Colha é um sítio arqueológico pré-colombiano da Civilização maia localizado na porção norte do Belize, cerca de 52 km ao norte da cidade de Belize, perto da cidade de Orange Walk. O local é um dos primeiros da região maia e permanece importante para o registro arqueológico da cultura maia bem no Período Pós-Clássico. De acordo com Palma Buttles, "as evidências arqueológicas colhidas em Colha nos permitem interpretar que sua ocupação ocorre desde o Período Pré-cerâmico Precoce (-) até o Período Pós-Clássico Médio (-) com picos populacionais ocorrendo no Pré-Clássico Tardio (- ) e novamente no Período Clássico Tardio (-)".  Esses picos populacionais estão diretamente relacionados com a presença de oficinas que utilizavam ferramentas de pedra no local. Próximo a Colha encontrou-se uma importante fonte de cherte de alta qualidade que se encontra no calcário cenozoico da região  e com rotas comerciais bem assinaladas utilizadas pelos habitantes para desenvolver um nicho no mercado comercial maia que pode ter se estendido até às Grandes Antilhas.  Durante os períodos Pré-Clássico Tardio e Clássico Tardio, Colha atuou como principal fornecedora de ferramentas de pedra trabalhada para a região. Estima-se que as 36 oficinas em Colha produziram cerca de 4 milhões de objetos feitos de cherte e obsidianas que foram dispersos por toda a Mesoamérica durante a era Maia.

História arqueológica
As primeiras escavações arqueológicas em Colha foram iniciadas em 1973. Como parte do Projeto Corozal do Museu Britânico-Universidade de Cambridge, Norman Hammond mapeou, nomeou, testou e relatou o local pela primeira vez. Em  1975, Hammond retornou a Colha para investigações adicionais que descobriram grandes depósitos de detritos de produção de líticos e mostrou que o local tinha uma longa história de ocupação.  Na Conferência Maia de 1976, uma discussão sobre a possível importância de Colha na especialização artesanal provocou um apelo para uma investigação de longo prazo no local.  Foi decidido que Thomas R. Hester e Harry J. Shafer deveriam ser responsáveis por este projeto devido à sua experiência com líticos.  O resultado foi um projeto de 14 anos onde Hester, Shafer, e colegas sob os auspícios do Projeto Colha da Universidade do Texas em Austin.

Importantes contribuições para os conhecimentos e publicações disponíveis em Colha incluem (alfabeticamente, não por importância); Richard E.W. Adams, Dana Anthony, Jaime Awe, Palma Buttles, Meredith Dreiss, Jack D. Eaton, James T. Escobedo Jr., Lawrence H. Feldman, Eric C. Gibson, Thomas R. Hester, Harry B. Islândia, John S. Jacob, John G. Jones, Thomas C. Kelly, Eleanor M. King, Jon C. Lohse, Virginia K. Massey, Marilyn A. Masson, Roberta McGregor, Richard Meadows, Frances Meskills, George H. Michaels, Shirley B. Mock, Daniel R. Potter, Ketherine V. Reese, Erwin Roemer, Robert F. Scott IV, Harry J. Shafer, Leslie C. Shaw, Janet Stock, Lauren A. Sullivan, A.J. Taylor, Fred Valdez Jr., Richard R. Wilk e Lori Wright.

Período formativo
Em Colha, há evidências esparsas de ocupação durante o período arcaico antes de . Esta data tem sido usada para delinear o início do Período arcaico tardio (-).  Este período parece ter sido um momento de colonização temporária e adaptação seletiva através da agricultura, com a maioria dos sítios localizados perto de fontes de recursos naturais facilmente atingidos e adjacentes a "margens de pântanos e lagoas, vales fluviais, áreas costeiras, instalações ao longo das fronteiras ecotonais, abrigos de rochas e cavernas".  Apesar de saberde onde procurar essas evidências, os locais de habitação concreta para este período têm sido instigantes aos arqueólogos, que devem confiar piamente em estudos sobre líticos e pólens para reconstruir os padrões de assentamento para o arcaico tardio na região.  Colha fica numa área com um recurso natural particularmente interessante, cherte, e está muito próximo do Pântano Cobweb. Portanto, era uma área ideal para procurar evidências de evidências arcaicas tardias em Belize.

Em sua Dissertação de Ph.D. de 1997, Harry Iceland montou uma compilação com 23 datas calibradas de radiocarbono entre  e  que demonstraram o uso regular do local em todo o arcaico tardio, com exceção de uma lacuna entre  e , quando o local presumivelmente estava vazio.  Esta cronologia foi apoiada pelos dados de pólen do Pântano de Cobweb. Em sua dissertação, John G. Jones (1994) sugere que a mandioca e o milho estavam sendo cultivados pelo povo de Colha no Pântano Cobweb. Jones documentou evidências de que "a modificação humana da floresta, a perturbação e o cultivo de plantas domesticadas foram estabelecidos para o período anterior a  (ou quase 1500 anos antes de qualquer outro local maia).

Outra ferramenta utilizada para a investigação do período arcaico tardio em Colha é a análise do tipo lítico. Macrolâminas, microlâminas, unifaces pontiagudas e outros tipos de líticos específicos têm sido notados em Colha e usados para extrapolar datações para a região.  Os primeiros registros lítico em Colha incluem pontas baixas (Lowe) e pontas serrilhadas (Sawmill). Ambos os tipos de pontas são encontrados predominantemente entre Colha e Ladyville.  Uma mudança na forma dos líticos aparece por volta de  assim que termina o hiato em que o local ficou desabitado. Harry Iceland chama este período de pré-cerâmico tardio (-) baseado na datação por radiocarbono da coleção associada. Ele demonstra ainda como essa mudança é indicativa de uma mudança nas estratégias agrícolas.  A ferramenta mais encontrada no conjunto pré-cerâmico tardio é um tipo distinto de ponta de uma só face (uniface) que parece ter sido usado para a limpeza extensiva do terreno para a agricultura.

Período pré-clássico
O Período Pré-Clássico em Collha (– ) é composto por três fases:
 Pré-clássico médio (-),
 Pré-clássico tardio (-), e
 Proto-clássico (-) .
Durante esse período, ficou evidente no sítio um padrão geral de desenvolvimento de crescente complexidade social, cultural e econômica.

Apesar das evidências constantes de utilização do sítio desde o Período Formativo, quer através da análise de pólen nas proximidades do Pântano Cobweb  quer pela análise de detritos da utilização lítica ao redor do local desde o Paleolítico, a primeira evidência de um estabelecimento Maia através de meios arquitetônicos em Colha vem no início do período Pré-clássico médio.

Pré-clássico médio (-)
O início do Pré-clássico médio, ocorre com o início do assentamento permanente em Colha. Esse assentamento era caracterizado por pequenos domicílios dispersos por todo o sítio  e o Complexo de cerâmica Bolay  com evidências de agricultura pantanosa nas proximidades do Pântano Cobweb, além de que e a presença de veados de cauda branca neste local pode indicar que utilizavam "caça de jardim" como estratégia de subsistência. A comunidade de Colha rapidamente progrediu a partir daí. De acordo com Buttles,

"Durante o Pré-clássico médio tardio ( - ), os padrões de assentamento do complexo Chiwa (ou fase Mamom) sugerem que houve no local série de domicílios interativos que se foram unificados e provavelmente representou uma sociedade com chefes de baixo nível".

Além disso, os primeiros sinais da importação de matérias-primas e mercadorias de longe apareceram no Pré-clássico médio. Sugere-se que isso seja evidência do desenvolvimento do comércio de longa distância e causa para a expansão e no prestígio da população em Colha. A arquitetura desse período é dominada por estruturas circulares de paredes baixas construídas em sambaquis. Estes teriam suportado superestruturas perecíveis.

Pré-clássico tardio (-)
Neste período ocorreram outros aumentos populacionais e de complexidade em Colha. A população cresceu e foi estimada em 600 habitantes durante este período. Nesse momento deu-se início a construção de sua primeira arquitetura monumental, na forma de praças, templos e uma quadra de jogos.  Isso sugere que Colha desenvolveu estratificação social e pode ter sido independente ou semi-independente. Para apoiar esse crescimento, Colha desenvolveu ainda mais seu sistema de campos elevados no Pântano Cobweb e expandiu sua produção de líticos, aumentando sua escala e os tipos de líticos produzidos (ou seja, surgiram macrolâminas e pedras bifaciais simbólicas)  para se tornar um centro de importância na região. Hester e Shafer documentam 36 oficinas estão presentes durante este período.  Enquanto as estruturas domésticas permaneceram arquitetonicamente semelhantes, algumas aumentaram de tamanho durante esse período. Os túmulos se tornam mais frequentes e mostram conteúdos mais diversos, especialmente no que diz respeito a itens importados.

Proto-clássico (-)
O Período Proto-clássico, às vezes referido como o Pré-clássico terminal, foi um momento de mudança na cerâmica e nos padrões encontrados na cultura material de Colha.  O Complexo Blossom Red é indicativo deste período de transição e é dominado pela cerâmica Sierra Red, embora vários outros tipos (San Filipe, Chactoc e Sarteneja) compõem parte do complexo. Ao menos dois edifícios foram atribuídos ao Período Proto-clássico e estes demonstraram uma mudança no layout da forma apsidal de períodos anteriores em direção à forma quadrada/retangular que é encontrada no período Clássico.

Período Clássico
O período clássico representa um tempo de flutuação na população e do poder em Colha. Três fases ocupacionais são reconhecidas em Colha durante o período clássico. Cada uma tem um complexo cerâmico associado. O Clássico inicial (-) está associado ao complexo Cobweb (Teia de Aranha). O Clássico tardio (-) está associado ao complexo Bomba. E o Clássico terminal (-) está associado ao complexo Masson.

Clássico inicial (-)
Segundo Buttles, "Durante o período Clássico inicial o complexo Cobweb sofreu reduções na população, na produção de líticos, nos padrões de assentamento, nas práticas funerárias e, em geral, em sua cultura material".  Enquanto as cerâmicas do complexo de Cobweb são encontradas em todo o local, a montagem é a menor numericamente dos complexos associados a Colha e não houve oficinas de líticos atribuídas a esse período no local. Esse fato pode ser uma indicação da crescente importância das oficinas de líticos em Altun Ha e um indicativo de uma mudança no poder político na região.

Clássico tardio (-)
Apesar da notável redução e tamanho e importância durante o período Clássico inicial, Colha pode ter atingido sua fluorescência durante o período Clássico tardio. De acordo com Jack Eaton, Colha do Clássico tardio pode ter crescido para uma população de quase 1.000 pessoas em seu epicentro e 4.000 dentro de uma área de seis quilômetros quadrados.  Consequentemente, a maioria dos restos arquitetônicos, tanto públicos quanto domésticos, são erguidos no final do Classic e há um grande aumento no número de campos elevados encontrados no Pântano Cobweb durante este período. No entanto, embora existam evidências do retorno de rituais neste período, esse rituais não atingem os níveis encontrados no Proto-clássico e a quantidade de artefatos finos importados é menor do que o encontrado durante os períodos anteriores. Líticos, por outro lado, voltam à proeminência neste momento, mas sua distribuição está espalhada por todo o local. Em número, as oficinas de líticos do Clássico tardio excedem as do Proto-clássico. No entanto, sua distribuição está mais espalhada e parece ser mais independente do controle estatal neste momento. Essas oficinas domésticas parecem estar cada vez mais especializadas.

Clássico terminal (-)
Em termos de cultura material é difícil diferenciar entre o Clássico terminal e o Clássico tardio.  A exceção pode ser visto na mudança da forma de construir líticos e cerâmicas em um estilo que é influenciado pelos feitos na Península de Iucatã. Valdez vê essa mudança na inclusão de cerâmicas policromas de Petkanche Orange no complexo Masson e na aparência de produtos comerciais do Iucatã (Cerâmica Ticul de ardósia fina).  Enquanto outros observam a especialização em lâminas de haste menores para indicar essa mudança através da adoção da tecnologia atlatl e/ou do aumento da demanda por esses pontas no mercado de exportação para acomodar um acirramento na guerra maia. Segundo Buttles, essa mudança "sugere mudanças nas esferas de interação cultural e política" (p. 95).

