele lor și istoricul evenimentelor; (Shemaili Ali Osman - portrete ale conducătorilor); și Surname  -picturi reprezentând nunți și în special festivități de circumcizie. Printre lucrări au fost și cărți științifice: de botanică și zoologie, alchimie, cosmografie și astrologie, medicină, lucrări tehnice și chiar scrisori de dragoste.

Epoca de Aur
Domnia lui Soliman I Magnificul (1520-1566) și în special a lui Selim al II-lea (1566-1574) în a doua jumătate a secolului al XVI-lea a reprezentat epoca de aur a miniaturilor otomane, cu propriile caracteristici și calități autentice. Nakkaș Osman (adesea cunoscut ca Osman Miniaturistul) a fost cel mai important pictor miniatural al perioadei, în timp ce Nigari a dezvoltat pictura portret.

Matrakçı Nasuh a fost un faimos pictor de miniaturi în timpul domniei lui Selim I și a lui Soliman I Magnificul. A creat un nou gen de pictură numită pictura topografică. El a pictat orașe, porturi și castele fără figuri umane și scene combinate observate din puncte de vedere diferite într-o singură imagine.

În timpul domniei lui Selim al II-lea (1566-1574) și lui Murad al III-lea (1574-1595), a fost creat stilul clasic otoman. Renumiți pictori miniaturali ai perioadei au fost Nakkaș Osman, Ali Çelebi, Molla Kasım, Hasan Pasha și Lütfi Abdullah.

Miniatura ca artă

Până la sfârșitul secolului al XVI-lea și la începutul secolului al XVII-lea, în special în timpul domniei lui Ahmed I, miniaturile pe o singură pagină, destinate colecției în albume sau murakkas, erau populare. Acestea au existat și în perioada lui Murad al III-lea, care a comandat un album de la pictorul Velijan. În secolul al XVII-lea, pictura miniaturală a fost populară și printre cetățenii orașului Istanbul. Artiști numiți  pictori de bazar (în ) au lucrat cu alți artizani în bazarurile din Istanbul la cererea locuitorilor.

Un nou gen cultural cunoscut în istoria otomană ca fiind Perioada Lalelei a avut loc în timpul domniei lui Ahmed al III-lea . Unii istorici de artă atribuie acestei perioade nașterea stilului unic numit baroc otoman. Caracteristicile perioadei au avut influențe ale barocului francez. În această perioadă a fost organizat un mare festival pentru ritualurile de circumcizie pentru fiii lui Ahmed al III-lea. Artizani, grupuri de teatru, clovni, muzicieni, dansatori la trapez și cetățeni s-au alăturat festivităților. O carte numită Surname-i Vehbi (Cartea Festivalului) povestește despre acest festival. Această carte a fost creată de Abdulcelil Levni (numele Levni este legat de cuvântul arab levn (culoare) și a fost dat artistului datorită naturii colorate a picturilor sale) și de ucenicii săi. Stilul său de pictură a fost influențat de pictura occidentală și este foarte diferit de picturile miniaturale anterioare.

Declinul miniaturii otomane
După Levni, occidentalizarea culturii otomane a continuat și, odată cu introducerea tiparului și a fotografiei ulterioare, nu s-au mai produs manuscrise cu miniaturi. De atunci, picturile de perete sau picturile pe ulei au fost populare. Pictura miniaturală și-a pierdut astfel funcția sa.

Miniatură turcă contemporană
După o perioadă de criză la începutul secolului al XX-lea, pictura în miniatură a fost acceptată ca o formă de artă decorativă de către intelectualii din nou formata Republică Turcă și, în 1936, o școală numită Arte Decorative în Turcia, a fost fondată la Academia de Arte Plastice din Istanbul, care a inclus pictura miniaturală împreună cu celelalte arte ale cărții otomane. Istoricul și autorul Süheyl Ünver a educat mulți artiști în această tradiție a artelor cărților otomane.

Printre artiștii miniaturali contemporani se numără Ömer Faruk Atabek, Sahin Inaloz, Cahide Keskiner, Gülbün Mesara, Nur Nevin Akyazıcı, Ahmet Yakupoğlu, Nusret Çolpan, Orhan Dağlı și mulți alții din noua generație. Artiștii contemporani nu consideră, de obicei, că pictura în miniatură este doar o artă decorativă, ci o formă de artă plastică. Diferit de maeștrii tradiționali ai trecutului, ei lucrează individual și își semnează lucrările. De asemenea, lucrările lor nu ilustrează cărți, așa cum a fost cazul cu miniaturile otomane originale, dar sunt expuse în galeriile de artă plastică.

