M-66 is a north–south state trunkline highway on the Lower Peninsula of the US state of Michigan. It runs from the Indiana state line in the south to Charlevoix in the north. M-66 is the only state highway to run the north–south distance of the Lower Peninsula. It starts as a continuation of State Road 9 (SR 9), which provides access to the Indiana Toll Road. The total length is approximately , which includes almost  of freeway between Interstate 94 (I-94) and downtown Battle Creek designated as I-194. A section of the highway immediately south of I-94 is an expressway, a type of divided limited-access highway, while the section along I-194 is a full freeway; otherwise M-66 is a two-lane rural highway. Two sections are listed on the National Highway System.

The first usage of the M-66 designation dates back to around July 1, 1919 with the rest of the original state highway system. At the time, the highway only extended between Lowell and Lakeview, a route now covered by M-91. The highway has been lengthened in a series of extensions north and south starting in 1925. A rerouting in 1944–45 removed M-66 from its original 1919 routing to replace another highway south of Six Lakes, the change that spawned M-91. The last big extension in 1965 resulted in the modern trans-peninsular highway route. The last modifications were shorter reroutings in the 1970s.

Route description
M-66 runs for  as an almost entirely a north–south undivided surface highway in western Michigan from the Indiana state line north to Lake Michigan at Charlevoix. Most of the highway is two-lane undivided rural highway. There is a section south of Battle Creek that is a four-lane expressway. Running north into the Cereal City, M-66 is concurrent with I-194, which is a full freeway. This section along I-194 is listed on the National Highway System (NHS), a system of highways important to the nation's economy, defense, and mobility. Another section of M-66 is included on the NHS where it is concurrent with either M-72 or U.S. Highway 131 (US 131) in Kalkaska or Antrim counties.

Indiana to Ionia
M-66 is a four-lane highway that connects with State Road 9 (SR 9) at the Indiana state line in southern St. Joseph County. The highway runs north to Sturgis through farm land where it turns east through town running concurrently with US 12 on Chicago Road. As it leaves Sturgis to the north it crosses a branch of the Michigan Southern Railroad, and it becomes a two-lane surface highway along Nottawa Street. The highway runs near several small lakes and crosses the Nottawa Creek before meeting M-86. The two highways run north–south concurrently for about  along the Nottawa–Colon township line. Farther north, M-66 crosses the St. Joseph River and meets M-60. M-60/M-66 run together to the east, turning northeasterly in Leonidas running parallel to Nottawa Creek and crossing into the northwest corner of Branch County. M-60 and M-66 separate west of Union City, and M-66 turns north into Calhoun County.

Running through woodland terrain in southern Calhoun County, M-66 passes through Athens, along Graham Lake and continues to the outskirts of Battle Creek. The highway widens first to a four-lane, limited access expressway south of the Lakeview Square Mall before becoming a full freeway at the interchange with I-94. It is at the transition to freeway that M-66 starts its concurrency with I-194. I-194/M-66 is known as the Sojourner Truth Downtown Parkway, but the locals still use the former semi-official nickname, "The Penetrator". The southern section of the freeway has the highest traffic levels along M-66 as measured by average annual daily traffic (AADT) in the survey conducted in 2009. The Michigan Department of Transportation (MDOT) calculates the AADT value as a tally of the average number of vehicles using a given stretch of roadway. I-194/M-66 carried 25,200 vehicles on the average day during the year; 980  trucks were included in that traffic. The freeway continues  north into downtown Battle Creek along part of the Kalamazoo River and crossing a branch of the Canadian National Railway and Norfolk Southern Railway before ending at the at-grade intersection with Hamblin Avenue. I-194 ends, and M-66 continues northeast out of the Cereal City on Division Street and then northeast on Capital Avenue along the Battle Creek River.

M-66 continues northward through Barry County on Capital Avenue which becomes 9 Mile Road north of Baseline Road. The highway passes through Assyria before meeting M-79, with which it has a short concurrency, in Nashville. On the north side of the village, M-66 crosses the Thornapple River and continues north through mixed rural forest land and farm fields. Near Woodland, M-66 joins M-43 and the two run to the northeast and along the Barry–Eaton county line. M-43/M-66 meets M-50 at a four-way intersection southwest of Lake Odessa near Woodbury, and M-43 turns east leaving M-66 in favor of a concurrency with M-50. M-66 crosses a rail line of CSX Transportation and the county line on State Road. It meets I-96 in a rural southern part of the Ionia County south of Ionia. On the south edge of town, the highway passes the county airport and curves to the northeast becoming Dexter Street. While entering downtown Ionia, the trunkline crosses the Grand River and the abandoned mainline of the Grand Rapids Eastern Railroad near the county fairgrounds. M-66 turns west along M-21 (Lincoln Avenue) for two blocks before turning back to the north along State Street. The trunkline runs through the northern part of the county and meets M-44's eastern terminus near Woodard Lake.

Montcalm County and northward
In Montcalm County, M-66 intersects M-57 in a rural area south of Sheridan before running north on Sheridan Road through Stanton. The highway jogs west along Main Street in Stanton before returning to a northerly course on a discontinuous section of Sheridan Road. The roadway curves around the west end of Hemmingway Lake near Cannonsville Road. West of Edmore, M-66 turns northwesterly along M-46 on Edmore–Howard City Road to Six Lakes. M-66 separates there and returns to its northerly journey along Six Lakes Road between Little Bass Lake and First Lake. The road crosses into Mecosta County as 30th Avenue north of Six Lakes. The highway intersects M-20 at the intersection with 9 Mile Road in Remus. This area of rural Mecosta County is more heavily forested with rolling hills and sporadic farms. In Barryton, the roadway crosses the Chippewa River. M-66 continues north passing Merrill Lake before crossing into rural eastern Osceola County at Mesceola Road.