Período pós-clássico
Após o período Clássico, Colha parece ter sido abandonada por um curto período de tempo. Segundo Buttles, "após o aparente fim violento de Colha durante o período Clássico terminal, o local permaneceu desocupado por um período de 50 a 100 anos até cerca de " (p. 100). Esse hiato também ficou evidente na análise do pólen da área circundante e na falta de construção no local.  O chamado Hiato de Colha permitiu uma regeneração do ambiente, algo que tem sido sugerido como fator causal na reocupação dos locais no período pós-clássico inicial. O impulso para a reocupação também foi inferido como a localização do local nas proximidades das terras de rolamento de cherte, como evidenciado pelas 12 oficinas de lítico atribuídas ao Pós-clássico. Hester e Shafer ainda notam que os líticos produzidos nessas oficinas foram feitos do cherte local e da calcedônia importada e grande quantidade de obsidiana (em relação às ocupações anteriores) são importantes fontes de pedra trabalhada no pós-clássico de Colha e novas formas como os "pontas de dardo com entalhe lateral" são evidentes neste período. No entanto, Colha no Pós-clássico era provavelmente uma pequena sociedade de agricultores agrários que usavam a produção de líticos para complementar sua subsistência ou para servir a macro-política de Iucatã. A estratégia de subsistência agrária de escolha para as pessoas que reocupam Colha parece ser um tipo de cultivo de árvores. Considere o seguinte trecho de Buttles (2002, p. 100):

 Estratégias de subsistência podem ser melhor reveladas através dos restos paleobotânicos e faunais. Os dados paleobotânicos recuperados das Operações de 2001 e 2010 indicam o uso de uma variedade de cultigens  e cultivo de árvores, incluindo: milho (Zea mays), feijão (Phaseolus vulgaris), algodão (Gossypium hirsutum), urucum (Bixa orellana), Melão-de-são-caetano (Momordica charantia), palmeira marajaú (Bactris major), cacto videira (Selenicereus spinulosus), Macaúba (Acrocomia aculeata), sapoti (Achras zapota), mamão papaia ( Carica papaya), e fruta-do-conde (Annona reticulata)".

Esta reocupação foi feita por um grupo com fortes laços com Iucatã e com uma cultura material significativamente diferente daqueles que ocuparam Colha antes do hiato. Esta reocupação não ergueu nenhuma arquitetura monumental.  Após , o sítio foi ocupado durante todo o restante do Pós-clássico. Três complexos cerâmicos estão diretamente correlacionados a determinados períodos durante o Pós-clássico; o complexo Yalam para o Pós-clássico inicial (-), o complexo Canos para o Pós-clássico médio (-), e o complexo Ranas para o Pós-clássico tardio (-). Os complexos de Yalam e Canos estão completos, mas o complexo Ranas parece apenas refletir um influxo do estilo Mayapan.

Maia
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Povos Originários)

Colha


الإمبراطور كونين  (18 نوفمبر 709 - 11 يناير 782) كان الإمبراطور التاسع والأربعون في اليابان. وفقا للتواريخ التقليدية فإن فترة حكمه امتدت بين عامي 770 و 781.

انظر أيضًا

 إمبراطور اليابان
 قائمة أباطرة اليابان

مصادر

أباطرة اليابان
شخصيات ملكية تنازلت عن العرش
ملكيون يابانيون في القرن 8
مواليد 709
وفيات 782

الإمبراطور كونين


أبو سنان أحمد بن معروف بن عبد الرزاق العبيدي كاتب ومؤلف وأديب عراقي ينتمي لقبيلة العبيد العربية.

السيرة
ولد في بغداد بمنطقة الأعظمية في محلة النصة عام (1337هـ/1918م)، وأكمل دراسته الابتدائية والثانوية فيها، ثم تخرّج من دار المعلمين في بغداد وعُيّن مدرساً لمادة الرياضيات، وتنقل للتدريس في عدة مدارس حتى عُيّن مديرا للإعدادية المركزية في بغداد، ثم مفتشا إختصاصيا لمادة الرياضيات في وزارة التربية، وبعدها اُنتخب نائباً لنقيب المعلمين.

ساهم في تأسيس جمعية منتدى الإمام أبي حنيفة عام 1968م في الأعظمية، ولهُ منجزات عديدة في إنشاء الكثير من الجمعيات الخيرية والمساجد في القرى والأرياف في العراق.

سافر إلى مكة المكرمة لأداء فريضة الحج عام 1961م، ومرض في المدينة المنورة، ورجع عندها إلى بغداد، وكان شقيقه الأكبر أبو رجاء الدكتور ناجي معروف الذي له دور بارز في نشر الكثير من مؤلفاته.

منجزاته
 كان من المؤسسين لجمعية منتدى الإمام أبي حنيفة.
 أسّس معهد البيان للتدريسات الخاصة في الأعظمية.
 شارك وساهم في كثير من الجمعيات والفعاليات الخيرية للمجتمع.
 له الكثير من الكتب والمناهج المدرسية المقررة ومنها:
 كتاب الرياضيات للصف الرابع العام.
 الجبر للصف الثالث المتوسط.
 الرياضيات لدار المعلمين الابتدائية.
 المثلثات للصف الخامس العلمي.

وفاته
توفي في لندن فجر يوم الجمعة 3 جمادى الثانية عام 1389هـ/15 آب 1969م، ونقل جثمانه إلى بغداد وشيعه أهالي الأعظمية بموكب حافل، ودفن في مقبرة الخيزران بجوار أخيه عواد معروف وقد كتب على شاهد القبرين هذه الأبيات وهي من نظم الشاعر وليد الأعظمي:

مصادر

أشخاص من بغداد
مواليد 1337 هـ
مواليد 1918
وفيات 1389 هـ
وفيات 1969
كتاب وكاتبات عراقيون
مدفونون في مقبرة الخيزران
كتاب بالعربية في القرن 20

أحمد معروف عبد الرزاق


Vaughn Wilton Monroe (October 7, 1911 – May 21, 1973) was an American baritone singer, trumpeter and big band leader who was most popular in the 1940s and 1950s. He has two stars on the Hollywood Walk of Fame, one for recording and another for radio performance.

Early life
Monroe was born in Akron, Ohio. He graduated from Jeannette High School in Pennsylvania in 1929, where he was senior class president and voted "Most Likely to Succeed". After graduation, he attended the Carnegie Institute of Technology, where he was an active member of the Sigma Nu fraternity. Monroe attended New England Conservatory for one semester in 1935, studying voice with Clarence B. Shirley.

Career
Monroe formed his first orchestra in Boston in 1940 and became its principal vocalist. He began recording for RCA Victor's subsidiary Bluebird label. That same year, Monroe built The Meadows, a restaurant and nightclub to the west of Boston on Massachusetts Route 9 in Framingham, Massachusetts. After he ceased performing, he continued running the club until his death in 1973.

The summer of 1942 brought a 13-week engagement on radio, as Monroe and his orchestra had a summer replacement program for Blondie on CBS.

Monroe hosted the Camel Caravan radio program from The Meadows, starting in 1946 and, during this time, was featured in a Camel cigarettes commercial. In 1952, Monroe and his orchestra had a weekly program on Saturday nights on NBC radio. Those programs originated on location from wherever the band happened to be touring. Each program featured a focus on a college in the United States.

The Meadows burned to the ground in December 1980 after sitting shuttered and vacant for a number of years.

Monroe was tall and handsome, which helped him as a band leader and singer, as well as in Hollywood. He was sometimes called "the Baritone with Muscles", "the Voice with Hair on its Chest", "Ol' Leather Tonsils", or "Leather Lungs".

Monroe recorded extensively for RCA Victor until 1956, and his signature tune was "Racing With the Moon" (1941). It sold more than one million copies by 1952, becoming Monroe's first million-seller, and was awarded a gold disc by the RIAA. Among his other hits were "In the Still of the Night" (1939), "There I Go" (1941), "There I've Said It Again" (1945), "Let It Snow, Let It Snow, Let It Snow" (1946), "Ballerina" (1947), "Melody Time" (1948), "Riders in the Sky" (1949), "Someday (You'll Want Me To Want You)" (1949), "Sound Off" (1951), and "In the Middle of the House" (1956). He also turned down the chance to record "Rudolph the Red-Nosed Reindeer".

Monroe's orchestra had a number of excellent musicians including future jazz guitar great Bucky Pizzarelli. While their musical focus was largely romantic ballads, in person, the band had a fiercely swinging side only occasionally captured on record. In ballrooms, Monroe often reserved the final set of the evening for unrestrained, swinging music.

Movies also beckoned, although he did not pursue it with vigor. Monroe appeared in Meet the People (1944), Carnegie Hall (1947), Singing Guns (1950), and Toughest Man in Arizona (1952). He co-authored The Adventures of Mr. Putt Putt (1949), a children's book about airplanes and flying, a personal interest of his.

He hosted The Vaughn Monroe Show on CBS Television (1950–51, 1954–55) and appeared on Bonanza, The Mike Douglas Show, The Ed Sullivan Show, Texaco Star Theatre, The Jackie Gleason Show, The Tonight Show Starring Johnny Carson, and American Bandstand. He was a major stockholder in RCA and appeared in print ads and television commercials for the company's television and audio products.

After leaving the performing end of show business, he remained with RCA for many years as a television spokesperson, executive, and talent scout. In the latter capacity, he helped give Neil Sedaka, among others, his first major exposure. He was awarded two stars on the Hollywood Walk of Fame, one for recording at 1600 Vine Street and one for radio at 1755 Vine Street in Hollywood, California.

Personal life
Monroe married Marian Baughman on April 2, 1940, in Jeannette, Pennsylvania, where they had met as high school students. They did not date during high school, but became romantically inclined toward each other when their paths crossed again in New York City, years after graduation. They returned to Jeannette for their wedding. They had two children, Candace (born 1941) and Christina (born 1944). They remained married until Vaughn's death in 1973.

Monroe was an avid railroad enthusiast. He collected and built HO scale model trains.  On concert tours he had an elaborate and compact workshop that folded neatly into a valise.  Inside were hundreds of intricate tools to build operating miniature locomotives, passenger & freight cars.

Monroe was a licensed pilot and often flew his own Lockheed 12A airplane to tour dates.

Death
Monroe died on May 21, 1973, at Martin County Memorial Hospital in Florida, shortly after having stomach surgery for a bleeding ulcer. He was buried in Fernhill Memorial Gardens and Mausoleum in Stuart, Florida.

Monroe Orchestra personnel

 Moonmaids, a female vocal quartet (1946 to 1952)
 Frank L. Ryerson, arranger & trumpeter (1944)
 Ziggy Talent
 George Robinson, Trombone (1944–1945)
 Andrew (Andy) Bagni, Lead Saxophone (1939–1958)
 Bucky Pizzarelli, Guitar
 Joe Connie, Lead Trombone
 Johnny Watson, Arranger, Baritone Saxophone
 Wedo Marasco, Alto Saxophone
 Red Nichols, Jazz Trumpet
 Mike Shelby, Piano
 Maree Lee, Vocalist (Moonmaids)
 Tinker Cunningham, Vocalist (Moonmaids)
 Babe Feldman, Tenor Saxophone
 Jack Fay, String Bass
 Gerry Bruno, String Bass
 Mary Jo Grogan, (Moonmaids)
 Art Dedrick, Trombone, Arranger
 Ray Conniff, Trombone
 Eddie Julian, Drums
 Benny West, Trumpet
 June Hiett, Moonmaids
 Arnold Ross, Piano
 Don Costa, Arranger
 Marilyn Duke, vocalist
 Betty Norton, Moonmaids
 Arlene Truax, Moonmaids
 Katie Myatt, Moonmaids
 Jerry Bruno, bassist
 Dino DiGiano, Trumpet (1941)
 Bobby Rickey, Drums

Singles

References

External links

 Vaughn Monroe Big Band Era Singer
 Songs Written by Vaughn Monroe (as listed on the Vaughn Monroe Appreciation Society website)
 The Meadows

1911 births
1973 deaths
20th-century American singers
20th-century American male singers
20th-century trumpeters
American bandleaders
American crooners
American male trumpeters
American trumpeters
Big band bandleaders
Bluebird Records artists
Carnegie Mellon University College of Fine Arts alumni
Dot Records artists
Jubilee Records artists
Musicians from Akron, Ohio
Singers from Pittsburgh
New England Conservatory alumni
People from Westmoreland County, Pennsylvania
RCA Victor artists
Traditional pop music singers

Vaughn Monroe


O Corredor Mediterrâneo é o número 3 dos dez eixos prioritários da Rede Transeuropeia de Transportes (RTE-T).

Descrição
O Corredor Mediterrâneo atravessa seis países da União Europeia (Espanha, França, Itália, Eslovênia, Croácia e Hungria ), ao longo de mais de 6.000 km ao longo do percurso: Almeria - Valência / Madrid - Saragoça / Barcelona - Marselha - Lyon - Turim - Milão - Verona - Pádua / Veneza - Trieste / Koper - Ljubljana - Budapeste - Záhony.

Filiais principais
As filiais principais do Corredor Mediterrâneo como os cinco seguem.

 Algeciras - Bobadilla - Madrid - Saragoça - Tarragona
 Sevilha - Bobadilla - Murcia
 Cartagena - Murcia - Valência - Tarragona
 Tarragona - Barcelona - Perpignan - Marselha / Lyon - Turim - Novara - Milão - Verona - Pádua - Veneza - Ravenna / Trieste / Koper - Ljubljana - Budapeste
 Liubliana / Rijeka - Zagreb - Budapeste

Links externos

 Rede Transeuropeia de Transporte (RTE-T) no site oficial da União Europeia
 Corredor Mediterrâneo no site oficial da União Europeia

Transporte

Corredor Mediterrâneo


Lorenzo Boni (* 1967 in Mestre, Italien) ist ein italienischer Designer.

Nach seinem Architekturdiplom an der Kunstakademie zu Venedig ergriff er den Beruf des Werbeillustrators und zeichnete Comics für den Verlag Jam Cityin Treviso.