Galerie

Vezi și
 Miniatură
 Cultura Imperiului Otoman
 Miniatură persană

Note

Surse

 Osmanlı Resim Sanatı (Ottoman Painted Art), Serpil Bagci, Filiz Cagman, Gunsel Renda, Zeren Tanindi
 Așk Estetiği (The Aesthetics of Divine Love), Beșir Ayvazoğlu
 Turkish Miniature Painting, Nurhan Atasoy, Filiz Çağman
 Turkish Miniatures: From the 13th to the 18th Century, R. Ettinghausen
 Ottoman miniatures and their downfall form the theme of the 1998 novel [./https://en.wikipedia.org/wiki/My_Name_is_Red My Name is Red] by Nobel-laureate Turkish author [./https://en.wikipedia.org/wiki/Orhan_Pamuk Orhan Pamuk].

Legături externe

 Miniature Gallery from Levni and other famous artists
 About Surname-i Vehbi
  Miniatures from the Topkapi Museum

Cultură otomană
Articole cu surse în limba turcă (tr)
Picturi otomane
Artă medievală
Manuscrise

Miniatură otomană


The Life of the Cosmos is the debut non-fiction book by American theoretical physicist Lee Smolin. The book was initially published on January 1, 1997 by Oxford University Press.

Overview
In the book, Smolin details his Fecund universes which applies the principle of natural selection to the birth of universes. Smolin posits that the collapse of black holes could lead to the creation of a new universe. This daughter universe would have fundamental constants and parameters similar to that of the parent universe though with some changes, providing for both inheritance and mutations as required by natural selection. However, while there is no direct analogue to Darwinian selective pressures, it is theorised that a universe with "unsuccessful" parameters will reach heat death before being able to reproduce, meaning that certain universal parameters become more likely than others.

Review

—Review by Jupiter Scientific

See also
 Quantum mechanics

Related books
 The Trouble With Physics
 Three Roads to Quantum Gravity
 The Road to Reality
 The Elegant Universe
 The Fabric of the Cosmos
 Warped Passages

References

External links

1997 non-fiction books
Books by Lee Smolin
English-language books
Popular physics books

The Life of the Cosmos


Brand er en kommune i Østrig i delstaten Vorarlberg Bludenz med omkring 700 indbyggere (per Januar 2017).

Geografi
Brand ligger i Brandnertal, som tilhører den østrigske del af alperegionen Rätikon, på 1.037 meter over havets overflade ved floden Alvier. 28,7 procent af arealet er skov, mens 20,6 procent af arealet er alpint.

Historie
I det 14. århundrede flyttede tolv Walserfamilier til det højtbeliggende område, som hidtil var brugt til landbrug i sommermånederne (se Maiensäss) med udgangspunkt i Nenzing.
I 1347 blev byen første gang nævnt i offentlige dokumenter. Oprindeligt var Brand tilknyttet Bürs kommune og skulle betale et pagtgebyr en gang om året. Et separat sogn eksisterede dog ikke før 1727, som dengang havde et indbyggertal på omkring 200 mennesker.

Habsburgerne regerede på skift fra Tyrol og fra Freiburg im Breisgau. Fra 1805 til 1814 var landsbyen en del af Bayern, hvorefter den faldt tilbage under Østrig-Ungarn.

Siden midten af det 19. århundrede. har der være en stigende grad af turisme. Fra 1951 og frem blev der anlagt diverse svævebaner og skilifte - senest i 2010, hvor Palüdbahn blev bygget som en gondolbane som erstatning for den gamle stolelift.

Politik
Kommunalbestyrelsen består af 12 medlemmer, som efter valget i 2015 kom til at bestå af 7 fra Freie Wählerliste Brand, 3 fra lokallisten "Einfach Brandner" ("almindelige mennesker fra Brand") og 2 fra listen "Mitanand für Brand" ("sammen for Brand"). Borgmester Michael Domig er fra Freie Wählerliste Brand. Han blev valgt ved direkte valg i 2015 med 83,37 procent af stemmerne, som eneste kandidat til embedet.

Økonomi og infrastruktur
Der er registreret 27 virksomheder med 291 ansatte og 24 lærlinge i år 2003. Der var 388 lønmodtagere.

Turisme
Turisme og turisme er vigtige. I turismeåret 2001/2002 var der i alt 212.248 overnatninger. Byens skioturisme fik betydelig gavn af en fusion med skiområdet i nabokommunen Bürserberg.

Om sommeren er især Lünersee i 1900 m højde et besøg værd, som kan nås med en to timers rask vandretur eller med Lünerseebahn.

Der har også eksisteret træningsfaciliteter til skihop, men de står desværre forfalden hen.

Kultur og seværdigheder
 Kirken Mariä Himmelfahrt med kirkegård

Kommuner i Vorarlberg

Brand (Vorarlberg)


Jenners was a well-established department store in Edinburgh, Scotland, situated on Princes Street. It was Scotland's oldest independent department store until the retail business was acquired by House of Fraser in 2005. It closed in December 2020 and was vacated by House of Fraser in May 2021. The building will eventually be restored.

History

Jenners was founded as "Kennington & Jenner" in 1838 by Charles Jenner FRSE (1810–1893), a linen draper, and Charles Kennington. The store has never left its site on Princes Street, but its original building was destroyed by fire in 1892. In 1893 the Scottish architect William Hamilton Beattie was appointed to design a replacement, which subsequently opened in 1895. At Charles Jenner's insistence the building's facade was decorated with rows of female caryatids "to show symbolically that women are the support of the house". The new store featured many technical innovations such as electric lighting and hydraulic lifts, and is now a category A listed building.

Jenners was run for many years by the Douglas-Miller family, descendants of James Kennedy, who took charge of the store after Charles Jenner retired in 1881. Known as the "Harrods of the North", it has held a Royal Warrant since 1911, and was visited by Queen Elizabeth II on the occasion of its 150th anniversary in 1988.

Sale to House of Fraser

On 16 March 2005 it was announced that the Douglas-Miller family were in advanced negotiations to sell the business to the House of Fraser, at an estimated price of £100–200 million, but a month later it was sold for £46.1 million. While other acquisitions by House of Fraser had been renamed, Jenners kept its identity.
The store made national news in 2007 when it publicly announced that it would stop selling paté de foie gras, following a boycott by the Duke and Duchess of Hamilton. In 2008, House of Fraser invested £3 million in improvements to the store. As a result of this, in 2016 the basement toy department was rebranded under the Hamleys name, before being closed in 2019.

The lease of the building remained with the Jenners holding company JPSE Ltd, owned by the Douglas-Miller family. In August 2005 it was sold to Moorcroft Capital Management, owned by Jenners' former chief executive Robbie Douglas-Miller. In 2017 the building was bought by Danish billionaire fashion retailer and landowner in Scotland Anders Holch Povlsen, reportedly for £53 million.

In late 2019 it was reported that the business was considering reducing its size or moving from Princes Street.

Department store closure
In January 2021, it was announced that Jenners was closing and 200 jobs would be lost.  The Jenners signage was removed from the Princes Street building on 14 April 2021, reportedly to the surprise of the owners of the building.  Edinburgh City Council issued a Listed Building enforcement notice on 21 April 2021 to Sports Direct Retail, the Mike Ashley company that owns the Frasers Group, to reinstate the Jenners letters on the eastern and southern sides of the department store, as these had been removed without listed building consent. In May 2021, it was announced that the restoration of the building will take four years, and that the store was planned to reopen without the House of Fraser livery once redevelopment had completed.

Proposed hotel conversion
In June 2022, AAA United, the company owned by Anders Holch Povlsen, was granted planning permission to convert the building to a 96-room hotel. Under the plans, the three-storey central atrium would be retained, as would the Jenners signage. The hotel rooms would occupy the upper floors, with new retail use, restaurants and cafés at the lower levels, and a new roof-top bar.

2023 fire

On 23 January 2023, a fire broke out at the rear of the empty building. Five firefighters were injured, one of whom, 38-year old Barry Martin, was critically injured and died four days later. Eyewitnesses described smoke pouring out of the basement area of the department store.

Stores
Jenners had two shops in 2020:
Princes Street, Edinburgh
Loch Lomond Shores

The Jenners store in the Loch Lomond Shores outlet in Balloch remains in operation but as a dual Frasers and Sports Direct store, branding from Jenners practically absent.