1991 arbeitete er mit dem Architekturstudio Caprioglio aus Venedig zusammen. Nach wenigen Jahren wurde er Produktmanager bei Magis, wo er Projekte unter anderem für Richard Sapper, Jean-Marie Massaud, Stefano Giovannoni, Jasper Morrison, Marc Newson, Enzo Mari und Charlotte Perriand entwickelte. Er entwarf für Birillo von Alessi, Betty Boop und Folio.

Seit Ende der 1990er Jahre bis 2005 kooperierte er mit Philippe Starck in Paris zur gemeinsamen Entwicklung von Ideen und Projekte für  Designbrands Cassina, Driade, Emeco, Flos, Jean-Paul Gaultier, Kartell, Maclaren-baby, Princess, 7-Eleven, Vitra und XO. Bis 2007 gestaltete er für CUMIN die Sitzkollektionen Very Wien und Sacher sowie den Sessel My Fair Lady; zuletzt entwickelte er für Effezeta die Sitzkollektion Gloria. Im gleichen Jahr wurde er Kreativdirektor von Proformitalia und kreierte den Stuhl Tape, den Sessel Zocca's, die Kommode Xbox, den Bartisch Spritz und den Tisch ´54 Table.
2008 entwickelte er für Proformitalia die neue Sitzkollektion Coray, welche auf dem Originalprojekt des Schweizer Architekten Hans Coray basiert, ein Werk, das permanent in die Sammlung des MAK in Wien integriert wurde.

Weblinks

Kommunikationsdesigner
Person (Venedig)
Italiener
Mann
Geboren 1967

Lorenzo Boni


Prosigoj (cirílico serbio: Просигој, griego: Προσηγόης, latín: Prosegoes) fue un knez (príncipe) serbio del siglo IX que gobernó el principado serbio de Rascia entre 822 y 836.

Biografía
Prosigoj era hijo de Radoslav, su predecesor como knez de los serbios. Durante el mandato de ambos se produjeron los levantamientos (819 y 822) del príncipe croata Ljudevit Posavski contra los francos. Según los Annales regni Francorum, en el año 822, Ljudevit partió de su sede en Sisak hacia las tierras dominadas por los serbios (que controlaban gran parte de Dalmacia) en el oeste de Bosnia ("Sorabi, quae natio magnam Dalmatiae contradicción obtinere dicitur"). En esa época, los serbios se encontraban en paz con Bulgaria.

Su hijo, Vlastimir, es el fundador de la Casa de Vlastimirović, la primera dinastía reconocida de Serbia.

Parentesco
 Arconte desconocido (~610–641+), líder de los serbios en su llegada a los Balcanes, como vasallos del emperador Heraclio.
 Linaje desconocido durante varias generaciones.
 Višeslav (~780-800)
 Radoslav (~800-822)
 Prosigoj (822-836)
 Vlastimir (836-~850)

Referencias

Gobernantes de Serbia
Serbios del siglo IX
Gobernantes del siglo IX

Prosigoj


II. Louis Stadyumu (Fransızca: Stade Louis II), Monako'da bulunan Ligue 1 takımlarından Monaco'nun ev sahipliğini üstlendiği, yaklaşık 18.500 kişilik tamamı koltuklu stadyumdur. II. Louis Stadyumu, 2012 yılına kadar UEFA Süper Kupası'na ev sahipliği yapmıştır. Aynı zamanda stadyumda atletizm mücadeleleri de yapılmaktadır.

Tarihçe
II. Louis Stadyumu, Monako Prensi III. Rainier tarafından 25 Ocak 1985 tarihinde açıldı. Stadyum Fontvieille ilçesi arazisi üzerine inşa edilmiştir. Stadyum ismini Prens Rainier'in büyükbabası Monako Prensi II. Louis'den almıştır.

Stadyumda 1998 ile 2012 yılları arasında, UEFA Süper Kupası finalleri yapılmıştır.

Monako'daki yapılar
Monako'da spor
AS Monaco FC
Ulusal stadyumlar
Fontvieille
1939'da Avrupa'da kurulan oluşumlar
1939'da tamamlanan altyapı
1985'te tamamlanan altyapı

II. Louis Stadyumu


În economie, raționalizarea este o organizare sistematică a activității lucrative după un set de norme și principii raționale. Există o tendință în perioada contemporană de cuantificare a experienței, cunoștințelor și muncii. Raționalitatea mijloace–efect este folosită pentru a calcula cu precizie ceea ce este necesar pentru a atinge un obiectiv. Eficacitatea sa variază în funcție de entuziasmul lucrătorilor pentru realizarea modificărilor organizatorice, de abilitatea cu care managementul aplică regulile și de gradul în care regulile se potrivesc muncii propriu-zise.

Raționalizarea urmărește o creștere a eficienței printr-o mai bună utilizare a resurselor existente, adică obținerea aceluiași efect cu aceleași mijloace sau cu mai puține mijloace. În industrie, are loc astfel, în mod frecvent, înlocuirea forței de muncă cu mașini (investiție de raționalizare). Organizarea potrivită și rațională a condițiilor de desfășurare a activității într-un mediu aflat în schimbare are scopul de a crește productivitatea muncii.

Julien Freund definea raționalizarea ca fiind "organizarea vieții printr-o diviziune și coordonare a activităților pe baza studierii exacte a relațiilor oamenilor cu alți oameni, cu instrumentele lor și cu mediul lor de lucru, în scopul de a obține o mai mare eficiență și productivitate".

Procesul de raționalizare reprezintă aplicarea practică a cunoștințelor pentru a obține un rezultat dorit. Scopul său îl reprezintă obținerea unei coordonări și eficiențe superioare, precum și a unui control sporit al mediului social și natural. Ea este un produs al "specializării științifice și diferențierii tehnice", care pare să fie o caracteristică a culturii occidentale. Raționalizarea este principiul aflat în spatele organizării birocratice și a creșterii diviziunii muncii și a condus la o creștere atât a producției, cât și a distribuției de bunuri și servicii. Ea este asociată, de asemenea, cu secularizarea fără componenta sa umanistă, cu depersonalizarea și cu rutina apăsătoare.

Comportamentul uman este ghidat tot mai mult prin observație, experimentare și raționalizare. Se așteaptă ca schimbarea comportamentului uman să fie o parte a procesului lucrativ; raționalizarea și birocratizarea promovează eficiența, care este subsumată conceptului "zweckrational" elaborat de sociologul și economistul german Max Weber.

Referințe

Termeni economici

Raționalizare (economie)


A Eparquia de Satna (Latim:Eparchia Satnensis) é uma eparquia pertencente a Igreja Católica Siro-Malabar com rito Siro-Malabar. Está localizada na cidade de Satna, no estado de Madia Pradexe, pertencente a Arquidiocese de Bhopal na Índia. Foi fundada em 1968 pelo Papa Paulo VI como um exarcado, sendo elevado a eparquia em 1977. Com uma população católica de 2.826 habitantes, sendo 0,0% da população total, possui 25 paróquias com dados de 2018.

História

Em 29 de julho de 1968 o Papa Paulo VI cria através do território da Diocese de Jabalpur o Exarcado Arquiepiscopal de Satna. Em 1977 o exarco é elevado a Eparquia de Satna. Desde sua fundação em 1968 pertence a Igreja Católica Siro-Malabar, com rito Siro-Malabar.

Lista de eparcas
A seguir uma lista de bispos desde a criação do exarco em 1968.

Ligações externas

Satna
Satna

Eparquia de Satna


Parkway  est une banlieue de la localité de Wainuiomata, qui elle-même est une partie de la cité de Lower Hutt, située dans la partie inférieure de l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Situation
Elle est limitée au nord-est par la banlieue d'Arakura, à l'est par Glendale, au sud-est par la banlieue de "Fernlea" et au nord-ouest par la ville de Gracefield

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Ville en Nouvelle-Zélande
Banlieue
Région de Wellington

Parkway (Nouvelle-Zélande)


Frank Sherwood Taylor (1897 - ) est un historien des sciences britannique, conservateur de musée et chimiste qui est directeur du Science Museum de Londres.

Biographie
Il fait ses études à la Sherborne School dans le Dorset, dans le sud de l'Angleterre et au Lincoln College, à Oxford . Il entreprend ensuite un doctorat à l'University College de Londres dans le nouveau département d'histoire et de méthode des sciences.

Il passe une période en tant que maître d'école puis en tant que chargé de cours en chimie au Queen Mary College de Londres. Il est membre fondateur du groupe de philosophie des sciences. Il est également l'éditeur fondateur de la revue Ambix, créée en 1937, et de la revue de la Society for the History of Alchemy and Chemistry. En 1940, il succède à Robert Gunther en tant que conservateur du Museum of the History of Science d'Oxford. Vers la fin de sa vie, il est directeur du Musée des sciences de 1950 jusqu'à sa mort en 1956. Pendant ce temps, il prononce les conférences de Noël de la Royal Institution de 1952 à Londres sur la croissance de la science. Il est président de la British Society for the History of Science de 1951 à 1953 .

Livres
F. Sherwood Taylor écrit de nombreux livres sur l'histoire de l'alchimie et de la Chimie en particulier, et aussi de la Science en général  :

 Chimie inorganique et théorique (1931); 5e édition (1939)
 Chimie organique (1933)
 Une courte chimie organique (1933)
 Le jeune chimiste (1934, nouvelle édition 1961). Livres pratiques, Thomas Nelson and Sons, Édimbourg.
 Le monde des sciences (1936); 1064pages
 Galilée et la liberté de pensée (1938)
 Sciences générales pour les écoles: parties 1 à 3 (1939)
 La marche de l'esprit: une courte histoire des sciences (1939)
 Une courte histoire de la science et de la pensée scientifique, avec des lectures des grands scientifiques des Babyloniens à Einstein (1940)
 Le siècle des sciences (1941)
 La conquête des bactéries, de Salvarsan à Sulphapyridine (1942)
 Sciences, passé et présent (1945)
 La vision quadruple: une étude des relations de la science et de la religion (1946)
 Deux modes de vie - chrétien et matérialiste (1947)
 Un siècle de chimie britannique (Science en Grande-Bretagne) (1947)
 La conquête de la nature par l'homme (1948)
 Concernant la science (1949)
 Les alchimistes, fondateurs de la chimie moderne (1949)
 Inventions britanniques (1950)
 L'homme et la matière - Essais scientifiques et chrétiens (1951)
 Les Alchimistes (1952)
 Le pouvoir aujourd'hui et demain (1954)
 Une histoire illustrée des sciences (1955)
 Une histoire de la chimie industrielle (technologie et société) (1957)
 Une introduction à l'alchimie

Références

Liens externes

Directeur britannique de musée
Professeur à l'université d'Oxford
Historien des sciences
Chimiste britannique
Étudiant de l'University College de Londres
Étudiant de Lincoln College (Oxford)
Décès en janvier 1956
Naissance en 1897

Frank Sherwood Taylor


Didier Queloz ili Didier Patrick Queloz (Ženeva, 23. veljače 1966.), švicarski astronom. Diplomirao (1990.) i doktorirao (1995.) na Sveučilištu u Ženevi. Radi na Sveučilištu u Ženevi (od 1996.) i na Sveučilištu u Cambridgeu (od 2013.). Bavi se razvojem novih astronomskih instrumenata i eksperimentalnih tehnika, istraživanjem ekstrasolarnih planeta, njihova nastanka, građe i naseljivosti te popularizacijom astronomije. Za doprinos razumijevanju evolucije svemira, položaja Zemlje u svemiru i za otkriće prvoga ekstrasolarnoga planeta u orbiti oko zvijezde nalik Suncu 51 Pegasi b, dobio je s M. Mayorom Nobelovu nagradu za fiziku (2019.). Iste je godine nagrađen i J. Peebles. Po njem je nazvan asteroid ili planetoid (177415 Queloz).

Ekstrasolarni planeti

Ekstrasolarni planeti ili egzoplaneti su planeti izvan Sunčeva sustava. Gotovo svi do danas otkriveni planeti imaju mase jednake ili veće masama plinovitih divova u Sunčevom sustavu (na primjer Jupiter). Takve planete je lakše otkriti jer zbog svoje mase, odnosno gravitacijskog privlačenja, ostvaruju mjerljive učinke na kretanje matičnih zvijezda. Iako se pretpostavlja da bi ti planeti mogli biti slični plinovitim divovima Sunčevog sustava, još nema konačnog odgovora. Neki od takvih planeta, otkriveni u posljednje vrijeme, imaju vrlo eliptične orbite koje ih dovode ekstremno blizu matičnoj zvijezdi. Zbog toga je na njih mnogo veći utjecaj Sunčevog vjetra i zračenja, nego na plinovite divove u Sunčevom sustavu, čime postaje upitno jesu li istog tipa. Prvi otkriveni egzoplanet je 51 Pegasi b. Razvojem promatračkih tehnika i instrumenata, povećava se i broj otkrivenih planeta. Do danas je potvrđeno postojanje 4073 ekstrasolarnih planeta, a broj neprestano raste.

Dosad zabilježeni ekstrasolarni planeti u prosjeku su masom i volumenom veći od planeta Sunčeva sustava, što je vjerojatno posljedica težeg otkrivanja manjih planeta. Najveći zabilježeni ekstrasolarni planeti tridesetak su puta veći od Jupitera i na granici su da postanu smeđi patuljci. Najmanji zabilježeni planeti nekoliko su puta veći od Mjeseca. Otkriveni su planeti koji se gibaju oko zvijezda po iznimno izduljenim putanjama, najveći poznati numerički ekscentricitet (0,97) ima planet HD 20782 b. Neki ekstrasolarni planeti kruže oko dvojnih zvijezda, poznato je nekoliko planeta koji kruže oko trostrukih zvijezda na primjer pet planeta u planetskom sustavu 11,2 milijarde godina stare zvijezde Kepler 444 i jedan planet, Kepler 64 b, u sustavu s četiri zvijezde. Znanstvenike su najviše iznenadili veliki planeti u neposrednoj blizini matičnih zvijezda, s periodima od samo nekoliko sati ili nekoliko dana i masama dvadesetak puta većima od Jupiterove, na primjer GP Com b i KELT1 b. Nekim su ekstrasolarnim planetima snimljene atmosfere i prepoznate molekule u atmosferama, na primjer CH4 (metan), CO (ugljikov monoksid), CO2 (ugljikov dioksid), H2 (vodik), H2O (voda), HCN (vodikov cijanid), TiO, VO i atomi vodika, kisika, ugljika, natrija, kalija. Neki su planeti vrlo neobičnoga kemijskoga i fizičkog sastava na primjer 55 Cancri e je dijamant, Gliese 436 b ima kometski rep, a na HD 189733 b pada staklena kiša i puše vjetar brzinom 2 000 m/s.

Izvori

 Švicarski fizičari
Švicarski znanstvenici
Astronomi
Dobitnici Nobelove nagrade za fiziku

Didier Queloz


Harbourfront is a neighbourhood on the northern shore of Lake Ontario within the downtown core of the city of Toronto, Ontario, Canada. Part of the Toronto waterfront, Harbourfront extends from Bathurst Street in the west, along Queens Quay, with its ill-defined eastern boundary being either Yonge Street or York Street. Its northern boundary is the Gardiner Expressway. Much of the district was former water lots filled in during the early 1900s to create a larger harbour district. After shipping patterns changed and the use of the Toronto harbour declined, the area was converted from industrial uses to a mixed-use district that is mostly residential and leisure.

History

Toronto's harbour has been used since the founding of Toronto for shipping and industrial purposes. The Town of York was founded to the west of the Don River, along the waterfront. When the town was founded, the water's edge was approximately where today's 'Front Street' is located. Over time, the area south of Front Street to today's water's edge south of 'Queen's Quay' was filled in with landfill, creating piers and area for industrial development.

Prior to the 1972 federal election, Canadian Prime Minister Pierre Elliot Trudeau announced the Harbourfront project, which would expropriate the industrial port lands from York Street west to Bathurst Street, south of Queen's Quay and convert them to a cultural and residential district for Toronto, similar to the Granville Island district in Vancouver. The federal government has converted the industrial area to an area mixed with art galleries, performance spaces, boating areas and parks. The surrounding neighbourhood, formerly industrial has been converted by private land developers into a series of condominium towers overlooking the project and Lake Ontario.

From its beginnings as "Harbourfront Corporation", a federal Crown Corporation established in 1972, Harbourfront Centre was formed on January 1, 1991 as a non-profit charitable organization with a mandate to organize and present public events and to operate a  site encompassing York Quay and John Quay (south of Queens Quay West).
Since its inception, Harbourfront Centre has been used by artists that would not normally be seen in commercial venues, in an effort to foster new forms of arts and expression.

In July 2012 Waterfront Toronto began a major reconstruction of Queen's Quay West, requiring the 509 streetcar to be replaced with buses for the duration of the construction. On October 12, 2014, streetcar service resumed on 509 Harbourfront route after an absence of over two years in order to rebuild the street to a new design. With the new street design, two auto lanes south of the streetcar tracks were eliminated between Spadina Avenue and York Street in order to extend Harbourfront parkland to the edge of the streetcar tracks. The Martin Goodman Trail (a bicycle path), two rows of trees, benches and a wider pedestrian space are located on the immediate south side of the streetcar tracks.

Character

The area along the waterfront is composed of mixed uses. The federal government lands to the south of Queen's Quay include a community centre, a Toronto fire department station, various boating uses, parkland and the Harbourfront Centre. To the north of Queen's Quay, all of the industrial lands along the street have been replaced with high-rise condominium towers. To the east of the federal government lands, the waterfront is mixed with industrial uses, a hotel, ferry docks, boating uses, a sugar factory and vacant lands.

Neighbourhood issues
The neighbourhood is separated from the rest of downtown Toronto by the elevated Gardiner Expressway. A project to link Lower Simcoe with Simcoe St. via tunnel has been completed to provide a new link between Harbourfront and downtown, though access between the waterfront and the core remains an issue. Proposals have been made to demolish the Expressway in the area. One proposal was to demolish the highway east of Spadina Avenue. Another proposal, to demolish the highway from the Don River to Jarvis Street is being actively studied by the City of Toronto.

The Toronto Island Airport is another neighbourhood issue. The airport, located to the south-west of the neighbourhood, is opposed by local community groups and some city politicians, including Toronto's past mayor, David Miller, as an impediment to the waterfront lands redevelopment. Toronto's former mayor, Rob Ford, on the other hand, backed an expansion of the airport, as it created jobs. The airport, built in the 1930s, is utilized for regional air travel. The airport generates hundreds of noise complaints monthly to its operator, the Toronto Port Authority. The Toronto Port Authority confirmed on September 12, 2008, that Porter Airlines was fined for breaking noise curfews in its operations at the Island Airport. A study by the Port Authority is being conducted into reducing noise from Porter's takeoffs and landings.

Notable buildings and facilities

Harbourfront is the site of the Jack Layton Ferry Terminal which provides transportation services to the Toronto Islands from the foot of Bay Street.

Captain John's Harbour Boat Restaurant was also a ship moored at the Yonge Street slip and removed in 2015. Toronto Maritime Museum was relocated from Exhibition Place in 1997, but closed in 2003.

Harbourfront Centre, housing galleries and performance spaces is located at the foot of Lower Simcoe Street. Harbourfront houses four craft studios; ceramics, glass, metal and textiles. All studios began in 1974 and still operate, providing new craft artists with subsidized work spaces at the beginning of their careers. Harbourfront hosts an extensive program of arts and cultural events throughout each summer, including craft and artisan fairs, theatre and dance performances and musical concerts. A series of free concerts is staged at Harbourfront's outdoor concert stage every weekend throughout the summer and in winter there is a free open-air ice rink.

Queen's Quay Terminal, next to Harbourfront Centre, is a former warehouse converted into a mixed-use building including a shopping centre designed for high-end retailers, commercial office space, and a residential condominium development. Today, the mall houses some stores and restaurants, predominantly catering to tourists.

The Canada Malting Silos along the waterfront at the western edge of Harbourfront, are one of the last vestiges of the industrial past of the neighbourhood. The buildings were long ago abandoned by the company that built them, but a proposal for demolition was cancelled when the estimated cost for demolition rose into the millions of dollars. The site is also now considered a heritage site, and any development must conserve some aspect of the industrial past. Two proposals have been made, a Canadian music museum and a Toronto history museum have both been proposed for the site. Both proposals keep the silos, but demolish other buildings on the site. The silos are one two remaining silos in the area (see Victory Soya Mills Silos) and reminder of the past uses of the area.

To the south of the Silos, Toronto Ireland Park was inaugurated in 2004. The site has memorials to an 1878 exodus of Irish persons to Toronto.

To the east of Harbourfront, at the foot of Jarvis Street is the Redpath Sugar Refinery, which is both an active sugar refinery and a sugar production museum.

Parks and open spaces

Although Toronto has often been criticized for not having a dynamic and beautiful waterfront park, Harbourfront has a network of parks, open spaces and trails that allow residents and visitors to access the public realm. Parks and public spaces like HTO Park, the Martin Goodman Trail, the Yo-Yo Ma Music Garden, and the Waterfront WaveDecks at the foot of Spadina Avenue, Rees Street and Lower Simcoe combine to beautify the harbourfront and bring people to the water's edge.

List of parks and open spaces

 HarbourfrontWater's Edge
 HTO Park
 Ireland Park
 John Quay
 John Quay North
 Harbour Square Park
 Martin Goodman Trail / Waterfront Trail
 Maple Leaf Quay Eastformer site of Maple Leaf Mills Silos
 Maple Leaf Quay West
 Rees WaveDeck
 Simcoe WaveDeck
 Toronto Music Garden
 Spadina WaveDeck
 York Quay & Harbourfront Centre

Transportation

The area is served by streetcar links with Union, Spadina, and Bathurst subway stations. The 510 Spadina and 509 Harbourfront streetcar routes terminate at Union Station, travel underground along Bay Street, and surface through in the centre ROW lane on Queens Quay west. The streetcar route travels along Queen's Quay in a separate right-of-way, either to the CNE grounds, up to Spadina or to Bathurst, depending on day of the week and other factors.

The area is accessible from the Spadina Avenue, Yonge/Bay and Jarvis street off-ramps of the Gardiner Expressway.

Toronto Island Ferry operates from the City/Bay Street Docks at the foot of Bay Street (all ferries excluding Trillium) and Yonge Street slip (Trillium).

References

External links

Neighbourhoods in Toronto
Parks in Toronto
Culture of Toronto

Harbourfront, Toronto


DFB-Pokal 2016–17 var den 37. sæson af pokalturneringen for kvinder, der er Tysklands næstvigtigste turnering i kvindernes fodbold.

Resultater

Første runde
Lodtrækningen blev holdt den 15. juli 2016. Kampene blev spillet den 20. og 21. august 2016. Number in bracket is the league level. Eight best clubs of 2015–16 Bundesliga season received a bye.

|}

Anden runde
Kampene blev spillet den 8. og 9. oktober 2016. Otte af de bedst placerede hold fra Bundesligaens 2015-16 sæson tilslutter sig de 24 vindere af første runde.

|}

Ottendedelsfinaler
Kampene blev spillet fra 2. til 21. december 2016.

|}

Kvartfinaler
Kampe blev spillet den 15. marts 2017.

|}

Semifinaler
Kampene blev spillet den 16. april 2017.

Finalen
Finalen blev spillet den 27. maj 2017 i Köln. Det var en gentagelse af finalen fra året før, som Wolfsburg vandt 2–1.

Topscorere

Referencer

Frauen DFB-Pokal
Fodboldsæson 2016-17

DFB-Pokal 2016-17 (kvinder)


An Sirochloa parvifolia in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Munro, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Soejatmi Dransfield. An Sirochloa parvifolia in nahilalakip ha genus nga Sirochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sirochloa

Sirochloa parvifolia


Maiolica  je glazirana keramika ukrašena bojama na bijeloj podlozi. Najpoznatija talijanska majolika je iz razdoblja renesanse. Ta su djela bila poznata kao istoriato wares ("oslikana pričama") kada su prikazivala povijesne i mitske scene. Do kraja 15. stoljeća više lokacija, uglavnom u sjevernoj i središnjoj Italiji, proizvodilo je sofisticirane komade za luksuzno tržište u Italiji i šire. U Francuskoj se majolika razvila kao fajansa, u Nizozemskoj i Engleskoj kao delftware, a u Španjolskoj kao talavera.

Ime

Smatra se da ime dolazi od srednjovjekovne talijanske riječi za Mallorcu, otok na putu za brodove koji su dovozili hispano-moresknu robu iz Valencije u Italiju. Maurski lončari s Majorke navodno su radili na Siciliji, a pretpostavlja se da je njihova roba stigla na talijansko kopno iz Caltagironea. Alternativno objašnjenje imena je da dolazi od španjolskog izraza obra de Málaga, koji označava "[uvezene] proizvode iz Málage", ili obra de mélequa, španjolski naziv za sjaj.

U 15. stoljeću pojam maiolica odnosio se isključivo na sjajno posuđe, uključujući i talijanski i španjolski uvoz, a proizvodi od kositrene glazure bili su poznati kao bianchi (bijelo posuđe). Do 1875. izraz je bio u upotrebi za opis keramike izrađene u Italiji, lustrirane ili ne, od posuđa glaziranog kositrom. Sa španjolskim osvajanjem Astečkog carstva, proizvodi od maiolike glazirani kositrom počeli su se proizvoditi u dolini Meksika već 1540. godine, isprva kao imitacija posuđa glaziranog kositra uvezenog iz Seville. Meksička majolika poznata je kao 'Talavera'.

"Predstavnim proširenjem i ograničenjem naziv se može primijeniti na svo posuđe s kositrom, bez obzira na nacionalnost, izrađeno u talijanskoj tradiciji ... naziv faïence (ili istoznačni engleski 'delftware') rezerviran je za kasniju robu 17. stoljeća nadalje, bilo u originalnim stilovima (kao u slučaju Francuza) ili, češće, u nizozemsko-kineskoj (Delft) tradiciji."  Izraz "maiolica" ponekad se primjenjuje na moderno posuđe glazirano kositrom koje izrađuju studijski keramičari.