Jenners previously had stores at Edinburgh Airport and Glasgow International Airport that closed following a decision announced in April 2007. Jenners said that security measures introduced in UK airports following the 2006 transatlantic aircraft plot had led to a significant downturn in trade at the shops.

See also
 Queen Victoria Building
 Harrods
 Forsyth's

References

External links

Official website

Department stores of the United Kingdom
Companies based in Edinburgh
House of Fraser
Service companies of Scotland
Retail companies established in 1838
British royal warrant holders
Scottish brands
Category A listed buildings in Edinburgh
New Town, Edinburgh
1838 establishments in Scotland
Department store buildings in the United Kingdom
Sports Direct

Jenners


Amor fati - et portræt af Peter Seeberg er en portrætfilm instrueret af Annette Riisager efter eget manuskript.

Handling
Amor Fati betyder kærlighed til skæbnen. Denne portrætfilm undersøger, hvad forfatteren Peter Seeberg (1924-1999) forstår ved udtrykket "at komme overens med virkeligheden", og indkredser nogle af hans centrale litterære motiver: Eksistentialisme, identitet, virkelighed, absurdisme m.m. Filmen opsøger de steder Peter Seeberg har været knyttet til i Danmark, Tyskland og Frankrig, og samtidig følger vi hans indre rejse frem mod en identitet som menneske og forfatter. En udvikling, der går fra at være "ond på sin skæbne" til at elske den: Amor Fati.

Referencer

Eksterne henvisninger

Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 1999

Amor fati - et portræt af Peter Seeberg


Fadi Kassem (født 1983 i Libanon) er en århusiansk pædagog og debattør, særligt i spørgsmål om integration. Hans mor er dansk-palæstinenser og hans far dansk-syrer. Kassem var hovedperson i den danske dokumentarfilm Ghettodrengen fra 2012.

Baggrund

Fadi Kassem blev født i Libanon. Hans far var fra Syrien og født i en mellemstor beduinstamme, men flygtede som 14-årig til Beirut i Libanon, hvor han blev tilknyttet PLO. Han mødte Fadi Kassems mor i en palæstinensisk flygtningelejr; sammen fik de fire børn. Efter at faderen havde mistet sit ene ben, flygtede han fra borgerkrigen i Libanon til Danmark. Senere blev hans kone og fire børn familiesammenført, og dermed kom Fadi Kassem til Danmark som syv-årig. Barndommen i Danmark blev problematisk: Fadi og hans brødre blev tvangsfjernet fra hjemmet, og han boede en tid på døgninstitutionen Himmelbjerggården. Som teenager blev han indblandet i kriminalitet, indtil han i 2003 fik tilbudt et job på Kontaktstedet, et værested for de rodløse unge i Gellerup.

Med jobtilbuddet fulgte et krav om, at han skulle uddanne sig til pædagog, som han nødtvungent gik ind på. Han har  siden da arbejdet på Kontaktstedet, i dag som stedets daglige leder.

Dokumentarfilmen Ghettodrengen, som blev til over en periode på fire år, følger Kassem i hans arbejde med utilpassede unge i Gellerup og ikke mindst med den 14-årige Bekir, der er så godt som opgivet af myndighederne.

I 2015 blev han nomineret til Aarhus Takker-prisen for sit arbejde med udsatte unge i Gellerup.

I integrationsdebatten har Fadi Kassem efterlyst tydelighed overfor indvandrere og efterkommere. Han har kritiseret den danske "integrationsindustri" for at være ineffektiv og provokerende udtalt, at rockere som Jønke har været bedre til at integrere indvandrere end mange professionelt ansatte.

Fadi Kassem er  forfatter til den selvbiografiske e-bog "Fadi - krigsbarn, rod og rollemodel", der blev udgivet på Turbine Forlaget i 2012.

Kilder

Debattører fra Danmark
Selvbiografer fra Danmark
Danskere i 2000-tallet

Fadi Kassem


Bajan steht für:
 Bajan, Akkordeon
 Bajan-Klasse, Panzerkreuzer der Kaiserlich Russischen Marine, siehe Aso (Schiff)
 Bajan (Schiff), Panzerkreuzer der Kaiserlich Russischen Marine
 Bajan, Selbstbezeichnung der Bewohner von Barbados, siehe Barbados #Bevölkerung

Bajan ist der Familienname folgender Personen:
 Artúr Baján (1888–??), ungarischer Ruderer
 Cristian Bajan (* 1967), australischer Handballspieler
 Marek Bajan (* 1956), polnischer Moderner Fünfkämpfer

Siehe auch:
 Bajan Island, Insel im Wilkesland, Antartioka
 Bajan-Ölgii-Aimag, Provinz der Mongolei
 Bajanauyl, Siedlung, Kreis und Gebirge in Kasachstan
 Baian († 602), awarischer Chagan
 Bayan

Bajan (Begriffsklärung)


Saborios oder Saborius (griechisch Σαβώριος, † 668) war ein ostömisch-byzantinischer Feldherr und Usurpator.