Kositreno glazirano zemljano posuđe

Limeno ostakljenje stvara bijelu, neprozirnu površinu za bojanje. Boje se nanose kao metalni oksidi ili kao fritirane podglazure na nepečenu glazuru, koja upija pigment poput freske, čineći pogreške nemogućima za ispravljanje, ali zadržavajući briljantne boje. Ponekad je površina prekrivena drugom glazurom (koju Talijani zovu coperta) koja daje veći sjaj i briljantnost robi. U slučaju glazirane robe, potrebno je daljnje pečenje bez kisika na nižoj temperaturi. Peći su zahtijevale drvo kao i prikladnu glinu. Glazura se pravila od pijeska, vinskog taloga, spojeva olova i spojeva kositra. Glinčano posuđe s kositrenom glazurom često je sklono ljuštenju i donekle je osjetljivo.

Analiza uzoraka talijanske maiolike keramike iz srednjeg vijeka pokazala je da kositar nije uvijek bio sastavni dio glazure, čiji je kemijski sastav varirao.

Posuđe iz petnaestog stoljeća koje je pokrenulo majolicu kao oblik umjetnosti bilo je proizvod evolucije u kojoj je srednjovjekovno posuđe od olovne glazure poboljšano dodatkom kositrenih oksida pod utjecajem islamske robe uvezene preko Sicilije. Takva arhaična roba ponekad se naziva "protomaiolika". Tijekom kasnijeg četrnaestog stoljeća, ograničena paleta boja za zemljano posuđe ukrašeno obojenim olovnim glazurama (bez dodanog kositrenog oksida) proširena je s tradicionalne mangan ljubičaste i bakreno zelene na kobalt plavu, antimon žutu i željezno-oksidno narančastu. Proizvodili su se i sgraffito proizvodi u kojima je bijela glazura od kositrenog oksida izgrebana kako bi se proizveo dizajn s otkrivenog tijela posuđa. Ostaci sgraffito posuđa iskopani iz peći u Baccheretu, Montelupu i Firenci pokazuju da su se takvi proizvodi proizvodili šire nego u Perugi i Città di Castello, mjestima kojima su se tradicionalno pripisivali.

Povijest proizvodnje
Profinjena proizvodnja zemljanog posuđa s kositrenom glazurom napravljena za više od lokalnih potreba bila je koncentrirana u središnjoj Italiji od kraja trinaestog stoljeća, posebno u contadi u Firenci . Obitelj firentinskih kipara Della Robbia također je prihvatila medij. Samom gradu je opala važnost kao središte proizvodnje majolike u drugoj polovici petnaestog stoljeća, možda zbog lokalne krče šuma, a proizvodnja je bila raštrkana po malim zajednicama, i, nakon sredine petnaestog stoljeća, u Faenzi.

Lončari iz Montelupa postavili su keramičare u Cafaggiolu. Godine 1490.,  dvadeset i tri majstora lončara iz Montelupa pristali su prodati godišnju proizvodnju Francescu Antinoriju iz Firence; Montelupo je osigurao iskusne keramičare koje su vlasnici Medici postavili 1495. godine u Villu Medicea di Cafaggiolo.

U petnaestom stoljeću firentinska roba potaknula je proizvodnju maiolike u Arezzu i Sieni.

Talijanska majolika je u tom razdoblju dosegla zadivljujući stupanj savršenstva. U Romagni, Faenza, koja je dala ime fajansi, proizvodila je finu majolicu iz ranog petnaestog stoljeća; bio je to jedini značajniji grad u kojem je proizvodnja keramike postala glavnim dijelom gospodarstva. Bologna je proizvodila proizvode s olovnom glazurom za izvoz. I Orvieto i Deruta proizvodili su maioliche u petnaestom stoljeću.

U šesnaestom stoljeću proizvodnja maiolike je uspostavljena u Castel Duranteu, Urbinu, Gubbiu i Pesaru. Početkom šesnaestog stoljeća razvija se istoriato roba na kojoj su povijesne i mitske scene bile oslikane vrlo detaljno. Državni muzej srednjovjekovne i moderne umjetnosti u Arezzu tvrdi da ima najveću talijansku zbirku istorijske robe. Proizvodi Istoriato također su dobro zastupljeni u British Museumu u Londonu.

Nešto majolike proizvedeno je na sjeveru do Padove, Venecije i Torina i na jugu do Palerma i Caltagironea na Siciliji i Laterze u Apuliji. U sedamnaestom stoljeću Savona je postala istaknuto mjesto proizvodnje.

Raznolikost stilova koji su se pojavili u šesnaestom stoljeću prkosi klasifikaciji. Goldthwaite primjećuje da Paride Berardijeva morfologija Pesaro maioliche obuhvaća četiri stila u 20 podskupina; Tiziano Mannoni kategorizirao je ligursku robu u četiri vrste, osam potkategorija i 36 daljnjih odjela; Morfologija Galeazzo Core proizvodnje Montelupa je u 19 grupa i 51 kategoriji. Raznolikost stilova najbolje se može vidjeti u komparativnoj studiji ljekarničkih staklenki proizvedenih između 15. i 18. stoljeća. Talijanski gradovi poticali su lončarsku industriju nudeći porezne olakšice, državljanstvo, monopolska prava i zaštitu od vanjskog uvoza.

Važan dokument iz sredine šesnaestog stoljeća o tehnikama slikanja majolike je rasprava Cipriana Piccolpassa. Zapažen je rad pojedinih majstora iz šesnaestog stoljeća kao što su Nicola da Urbino, Francesco Xanto Avelli, Guido Durantino i Orazio Fontana iz Urbina, Mastro Giorgio iz Gubbija i Maestro Domenigo iz Venecije. Gubbio luster koristio je zelenkasto žutu, jagodasto ružičastu i rubin crvenu boju.

Tradicija fine majolike bila je pod sve većom konkurencijom u 18. stoljeću, uglavnom od porculana i bijele zemljane posude. Ali 18. stoljeće nije razdoblje neumoljivog propadanja. Kako bi se suočio s konkurencijom porculana i njegovih živih boja, uveden je postupak trećeg pečenja (piccolo fuoco), isprva u sjeverozapadnoj Europi sredinom stoljeća. Nakon tradicionalna dva paljenja na 950 °C, vitrificirana glazura je obojena bojama koje bi degradirale na tako visokim temperaturama i pečena je treći put na nižoj temperaturi, oko 600-650 °C. Tako su uvedene nove jarke boje, posebice crvena i razne nijanse ružičaste dobivene iz zlatnog klorida.  Vjeruje se da je jedan od prvih koji je uveo ovu tehniku u Italiju bio Ferretti u Lodiju, u sjevernoj Italiji. Lodi maiolica je već u drugoj četvrtini 18. stoljeća dosegla visoku kvalitetu. Uvođenjem treće tehnike pečenja i sve većim zanimanjem za botaniku i znanstvena promatranja razvija se profinjena proizvodnja majolike ukrašene naturalističkim cvijećem.

Talijanska majolika i dalje se često proizvodi u mnogim središtima u oblicima narodne umjetnosti i reprodukcijama povijesnog stila. Neka od glavnih središta proizvodnje (npr. Deruta i Montelupo) još uvijek proizvode majolicu koja se prodaje diljem svijeta. Moderna majolika izgleda drugačije od stare majolike jer je njena glazura obično zamućena jeftinijim cirkonom, a ne kositrom. Međutim, neki su se keramičari specijalizirali za izradu predmeta u renesansnom stilu autentičnog izgleda s pravom glazurom od kositra.

Galerija

Povezani članci
 Majolika
 Francesco Xanto Avelli
 Manises
 Nikola da Urbino
 Nove Ware
 Kraljevska tvornica La Moncloa (Španjolska)
 Keramika Talavera de la Reina (Španjolska)
 Talavera, meksička majolika
 Kositreno glazirana keramika
 Viktorijanska majolika
 Lodi keramika

Izvori

Bibliografija
Caiger-Smith, Alan, Tin-Glaze Pottery in Europe and the Islamic World: The Tradition of 1000 Years in Maiolica, Faience and Delftware (Faber and Faber, 1973)
Cohen, David Harris and Hess, Catherine, A Guide To Looking At Italian Ceramics  (J. Paul Getty Museum in association with British Museum Press, 1993)
Cora, Galeazzo Storia della Maiolica di Firenze e del Contado. Secoli XIV e XV (Florence:Sassoni) 1973. The standard monograph on the main early centers, published in an extravagant format, now brings over $1200 on the book market.
 Faenza. Journal published since 1914 devoted to maiolica and glazed earthenwares.
Filipponi, Fernando, Aurelio Anselmo Grue: la maiolica nel Settecento fra Castelli e Atri, Castelli, Verdone Editore, 2015, .
Filipponi, Fernando, Souvenir d'Arcadia. Ispirazione letteraria, classicismo e nuovi modelli per le arti decorative alla corte di Clemente XI, Torino, Allemandi, 2020, .
Honey, W.B., European Ceramic Art (Faber and Faber, 1952)
Liverani, G. La maiolica Italiana sino alla comparsa della Porcellana Europea A summary of a century's study, largely based on surviving examples.
Mussachio, Jacqueline, Marvels of Maiolica: Italian Renaissance Ceramics from the Corcoran Gallery of Art (Bunker Hill Publishing, 2004)
Osterman, Matthias, The New Maiolica: Contemporary Approaches to Colour and Technique  (A&C Black/University of Pennsylvania Press, 1999)
Rackham, Bernard. Italian Maiolica (London: Faber and Faber Monographs)
Solon, Marc L., A history and description of Italian majolica  (Cassell and Company Limited, London, 1907)
Wilson, Timothy, "Ceramic Art of the Italian Renaissance (London) 1987. Bibliography.
---, Maiolica: Italian Renaissance Ceramics in the Ashmolean Museum (Ashmolean Handbooks, 1989)

vanjske poveznice

Maiolica dish, From Deruta, Umbria, Italy, around AD 1490–1525, British Museum The maiolica collection includes Italian Renaissance and Moorish pieces
Italian maiolica
Metropolitan Museum of Art
Maiolica exhibition at Waddesdon Manor

Renesansa
Keramika
Talijanska likovna umjetnost

Majolika


El Centro Sophia fue fundado en la Escuela de Estudios Históricos y Culturales en la Universidad de Bath Spa en 2002, como el primer centro universitario en el mundo para enseñar astronomía cultural (que se define como "el estudio de la aplicación de las creencias acerca de las estrellas de todos los aspectos de la cultura humana, desde la religión y la ciencia de las artes y la literatura") y la historia y la cultura de la astrología.

Antecedentes y estado actual
En 2004, Michael York, el director del centro, fue nombrado primer profesor del mundo de la astronomía y la astrología cultural. En 2008, el centro se trasladó a la Universidad de Gales. El Centro se encuentra en el Departamento de Arqueología, Antropología e Historia en la Universidad de Gales. El actual director del Centro Sophia es Nicholas Campion.

La enseñanza del centro, a través de la Maestría en Astronomía Cultural y la Astrología, se basa en una visión amplia de la astronomía y la astrología como un marco para la cultura, y el análisis de la forma en que el cosmos provee una referencia para la actividad humana. El centro comenzó a enseñar Arqueoastronomía en 2010, también se realizan conferencias anuales.

Publicaciones
El centro ha publicado una serie de libros entre los que se encuentran:
 Astrology and the Academy
 Sky and Psyche: The Relationship between Cosmos and Consciousness
 Cosmologies: Proceedings of the seventh Sophia Centre Conference

Véase también
 Astrología

Referencias

Bibliografía
 Campion, N. 'Teaching Cultural Astronomy: On the Development and Evolution of the Syllabus at Bath Spa University and the University of Wales, Lampeter', in African Cultural Astronomy: Current Archaoeastronomy and Ethnoastronomy Research in Africa, ed. Jarita Holbrook, Rodney Medupe and Johnson Urama, (Ámsterdam: Springer Verlag, Astrophysics and Space Science Proceedings), 2008, pp.109-119, ISBN 978-1-4020-6638-2.
 Campion, N. & Holbrook, J. 'Cultural Astronomy: A Conversation about Degree Programs & Research Questions from Both Sides of the Pond', Spark: The American Astronomical Society Education Newsletter, 2008, p.9-11.
 Culture and Cosmos: a journal of the history of astrology and cultural astronomy. Bristol: Culture and Cosmos. .

Enlaces externos
 Página web sobre información del Centro de Sophia

Astrología

Centro Sophia


Burgos (sardinski: Su Bùrgu) je grad i općina (comune) u pokrajini Sassariju u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 575 metara i ima 924 stanovnika. Prostire se na 18,08 km2. Gustoća naseljenosti je 51 st/km2.Susjedne općine su: Bottidda, Esporlatu i Illorai.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Burgos (Italija)


Martin John Brundle (King's Lynn, Norfolk, Engleska, 1. lipnja 1959.) je bivši britanski vozač automobilističkih utrka. U Formuli 1 se natjecao od 1984. do 1996. Najbolji rezultat mu je drugo mjesto na VN Italije 1992. u bolidu Benetton i VN Monaka 1994. u bolidu McLaren. Pobijedio je na utrci 24 sata Le Mansa 1990.