Leben
Saborios war vielleicht persischer Abstammung: Sein Name ist offenbar eine griechische Version des persischen Namens Schapur, und Theophanes (A. M. 6159) nennt ihn ausdrücklich "von persischer Herkunft" (Περσογενής), wenngleich er in der modernen Forschung zumeist als Armenier bzw. Persarmenier angesehen wird. Je nachdem, wie man den Ausdruck ὁ τῶν Ἀρμενιάκων στρατηγός bei Theophanes versteht, fungierte Saborios entweder noch als magister militum per Armeniam oder bereits als Strategos des Themas Armeniakon. 667 rebellierte er jedenfalls gegen Kaiser Konstans II., der sich zu dieser Zeit auf Sizilien aufhielt.

Die Quellen berichten relativ ausführlich über dieses Ereignis. Es ist davon auszugehen, dass in diesem Zusammenhang Theophanes, Agapios von Hierapolis sowie mehrere syrisch-christliche Chronisten auf eine gemeinsame Hauptquelle zurückgegriffen haben, wobei es sich offenbar um die heute verlorene Chronik des Theophilos von Edessa gehandelt hat.

Saborios verhandelte durch seinen Beauftragten Sergios mit dem Kalifen Muʿāwiya I. Sergios traf dabei am Kalifenhof auch Andreas an, einen kaiserlichen Botschafter. Muʿāwiya versprach schließlich Saborios militärische Unterstützung gegen Konstans II. Bevor es jedoch zu entscheidenden Kampfhandlungen kam, starb Saborios. Er hatte mit seinem Heer Melitene verlassen und sich auf den Weg nach Konstantinopel gemacht, als er bei einem Reitunfall tödlich verunglückte. Der Aufstand brach anschließend zusammen. Die arabischen Truppen griffen nicht mehr effektiv ein, wenngleich der Kalif kurzfristig von den Wirren im Reich profitieren konnte. Die Araber eroberten Amorion, das aber kurz darauf von dem erwähnten Andreas im Handstreich zurückerobert werden konnte; zuvor hatte Andreas offenbar auch den Tod des Sergios arrangiert.

Literatur
 Saborios, Nr. 6476. In: Ralph-Johannes Lilie, Claudia Ludwig, Thomas Pratsch, Ilse Rochow, Beate Zielke: Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit. 1. Abteilung: (641–867). Band 4: Platon (#6266) – Theophylaktos (#8345). Nach Vorarbeiten F. Winkelmanns erstellt. Herausgegeben von der Berlin-Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften. De Gruyter, Berlin 2001, ISBN 3-11-016674-7, S. 72.

Anmerkungen

Militärperson (Byzantinisches Reich)
Usurpator (Byzantinisches Reich)
Mittelbyzantinisches Reich
Geboren im 7. Jahrhundert
Gestorben 668
Mann

Saborios


Tomáš Souček (Havlíčkův Brod, 27. veljače 1995.) češki je nogometaš koji igra na poziciji defenzivnog veznog. Trenutačno igra za West Ham United.

Karijera

Klupska karijera
Souček je tijekom svoje omladinske karijere igrao za Slovan Havlíčkův Brod i Slaviju Prag.

Slavia ga je 20. veljače 2015. poslala na posudbu u Viktoriju Žižkov do kraja sezone. Za Viktoriju Žižkov debitirao je 8. ožujka u utakmici protiv Fastav Zlína u kojoj je Součekov klub izgubio 2:1.

Za Slaviju je u Prvoj češkoj nogometnoj ligi debitirao 24. srpnja 2015. u utakmici u kojoj je Slavia slavila 2:1 protiv Viktorije Plzeň. U Češkom nogometnom kupu debitirao je 28. kolovoza 2015. kada je njegov klub pobijedio Cidlinu Nový Bydžov s visokih 7:0. Svoj prvi gol za Slaviju zabio je 16. kolovoza Vysočini Jihlava u ligaškoj utakmici u kojoj je Slavia pobijedila 2:1. Jedini hat-trick u dresu Slavije postiže 28. veljače 2016. i to protiv Baník Ostrave (3:1).