Vanjske poveznice
Martin Brundle Racing Reference

Britanski vozači Formule 1

Martin Brundle


An Fosterella elviragrossiae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ibisch, R.Vásquez ngan J.Peters. An Fosterella elviragrossiae in nahilalakip ha genus nga Fosterella, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fosterella

Fosterella elviragrossiae


Palatul fostei Societăți de asigurări Dacia - România, din București, situat la intersecția străzilor Lipscani, Smârdan (fostă str. Germană) și Stavropoleos, a fost construit în anii 1882-1889. Fațadele monumentale sunt decorate cu sculpturi alegorice reprezentând Justiția, Comerțul, Industria și Agricultura. După alte surse, a fost construit între anii 1911-1912 în stil clasic vienez, inițial ca sediu al unei sucursale a unei bănci din Berlin, după anul 1918 statul român preluând clădirea și instituția, Banca Generală a Țării Românești.

Restaurarea clădirii efectuată cu grijă în anii 1984-1985 de către arhitecții Constantin Rulea și Octav Dimitriu a lăsat aproape intactă această construcție reprezentativă a arhitecturii bucureștene de influență germană.

Clădirea este un monument istoric aflat pe teritoriul municipiului București, cu codul LMI B-II-m-A-19021.

Potrivit unei hotărâri aprobate pe 27 iunie 2013 de Consiliul General al Municipiului București, Primăria București va prelua de la Banca Comercială Română clădirea-monument istoric cu cod LMI B-II-m-A-19021 din strada Lipscani 18-20 (Palatul fostei Societăți de asigurări Dacia - România), urmând a da băncii, în schimb, terenul pe care este construit Turnul Bancorex din Calea Victoriei nr. 15 și 6 milioane de euro. În clădirea din Lipscani, municipalitatea vrea să amenajeze Pinacoteca Municipiului București. La data aprobării hotărârii, patrimoniul de artă al Pinacotecii este constituit din 2.546 de lucrări de pictură românească și europeană, 402 lucrări de sculptură, 87 de lucrări de artă decorativă, 2.445 de lucrări de grafică.

Note

Galerie

Monumente istorice din București


Der Autobahnring von Chengdu (), chin. Abk. G4202, ist ein lokaler Autobahnring rund um die Metropole Chengdu in der Mitte der Volksrepublik China. Er weist eine Länge von 85 km auf. In den Autobahnring münden die überregionalen Autobahnen G5, G42 und G93.

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Sichuan
Chengdu
Chengdu

Autobahnring Chengdu


Hawandawaki (auch: Hawan Dawaki, Hawandawanki) ist eine Landgemeinde im Departement Tessaoua in Niger.

Geographie
Hawandawaki liegt in der Sahelzone und grenzt im Südwesten an den Nachbarstaat Nigeria. Die Nachbargemeinden in Niger sind Gazaoua im Nordwesten, Korgom im Norden, Tsaouni im Nordosten und Dan-Barto im Südosten.

Bei den Siedlungen im Gemeindegebiet handelt es sich um 29 Dörfer und 64 Weiler. Der Hauptort der Landgemeinde ist Hawandawaki, bestehend aus den Dörfern Hawandawaki Haoussa und Hawandawaki Peulh. Haoussa ist die französische Bezeichnung für die Volksgruppe der Hausa und Peulh für die Volksgruppe der Fulbe.

Durch die Gemeinde verläuft das Trockental Goulbi May Farou.

Geschichte
Der Markt im Dorf Dodori war in den 1960er Jahren ein wichtiger Umschlagplatz für Erdnüsse, dem damals bedeutendsten Exportgut Nigers. Die Landgemeinde Hawandawaki ging 2002 im Zuge einer landesweiten Verwaltungsreform aus dem südlichen Teil des Kantons Korgom hervor.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2012 hatte die Landgemeinde 39.739 Einwohner, die in 4.934 Haushalten lebten. Bei der Volkszählung 2001 betrug die Einwohnerzahl 35.143 in 4.859 Haushalten.

Im Dorf Hawandawaki Haoussa lebten bei der Volkszählung 2012 664 Einwohner in 111 Haushalten, bei der Volkszählung 2001 816 in 113 Haushalten und bei der Volkszählung 1988 272 in 48 Haushalten.

Im Dorf Hawandawaki Peulh lebten bei der Volkszählung 2012 1.031 Einwohner in 139 Haushalten, bei der Volkszählung 2001 708 in 98 Haushalten und bei der Volkszählung 1988 776 in 129 Haushalten.

In ethnischer Hinsicht ist die Gemeinde ein Siedlungsgebiet der Hausa-Untergruppe Daurawa und von Fulbe.

Politik
Der Gemeinderat (conseil municipal) hat 14 Mitglieder. Mit den Kommunalwahlen 2020 sind die Sitze im Gemeinderat wie folgt verteilt: 7 PNDS-Tarayya, 3 MPR-Jamhuriya, 1 CPR-Inganci, 1 RDR-Tchanji, 1 RPP-Farilla und 1 RSD-Gaskiya.

Jeweils ein traditioneller Ortsvorsteher (chef traditionnel) steht an der Spitze der 29 Dörfer in der Gemeinde, darunter Hawandawaki Haoussa und Hawandawaki Peulh.

Wirtschaft und Infrastruktur
Die Gemeinde liegt in jener schmalen Zone entlang der Grenze zu Nigeria, die von Tounouga im Westen bis Malawa im Osten reicht und in der Bewässerungsfeldwirtschaft für Cash Crops betrieben wird.

Im Hauptort ist ein Gesundheitszentrum des Typs Centre de Santé Intégré (CSI) vorhanden. Der CEG Hawandawaki ist eine allgemein bildende Schule der Sekundarstufe des Typs Collège d'Enseignement Général (CEG). Beim Centre de Formation aux Métiers de Hawandawaki (CFM Hawandawaki) handelt es sich um ein Berufsausbildungszentrum.

Durch Hawandawaki verläuft die Nationalstraße 20, die den Ort mit der Nachbargemeinde Korgom verbindet. In der anderen Richtung endet die Nationalstraße 20 beim in Hawandawaki gelegenen Dorf Bossossoua, wo sich ein Grenzposten zu Nigeria findet.

Einzelnachweise

Ort in Niger
Maradi (Region)
Ort in Afrika

Hawandawaki


Das Rákosi-Bataillon (Rakosi) war ein weitgehend ungarisches Bataillon der Internationalen Brigaden im Spanischen Bürgerkrieg. Im Rakosi-Bataillon dienten zwischen 524 und 1500 Ungarn, vornehmlich gut gebildete Kommunisten. Namensgeber des Bataillons war die sozialistische Rákosi-Gruppe, die sich den Milizeinheiten anschloss. Die Gruppe wurde nach Mátyás Rákosi benannt, einem marxistischen Politiker aus Ungarn. Bei der Namensgebung saß Mátyás Rákosi in Ungarn im Gefängnis unter dem Horthy-Regime.

Wie alle Bataillone, wurde das Bataillon von der Komintern und dem sowjetischen Sicherheitsdienst NKWD organisiert und betreut. Politischer Kommissar des Rákosi-Bataillons war László Rajk, der spätere ungarische Innenminister und Außenminister. Des Weiteren Ferenc Münnich (Pseudonym Otto Flatter), der später auch Politischer Kommissar der XI. Internationalen Brigade (Thälmann) war. Von 1958 bis 1961 war er Ministerpräsident von Ungarn.

Geschichte

JSU/UHP-Milizionäre
Am 19. Juli 1936 schlossen sich die ungarischen Teilnehmer, die sich anlässlich der Eröffnung der Volksolympiade in Barcelona befanden, den republikanischen Milizen an.
Sie bildeten die Gruppe Rákosi. Diese schloss sich einer sozialistischen Milizeinheit der Juventudes Socialistas Unificadas (JSU) und Uníos Hermanos Proletarios (UHP) an und kämpfte an der Aragon-Front. Die Rákosi-Einheit wurde später in die XI. Internationale Brigade integriert und war die Keimzelle des Rákosi-Bataillons.

XI. Internationale Brigade (Thälmann)
Die internationalen Columnas (Kolonnen) und Centurien (Hundertschaften) wurden nach dem Beschluss vom 28. September 1936 zur Aufstellung der Internationalen Brigaden (Brigade Mixta) neu organisiert. Als JSU/UHP-Milizeinheit Columna de Ferro wurden die ungarischen Milizionäre eine Einheit in der XI. Internationalen Brigade. Die XI. Internationale Brigade bestand aus drei Bataillonen. Das Edgar-André-Bataillon, mit dem harten Veteranenkern der Thälmann-Kolonne, der ungarischen Columna Rákosi (Rakosi) und einer britischen MG-Schützen-Columna; das französisch-belgische Commune-de-Paris-Bataillon und das polnische Dąbrowski-Bataillon.

Internationale Brigaden
Am 23. Juni 1937 wurde das Rákosi-Bataillon Teil der 150. Brigade zusammen mit dem Dąbrowski-Bataillon, dem André-Marty-Bataillon und dem Palafox-Bataillon. Es war eine gemischte Brigade Brigada Mixta. Im Juli 1937 übernahm der Pole Józef Strzelczyk (Pseud. Jan Barwiński) das Kommando über die 150. Brigade. Die Brigade wurde mit anderen Einheiten der Internationalen Brigaden an die Front vor Brunete verlegt. Die 150. Brigade bestand zu diesem Zeitpunkt aus etwa 1910 Soldaten. Bei der Schlacht von Brunete ab dem 6. Juli 1937 erlitt die 150. Brigade schwere Verluste. Anschließend kämpfte die 150. Brigade im August 1937 an der Aragon-Front, bei Teruel, bei Abwehrgefechten in Almería und an der Front von Granada und Córdoba. Nach diesen Kämpfen der 150. Brigade wurde das Rákosi-Bataillon der XIII. Internationalen Brigade zugeteilt.

13. Brigada Mixta
Am 1. Oktober wurde mit den verbliebenen Brigadisten nach der Schlacht am Ebro die 13. Brigada Mixta aufgestellt. Diese Brigade bestand vornehmlich aus Spaniern. Ihr Kommandant war Enrique Escudero Serrano. Nach kurzer Zeit griff das aufgestellte Bataillon erneut in Kämpfe am Ebro ein und deckte dabei den Rückzug der 35. Division in der Schlucht von Barranc Fosc. Es war die letzte Einheit, die sich am 16. November 1938 über den Ebro bei Filx zurückzog.

Katalonienoffensive
Die Regierung der Spanischen Republik stimmte, unter anderem wegen des Druckes vom Völkerbund, der Auflösung der Internationalen Brigaden am 24. September 1938 zu. Im Januar 1939 unterstellten sich deshalb die staatenlosen ungarischen Brigadisten des Rákosi-Bataillons erneut der Befehlshoheit der spanischen Volksarmee. Die Brigadisten wurden am 23. Januar, 1939 in La Garriga, während der Katalonienoffensive Francos, mit den ehemaligen Brigadisten des Dąbrowski-Bataillons, Palafox-Bataillons und Mickiewicz-Bataillons, reaktiviert. Kommandeur des Rákosi-Bataillons wurde der Ungar Miklos Szalway (Pseudonym Tschapajew). Das Bataillon kämpfte mit dem Dąbrowski-Bataillon unter der Bezeichnung XIII. Internationale Brigade Dąbrowski. Vom 26. Januar bis zum 29. Januar 1939 bei La Garriga und ab dem 2. Februar 1939 hielten die Brigadisten mit anderen Einheiten der spanischen Volksarmee in Cassà de la Selva bei Girona den Vormarsch der nationalistischen Truppen zwei Tage auf. Bei einem absolut chaotischen Rückzug über Girona erreichten die Brigadisten bei El Pertus die französische Grenze. Sie überquerten am 7. Februar 1939 mit der Spanischen Volksarmee die Grenze, wo die staatenlosen polnischen Brigadisten im Internierungslager Argelès-sur-Mer interniert wurden.

Einzelnachweise

Internationale Brigaden
Ungarische Militärgeschichte
Spanien
Spanien
Spanien

Rákosi-Bataillon


Ramasjang i Kantonnementet er en stumfilm fra 1913 instrueret af Christian Schrøder.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1913

Ramasjang i Kantonnementet


Sainte-Croix, Ain
 Sainte-Croix, Aisne
 Sainte-Croix, Aveyron
 Sainte-Croix, Dordogne
 Sainte-Croix, Drôme
 Sainte-Croix, Lot
 Sainte-Croix, Saône-et-Loire
 Sainte-Croix, Tarn

Sainte-Croix


Die Ribhus ( m.) sind eine Gruppe von drei göttlichen Künstlern in der vedischen Religion. Im späteren Hinduismus spielen sie keine nennenswerte Rolle mehr. Zu den besonderen Kunstwerken, die sie herstellten, gehört der Wagen der Ashvins.

Mythos
Die Namen der drei Ribhus lauten Ribhu () oder auch Ribhukshin ( ), Vaja () und Vibhvan (). Nach dem Rigveda sind sie ursprünglich Menschen und Söhne von Sudhanvan, dem Sohn von Angiras, einem der sieben Saptarishi. Wegen ihrer außerordentlichen Kunstfertigkeiten erhielten sie von Savitri die Unsterblichkeit und wurden unter die Götter aufgenommen. Sie werden auch unter den Helfern von Indra genannt, dessen Wagen und Rosse sie hergestellt haben.

Die Ribhus standen auch im Wettstreit mit Tvashtri, dem göttlichen Handwerker und vervierfachten den von diesem verfertigten Opferbecher der Götter. Es wird von ihnen ferner erzählt, dass sie ihre alten Eltern wieder jung machten.

Literatur
 Hans Wilhelm Haussig (Hrsg.): Götter und Mythen des indischen Subkontinents (= Wörterbuch der Mythologie. Abteilung 1: Die alten Kulturvölker. Band 5). Klett-Cotta, Stuttgart 1984, ISBN 3-12-909850-X, S. 153 f.

Einzelnachweise

Gottheit des Hinduismus
Indische Gottheit
Männliche Gottheit

Ribhus


Klaus Arntz (* 1. August 1963 in Kalkar) ist ein deutscher römisch-katholischer Theologe und Hochschullehrer.

Leben
Arntz studierte römisch-katholische Theologie, von 1982 bis 1984 an der Westfälischen Wilhelms-Universität in Münster und von 1984 bis 1989 an der Päpstlichen Universität Gregoriana in Rom. 1988 erhielt Arntz die Priesterweihe in Münster. Dort absolvierte er bis 1996 sein Promotionsstudium in katholischer Theologie und habilitierte sich anschließend. Von 1998 bis 2001 hatte er einen Lehrauftrag für Katholische Moraltheologie an der Bergischen Universität Wuppertal. Im Juni 2001 wurde er Privatdozent an der Universität Münster. Von November 2001 bis Mai 2012 war er Professor für Moraltheologie an der Universität Augsburg, 2006/2007 Dekan der Katholisch-Theologischen Fakultät.

Er war als Kaplan in der St.-Antonius-Gemeinde in Rheine und als Priester in der Kirchengemeinde Oberottmarshausen in Bayern tätig. 2012 gab Arntz sein Priesteramt auf. Er bekannte sich zu seiner Beziehung mit einer Frau. Der Augsburger Bischof Konrad Zdarsa entzog Arntz daraufhin die kirchliche Lehrerlaubnis.

Seit dem Wintersemester 2012/2013 gehört er dem Institut für Philosophie der Universität Augsburg an. Dort lehrt er als Professor für Philosophie mit dem Schwerpunkt Angewandte Ethik. Seit 2016 ist er im Leitungsgremium des Instituts für Philosophie der Universität Augsburg und Mitglied der Ethik-Kommission der Universität Augsburg.

Schriften
 Unbegrenzte Lebensqualität? Bioethische Herausforderungen der Moraltheologie, Reihe: Studien der Moraltheologie, Band 2, 1996, ISBN 3-8258-2930-8
 Angesprochen. Predigten zu biblischen Themen. Butzon und Bercker, Kevelaer 1998 ISBN 3-7666-0148-2
 Melancholie und Ethik. Eine philosophisch-theologische Auseinandersetzung mit den Grenzen sittlichen Subjektseins im 20. Jahrhundert. Pustet, Regensburg 2002 ISBN 3-7917-1806-1
 Sind Christen die besseren Menschen? Moral anders verkünden. Pustet, Regensburg 2003 ISBN 3-7917-1836-3

 Herausgeberschaften
 mit Peter Schallenberg: Ethik zwischen Anspruch und Zuspruch. Festschrift für Klaus Demmer (Studien zur theologischen Ethik; 71). Freiburg i. Ue. 1996.
 mit Johann Ev. Hafner und Thomas Hausmanninger: Mittendrin statt nur dabei. Christentum in pluraler Gesellschaft. Regensburg 2003

Weblinks
 kath.net:Augsburger Moraltheologe meint: Römische Kurie ist völlig untauglich
 Biografie

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Theologe (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Moraltheologe
Hochschullehrer (Universität Augsburg)
Absolvent der Päpstlichen Universität Gregoriana
Sachliteratur (Philosophie)
Sachliteratur (Religionswissenschaft)
Sachbuchautor (Theologie)
Deutscher
Geboren 1963
Mann

Klaus Arntz


Francisco Matías Segundo de la Arriagada Argomedo (San Fernando, 26 de marzo de 1808 – Santiago, 2 de abril de 1872), licenciado en derecho, hacendado y diputado por Colchagua.

Reseña

Hijo del curicano Félix José de la Arriagada y Maturana y de María Mercedes Argomedo y Montero. Nació en San Fernando el 26 de marzo de 1808, fue licenciado en derecho en 1828. Fue propietario de diversos inmuebles, en Santiago, Malloco, Valparaíso, en la provincia de Colchagua, fue dueño de las haciendas Cuenca, Roma, Cañadilla y Panilonco y en la provincia de Maule de las haciendas Guanaco y Guanaquillo. Ha sido considerado "uno de los 145 terratenientes más ricos del siglo XIX".

El 23 de noviembre de 1857 casó con Mercedes Herrera y Molina, con quien tuvo siete hijos. Sin embargo, además, tuvo tres hijos naturales con Carmen Palacios López, quien lo demandó por alimentos, reconocimiento del tercer hijo e indemnización pecuniaria por incumplimiento de promesa matrimonial. El tribunal sólo rechazó la última pretensión de la demandante. Además, tuvo dos hijos naturales con Bernarda Guzmán Camus, quien le entabló un juicio sobre filiación y alimentos, cuya sentencia dio la razón a la madre de los niños. Tuvo seis hijos naturales, uno de ellos nacido de una dama cuyo nombre se oculta.

Fue diputado suplente por Petorca, en el II Congreso Nacional de 1829, no tuvo ocasión de reemplazar al propietario, Juan Bautista García. Más tarde, fue diputado propietario por San Fernando, período comprendido entre los 1840 a 1843.
Falleció en San Fernando el 2 de abril de 1872 y sepultado dos días más tarde en el Cementerio General de Santiago.

Referencias

Bibliografía

Milanich, Nara. El perfil local del patriarcado legal transnacional: el Código Civil en una perspectiva comparativa. En: Ampliando miradas: Chile y su historia en un tiempo global. RIL Editores. Santiago de Chile, 2009
Retamal Faverau, Julio et al. Familias fundadoras de Chile 1540-1600.  Empresa Editora Zig-Zag, S.A. Santiago de Chile, 2000.
Valencia Avaria, Luis. Anales de la República. Editorial Andrés Bello. Santiago de Chile, 1986. Vol. 2.

Enlaces externos

Políticos de Chile


Poppenbach ist ein Gemeindeteil des Marktes Colmberg im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Durch das Dorf fließt der Seegraben, der ein linker Zufluss der Altmühl ist. 1,25 km nördlich erhebt sich der Büttelberg (), 1 km östlich liegt das Waldgebiet Eichschlag in hügeliger Lage (). 0,75 km nordwestlich liegt das Burghausener Holz und das Gassenfeld. 0,75 km südöstlich liegt der Froschbuck.

Die Kreisstraße AN 8 führt nach Burghausen (1,5 km westlich) bzw. zur Staatsstraße 2245 (1 km östlich). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt zu einer Gemeindeverbindungsstraße (1,2 km südlich), die nach Binzwangen (1 km südlich) bzw. zur St 2245 (0,4 km südöstlich) verläuft.

Geschichte
Das Bistums Würzburg war zu Beginn des 14. Jahrhunderts Lehnsherr von Poppenbach. Heinrich, Friedrich und Sitzo Esel von Nordenberg erhielten um 1320 u. a. Poppenbach als Würzburger Lehen. Außerdem waren Ulrich von Aurach und Ulrich, genannt Aher von Witauwe, belehnt. Sitzo von Esel verlor nach seiner Verurteilung im Jahr 1328 die Lehen und das Schloss. Sie wurden anschließend an Lupold Kuchenmeister von Nordenberg verliehen. Dieser verkaufte 1340 seinen Besitz an Burkhart von Seckendorff zu Jochsberg. 1447 war Poppenbach im Besitz von Konrad Lesch zu Insingen. 1453 kaufte Craft von Vestenberg das Lehen von der Witwe des Konrad Lesch. 1497 wurde Caspar von Vestenberg zu Rosenberg u. a. mit Poppenbach belehnt. 1584 gelangte Poppenbach zusammen mit dem Rittergut Rügland an Friedrich von Crailsheim.

Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es in Poppenbach 12 Anwesen (1 Hof, 9 Höflein, 4 Güter, 1 Hirtenhaus). Das Hochgericht übte das Rittergut Rügland der Herren von Crailsheim im begrenzten Umfang aus. Es hatte ggf. an das brandenburg-bayreuthische Schultheißenamt Markt Bergel auszuliefern. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft und die Grundherrschaft über alle Anwesen hatte das Rittergut Rügland. In den Händen dieser Adelsfamilie blieb es bis zum Ende des Heiligen Römischen Reiches Deutscher Nation (1806) und war Teil des Ritterkantons Altmühl.

1810 kam Poppenbach an das Königreich Bayern. Im Rahmen des Gemeindeedikts wurde Poppenbach dem 1811 gebildeten Steuerdistrikt Bergel und der 1817 provisorisch gebildeten Munizipalgemeinde Bergel zugeordnet. Mit dem Zweiten Gemeindeedikt (1818) entstand die Ruralgemeinde Poppenbach. Sie war in Verwaltung und Gerichtsbarkeit dem Landgericht Windsheim zugeordnet und in der Finanzverwaltung dem Rentamt Ipsheim. Am 1. April 1832 erfolgte der Wechsel zum Landgericht Leutershausen und Rentamt Colmberg. In der freiwilligen Gerichtsbarkeit und Ortspolizei unterstanden 14 Anwesen von 1820 bis 1848 dem Patrimonialgericht Rügland. Von 1862 bis 1879 gehörte Poppenbach zum Bezirksamt Ansbach, ab 1880 zum Bezirksamt Rothenburg ob der Tauber (1939 in Landkreis Rothenburg ob der Tauber umbenannt). Die Gerichtsbarkeit blieb beim Landgericht Leutershausen, von 1880 bis 1973 war das Amtsgericht Rothenburg ob der Tauber zuständig, das 1973 zu einer Zweigstelle des Amtsgerichts Ansbach wurde. Die Finanzverwaltung wurde 1880 vom Rentamt Rothenburg ob der Tauber übernommen (1919 in Finanzamt Rothenburg ob der Tauber umbenannt), das 1973 zu einer Zweigstelle des Finanzamts Ansbach wurde. Die Gemeinde hatte eine Gebietsfläche von 3,071 km².

Am 1. Mai 1978 wurde Poppenbach im Zuge der Gebietsreform nach Colmberg eingemeindet.

Bau- und Bodendenkmäler
 Haus Nr. 2: zweigeschossiges Wohnstallhaus, mit Fachwerkobergeschoss, 1852; Hofhaus, Krüppelwalmdach, 18./19. Jahrhundert
 Haus Nr. 4: zweigeschossiges Wohnstallhaus, Fachwerk, 1842
 Haus Nr. 5a: eingeschossiges Wohnstallhaus, Fachwerkgiebel, 1848
 Haus Nr. 5b: Wohnstallhaus, Fachwerkobergeschoss, erste Hälfte 19. Jahrhundert
 Steinkreuz, 1543; Ortsmitte
 mittelalterliches Steinkreuz, ca. 500 Meter östlich des Ortes
 Turmhügel: Am südwestlichen Ortsrand große, z. T. eingeebnete runde Turmhügelanlage mit Graben und Wall; nahe an einer Altstraße gelegen, mittelalterlich

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Sebastian, Cornelius und Cyprian (Binzwangen) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Johannis (Rothenburg ob der Tauber) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Colmberg)
Ort im Landkreis Ansbach
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Ansbach)
Gemeindegründung 1818
Gemeindeauflösung 1978
Dorf

Poppenbach


Monteleone Rocca Doria (sardinski: Monteleòne) je grad i općina (comune) u pokrajini Sassariju u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 368 metara i ima 102 stanovnika. Prostire se na 13,39 km². Gustoća naseljenosti je 8 st/km².Susjedne općine su: Padria, Romana i Villanova Monteleone.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Monteleone Rocca Doria


Das BMW 8026 war ein kleines Strahltriebwerk des deutschen Herstellers BMW Triebwerkbau GmbH, das Anfang der 1960er-Jahre für die Verwendung in Drohnen, Kurzstreckenraketen und Motorseglern hergestellt wurde.

Geschichte
Im Dezember 1961 wurde das Triebwerk nach den Anforderungen CAR Part 13 zertifiziert und anschließend für die Flugerprobung freigegeben.

Konstruktion
Das Triebwerk wurde vom BMW 8025 abgeleitet, das seine erste experimentelle Anwendung im Motorsegler Hütter H 30 TS fand. Die Auslegung des BMW 8026 ist sehr ähnlich derjenigen der BWM-6012-Wellenturbine, es fehlt jedoch das Getriebe. Die Schmierung erfolgt durch eine fünfprozentige Ölzumischung zum Kraftstoff und BMW erklärte, dass das Triebwerk ansonsten wartungsfrei sei.