Dana 17. veljače 2017. poslan je na posudbu u Slovan Liberec do kraja sezone. Za Slovan Librec debitirao je u ligaškoj utakmici bez golova protiv Fastav Zlína. U kupu je nastupao jedanput i to 5. travnja kada je isti klub porazio Slovan 4:2 u produžetcima.

U UEFA Europskoj ligi debitirao je 14. rujna 2017. protiv Maccabi Tel-Aviva u utakmici u kojoj je Slavia pobijedila s minimalnih 1:0. U uzvratnoj utakmici šesnaestine finala UEFA Europske lige 2018./19. odigrane 14. ožujka 2019. protiv Seville postiže svoj prvi gol i asistenciju u tom natjecanju. Svoja prva dva gola u kupu postiže 24. travnja u polufinalnoj utakmici kupa protiv Sparte Prag (3:0). U finalu kupa protiv Baník Ostrave odigranog 22. svibnja zabio je gol (2:0). Na kraju sezone imenovan je najboljim igračem Prve češke nogometne lige za sezonu 2018./19. U Češko-slovačkom superkupu 2019. zabio je dva gola Spartaku iz Trnave (3:0). Dana 17. rujna debitirao je u UEFA Ligi prvaka protiv Inter Milana. Istom je kluba zabio svoj prvi gol u tom natjecanju i to 27. studenog (3:1 za Inter).

Souček je sa Slavijom u dva navrata osvojio ligu (2016./17., 2018./19.) i kup (2017./18., 2018./19.) te jedanput Češko-slovački superkup (2019.).

Dana 29. siječnja 2020. Souček je posuđen West Ham Unitedu do kraja sezone s opcijom kupnje na ljeto. Za tu posudbu Slavia je dobila 4,5 milijuna eura. Za West Ham United debitirao je tri dana kasnije u utakmice Premier lige protiv Brighton & Hove Albiona u kojoj su obje momčadi zabile tri gola. Na prvi dan srpnja zabio je svoj prvi gol za klub nakon što mu je VAR ranije poništio jedan i to u ligaškoj utakmici protiv Chelseaja koju je West Ham dobio 3:2.

West Ham United objavio je 24. srpnja da je kupio Součeka od Slavije za oko 21 milijuna eura. Souček je tada potpisao četverogodišnji ugovor s klubom. Narednog mjeseca Součeku je dodijeljena Zlatna lopta, nagrada koju dodjeljuju češki sportski novinari za najboljeg češkog nogometaša. Na Novu godinu Souček je zabio prvi premierligaški gol u kalendarskoj godini. Tim je golom njegov klub pobijedio Everton 1:0. Deset dana kasnije debitirao je u FA kupu u utakmici protiv Stockport Countyja koju je West Ham United dobio 7:0.

Reprezentativna karijera
Prije nastupanja za A selekciju Češke, Souček je igrao za selekcije do 19, 20 i 21 godinu. Za A selekciju debitirao je 15. studenog 2016. u prijateljskoj utakmici protiv Danske koja je završila 1:1. Prvi reprezentativni gol postiže 8. studenog 2017. u prijateljskoj utakmici protiv Islanda koju je Češka dobila 2:1. Dana 24. ožujka 2021. u kvalifikacijskoj utakmici za Svjetsko prvenstvo 2022. u Kataru protiv Estonije postiže hat-trick (6:2).

Pogodci za reprezentaciju
Zadnji put ažurirano 10. travnja 2021.

Priznanja

Individualna
 Češki nogometaš godine: 2019., 2020.
 Zlatna lopta (Češka): 2020.

Klupska
Slavia Prag
 Prva češka nogometna liga: 2016./17., 2018./19.
 Češki nogometni kup: 2017./18., 2018./19.
 Češko-slovački superkup: 2019.

Reprezentativna
 China Cup (bronca): 2018.

Izvori

Vanjske poveznice

 Tomáš Souček, Soccerway
 Tomas Soucek, Transfermarkt

Češki nogometaši
Nogometaši Slavije Prag
Nogometaši Slovan Libereca
Nogometaši West Ham Uniteda
Aktivni nogometaši

Tomáš Souček