Technische Daten

Literatur
 John W.R. Taylor (Hrsg.): Jane's All The World's Aircraft – 1965–66. Sampson Low, Marston & Company Ltd., London 1965, S. 463.

Einzelnachweise

8026
Turbojet

BMW 8026


En rundsav er en sav med motor, hvor klingen er udført på en rund skive med tænder til atsave i forskellige materialer med roterende bevægelser. En hulsav er benytter også roterende bevægelser, men adskiller sig fra en rundsav. Den blev opfundet i slutningen af 1700-tallet, og i 1800-tallet blev de almindelige på savværker i USA.

Rundsave er et værktøj, der bruges til at skære i en lang række forskellige materialer som træ, sten, plastik og metal, og de kan enten være håndholdte eller monteret på et stativ. Normal anvendes en elektrisk motor til drive klingen rundt, men de kan også være benzinmotor eller en hydraulikmotor.

Referencer

Eksterne henvisninger

 History of the portable circular saw
 Hand held power saws - Has a section on handling kickback
 Circular Saw Safety Procedures
 NIOSH Power Tools Sound Pressure and Vibrations Database
 New York City Construction Quiet Vendor List

Savende værktøj
Træværktøj

Rundsav


I. Dünya Savaşı'nda zehirli gazın kullanımı, büyük bir askeri yenilikti. Gazlar, gözyaşı gazı gibi kimyasal türlerinden, iperit, hardal gazı ve klor gibi daha sert ve öldüren ajanlar olarak devam etmiştir. Bu kimyasal savaş, ilk olarak global savaşın büyük bir bileşeni ve 20. yüzyılın ilk topyekûn savaşıydı. Gazın öldürme kapasitesi (sadece savaşta ölenlerin %3'ü, gaz yüzündendi) sınırlandı. Yine de, ölümcül olmayan yaralıların oranı yüksekti ve gaz, askerlerin en büyük korkularının biri olarak kaldı. Gazlara karşı etkili tedbirlerin alınması mümkündü, dönemin diğer silahlarından farklıydı. Bu yüzden gazın kullanımını artırdığı gibi savaşın daha geç sahnelerinde birçok olayda etkililiği azaltıldı. Kimyasal savaşın bu ajanlarının yaygın kullanımı ve savaş zamanı, güçlü patlayıcıların düzenlemesinde ilerlemeler kaydedildi. Öyle ki "Kimyagerlerin savaşı" I. Dünya Savaşı'nın yükselen değerleri arasındaydı.

1914 gözyaşı gazı
Savaşın erken yıllarında kullanılan bu gazın (lachrymatory) ölümcül ya da yokedici etkisinden ziyade tahriş edici özelliği vardır. Birçok kişinin kimyasal gazların ilk olarak I. Dünya Savaşı'nda kullandığına inanmasına karşılık, kükürt gazının ilk olarak MÖ 5. yüzyılda Spartalılar tarafından kullanıldığına dair araştırmalar vardır. I. Dünya savaşında gözyaşı gazını el bombalarına doldurarak kullanan Fransaydı. Ekim 1914'te Almanya konsantrasyonu kutulara doldurarak aynı şekilde misilleme yaptı.

I. Dünya Savaşı
Kimyasal silahlar
Savaşlar ile ilgili çevre sorunları

I. Dünya Savaşı'nda kimyasal silahlar


Fortino Mario Moreno y Reyes (12. kolovoza 1911. – 20. travnja 1993.), poznatiji pod umjetničkim imenom Cantinflas bio je meksički glumac i komičar.

Cantinflas se smatra najboljim meksičkim komičarem. Popularan je u svim zemljama Latinske Amerike. On je često portretirao siromašne stanovnike meksičkih četvrti ili seljake. Lik je postao iznimno popularan, a sam Cantinflas ikona meksičkog humora. Zahvaljujući tome Moreno je ostvario dugu i uspješnu filmsku karijeru koja je uključivala i nastup u Hollywoodu u kojem je najzapaženiju ulogu ostvario u filmu Put oko svijeta za 80 dana za koju je osvojio Zlatni globus kao najbolji glumac u komediji ili mjuziklu. Cantinflas je bio veliki prijatelj Charliea Chaplina koji ga je smatrao najboljim komičarem na svijetu. Zbog svog posebnog stila humora prozvan je meksičkim "Charliem Chaplinom ".

Moreno je bio pionir meksičke kinematografije. Osim glumom, aktivno se uključio i u borbu za radnička prava u Meksiku.
Također, bio je predsjednik jednog od meksičkih cehova glumaca poznatog kao Asociación Nacional de Actores (ANDA, "Nacionalno udruženje glumaca") i prvi glavni tajnik neovisnog sindikata filmskih radnika Sindicato de Trabajadores de la Producción Cinematográfica (STPC).  Nakon odlaska u mirovinu, Moreno je svoj život posvetio pomaganju drugima putem dobrotvornih i humanitarnih organizacija, posebno onih posvećenih pomoći djeci. Njegovi doprinosi Rimokatoličkoj crkvi i sirotištima učinili su ga narodnim junakom u Meksiku.

Biografija

Mario Fortino Moreno y Reyes rođen je u četvrti Santa María la Redonda u Mexico Cityju, a odrastao je u siromašnoj četvrti Tepito. Bio je jedno od osmero djece oca Pedra Morena Esquivela, siromašnog prijevoznika i majke Maríe de la Soledad Reyes Guízar (iz Cotija, Michoacán ). Ostali su bili Pedro, José ("Pepe"), Eduardo, Esperanza, Catalina, Enrique i Roberto.

Uspio je preživjeti u teškim situacijama zahvaljujući velikoj snalažljivosti i inteligenciji koje će kasnije primijeniti u svojim filmovima. Zahvaljujući svom smislu za humor dogurao je do predstave u cirkuskom šatoru, a odatle do kazališta i filma.

Oženio se Ruskinjom Valentinom Ivanovom Zubareff, 27. listopada 1936. i ostao je s njom do njezine smrti u siječnju 1966. Cantinflas je imao sina kojeg je za vrijeme svog braka 1961. dobio s drugom ženom. Njegova žena Valentina Ivanova je prihvatila dijete koje je i dobilo ime Mario Arturo Moreno Ivanova. Moreno Ivanova umro je 15. svibnja 2017. od posljedica srčanog udara.

Cantinflas je tijekom svoje duge karijere snimio mnogo filmova. Svoj posljednji film Čistač (španj. El Barrendero) snimio je 1982. nakon čega se umirovio.
Prema njegovom liku je 1982. napravljena animirana serija Cantinflas Show. Najveći meksički komičar Mario Moreno Cantinflas preminuo je 20. kolovoza 1993.

Filmografija

Vanjske poveznice

Cantinflas-ImDb profil
Cantinflas-službena stranica
Cantinflas Movie
Meksički glumci
Meksički filmski glumci

Cantinflas


El Doxa Drama F. C. es un club de fútbol de Grecia de la ciudad de Drama en la prefectura de Dráma, Macedonia Oriental y Tracia. Fue fundado en 1918 y juega en la Gamma Ethniki.

Historia
Durante la Primera Guerra Mundial, cerca de la ciudad de Drama, Macedonia Oriental y Tracia, un equipo de soldados ingleses que jugaban regularmente al fútbol en su campamento inspiraron a la población griega local a crear el primer club de fútbol de la región. Fundado como Peleus en 1918, el equipo fue renombrado como Doxa (Gloria) en 1919.

Inicialmente, los colores del equipo eran blanco y negro con el logo de un trébol negro. Tras la guerra el escudo del equipo se cambió permanentemente por un águila negra, mientras que los colores blanco y negro se han mantenido hasta hoy en día.

El primer partido oficial del Doxa se dio contra el Kavala, el equipo de la ciudad vecina de Kavala. En ese primer partido el Doxa ganó por 3-0. El Doxa Drama es uno de los fundadores de la Liga Griega (Alpha Ethniki), la Primera División del fútbol heleno. El Doxa disputó la final de la Copa de Grecia en las temporadas 1953/54, 1957/58 y 1958/59, pero perdió las tres finales frente al Olympiacos.

El Doxa Drama participó en la Alpha Ethniki durante 19 temporadas. Sin embargo, los problemas financieros y administrativos llevaron al equipo a descender hasta la división amateur griega, la Delta Ethniki. En la temporada 2008–2009, el Doxa tuvo un año exitoso en la Tercera División y ganó la Gamma Ethniki del Norte con dos partidos de antelación. El Doxa volvió a la Beta Ethniki tras 11 años en la temporada 2009/10, donde acabó 14.º en la temporada regular y 13.º tras los play-outs. En la temporada 2010/11 consiguió quedar 5.º y ascender de nuevo a la Alpha Ethniki tras los play-offs.

Estadio

El equipo disputa sus partidos como local en el estadio Doxa Drama, en la parte oeste de Dráma, en el distrito de Komninoi.

Datos del club

 Temporadas en Primera División: 21
 Temporadas en Segunda División: 6
 Temporadas en Tercera División: 6
 Temporadas en Cuarta División: 1
 Temporadas en la División Nacional Amateur: 3
 Temporadas en el Campeonato Regional del Norte: 4
 Temporadas en el Campeonato de Macedonia Oriental: 1
 Mejor puesto en la liga: 6.º (1959/60)
 Peor puesto en la liga: 16.º (1961/62, 1994/95)

 Jugadores y cuerpo técnico

 Plantilla y cuerpo técnico 2017/18
 Actualizado el día de mes de año.

 Palmarés

 Torneos nacionales
 Beta Ethniki (1)''': 1988
 Subcampeón de la Copa de Grecia (3): 1954, 1958, 1959.

Enlaces externos

Equipos de fútbol de Grecia
Equipos de fútbol fundados en 1918
Grecia en 1918
Drama (Grecia)

Doxa Drama Fútbol Club


Karina Willumsen (født 14. september 1987) er en dansk musiker, komponist og sangskriver.

Baggrund og uddannelse
Hun blev født på Holbæk Sygehus den 14. september 1987 som datter af en SOSU-assistent og lastbilschauffør. Hun opvoksede i Odsherred, i hvad hun betegner som 'et rigtigt arbejderhjem'.

Hun blev student fra Odsherreds Gymnasium i 2006. Sidenhen blev hun uddannet i Kommunikation og Global Studies fra Roskilde Universitet i 2013.

Karriere
Karina Willumsen debuterede i 2016 med det politiske, satiriske album "Sociale Rekvisitter", som udkom på forlaget Demos. Albummet blev lanceret på spillestedet Loppen på Christiania.

Karina Willumsen blev i 2016 forud for sin albumudgivelse kendt for radiohittet "Min genetik og mig", som er en ironisk kærlighedssang til Joachim B. Olsen, efter han havde været i medierne med udsagnet om, at kvinder er mere tilbøjelige til at gå hjemme og passe børn end mænd. Karina Willumsen skrev sangen på to timer i live-radio på baggrund af indput fra lytterne på Radio24syv, og sangen gik viralt med 175.000 visninger.

Samarbejdet med Demos
Karina Willumsen og Demos startede deres musikalske samarbejde i efteråret 2015, da de udgav den flygtningepolitiske single "Bryd det ned – byg det op" som et politisk modspil til den danske regerings flygtningepolitik. Med på singlen medvirkede blandt andre musikerne Bent Jacobsen og Casio, samt en række aktivister blandt både kor og musikere.

Karina Willumsens plade blev det første album i 38 år fra det socialistiske forlag Demos.

Enkeltnumre
Hun skrev efterfølgende et nummer til Lars Løkke Rasmussen, på opfordring af Metroxpress, som blev offentliggjort 8. marts 2016.

Da Karina Willumsen i 2013 var en del af Politikens debattør og kritiker-skole, skrev hun det satiriske nummer "Feministisk Front", der er tilegnet dagbladet Politiken.

Politisk kunst
I 2016 spillede hun i Store Vega til Kvinfos 8. marts-arrangement.

Dagbladet Politiken beskrev den 30 april 2016 Karina Willumsens debutalbum 'Sociale Rekvisitter' som et udtryk for at den politiske musik er tilbage.

Udmærkelser
Karina Willumsen modtog i 2016 Suzanne Gieses Mindelegat "for sit feministiske virke som komponist, politisk LGBT- aktivist, sangskriver, satiriker og musiker".

I 2019 modtog Karina Willumsen Gelsted-Kirk-Scherfig Fondens Pris efter kriteriet om at have "ydet en betydelig indsats indenfor kunst, kultur, ligestilling og fred"

Udgivelser
Bryd det ned - byg det op (2015)
Sociale Rekvisitter' (2016)

Noter

Eksterne henvisninger
 http://arbejderen.dk/anmeldelse/når-systemet-ikke-virker
 http://minby.dk/amagerbladet/karinas-bermuda-paa-amager/
 http://politiken.dk/debat/kritikerskolen/ECE2143720/vi-droemmer-et-sted-langt-vaek-fra-jeres-debatter/
 https://enhedslisten.dk/files/medlemsblad/rg80_web.pdf

Sangere fra Danmark

Karina Willumsen