The highway meets US 10 near Sears after crossing the Pere Marquette State Trail. M-66 crosses the Muskegon River near a separate 9 Mile Road in Osceola County. It meets both M-115 and M-61 (16 Mile Road) south of Marion. The highway continues north and crosses the Great Lakes Central Railroad for the first time in Marion, before entering Missaukee County.  The trunkline then turns westward on Stoney Corners Road toward McBain through farm land. In town it runs along Maple Street and then runs north toward Lake City on Morey Road. South of the Lake City, M-55 runs concurrently with M-66 by Missaukee Golf Course and into town along the eastern shore of Lake Missaukee. North of town, M-55 splits off to the east on Houghton Lake Road, and M-66 continues north to an intersection with the eastern terminus of M-42 in a rural forest. M-66 leaves Morey Road and follows Pioneer Road to the county line.

As the highway crosses into Kalkaska County it crosses the Manistee River. M-66 runs through rolling hills in woodlands through the unincorporated farming community of Lodi north to an intersection with M-72. The two highways travel west together over the Great Lakes Central Railroad before turning north and merging with US 131 on a route parallel to the rail line. US 131/M-66/M-72 follows and crosses a branch of the Boardman River along Cedar Street through downtown Kalkaska. North of the central business district, M-72 separates to the west and US 131/M-66 crosses through the Pere Marquette State Forest on the way to Antrim and Mancelona in Antrim County. The highway follows Williams Street through the twin towns, meeting the southern terminus of  M-88 and western terminus of C-38 at the intersection with State Street in Mancelona. M-66 separates from US 131 and follows Mancelona–East Jordan Road out of town.

The section of M-66 north of the US 131 split had the highway's lowest AADT levels in the 2009 survey. MDOT reported that only 1,500 vehicles use this stretch of road in 2009. Of these vehicles, only were 140 trucks that used the segment of highway in 2009. The highway meanders through more forest lands through the community of Green River to East Jordan. M-66 follows Lake Street and turns to follow the western shore of the South Arm of Lake Charlevoix. The roadway turns inland through Ironton before returning to the lakeshore the rest of the way to Charlevoix. M-66 ends at an intersection with US 31 south of downtown next to Lake Michigan.

Services
MDOT provides a number of different services to motorists traveling along the state trunkline highway system. Along M-66, there are six different carpool lots located near Nashville, Woodland, Belding, Sheridan, Sears and Marion. There are additional services provided to travelers in the form of roadside parks and rest areas. There are two roadside parks along the highway, one is between Woodland and Woodbury, and the second is in Sheridan. The roadway also provides access to the Ionia State Recreation Area and a state harbor on Lake Charlevoix.

History

M-66 was first signed along a roadway by July 1, 1919 between M-16 (now M-21) at Lowell and M-46 near Lakeview. The designation was extended in 1925 along M-46 to Six Lakes and then north to M-13 (now US 131) in Lodi. A further extension north from Lodi in 1929 or 1930 along M-131 to Mancelona, a short segment of M-88 and north to US 31 in Charlevoix. The southern end was extended to US 16 south of Lowell by 1931. A section of the northern extension was marked on maps through 1933 as "under construction". That section was cancelled in favor of another routing near Mancelona. A short bypass of Six Lakes added about a mile to the length of the roadway in 1936. The M-131 concurrency was switched to a US 131 concurrency when the latter was extended in 1939. This concurrency was shortened just before World War II when the Michigan State Highway Department (MSHD) rerouted US 131 along a new road between South Boardman and Kalkaska.

The MSHD completed a major rerouting of M-66 around 1944–45. The M-14 designation of the time was decommissioned and replaced with M-66. Starting at Six Lakes, M-66 turned west along M-46 instead of east and then turned south through Stanton and Ionia ending north of Battle Creek. The highway between Lowell and Lakeview was redesignated as M-91. A minor realignment in late 1950 removed two 90° curves near the Osceola–Missaukee county line and replaced them with a pair of sweeping curves.

The MSHD rerouted M-66 between Maple Grove and Nashville in mid-1953. In the changes, M-79 was extended along the new route of M-66 and then over M-214 to Hastings. M-66 was shifted off Assyria Road which was turned back to local control. Another realignment in 1954 shifted M-66 to the modern routing between the M-43 concurrency termini, removing M-43/M-66 from a section of M-50 in the process. The final section gravel section of M-66, approximately  in length, was paved near Nashville in 1957. M-32 was extended along the northernmost section of M-66 in 1963.

M-66 was extended southerly from Assyria through Battle Creek to the Indiana state line replacing sections of M-78 in 1965. M-66 turned south and west along M-60 and new highway to Colon. The segment of former M-78 not used by M-66 was transferred to local control. The final section of M-78's roadway given to M-66 extended it all the way to the state line, resulting in a north–south trans-peninsular highway from Lake Michigan near Charlevoix to Indiana. M-66 is the only such highway to run the length of the Lower Peninsula. The extension allowed the Green Arrow Association to promote the whole length of the Green Arrow Route with a single highway number. The next year, M-66 was rerouted through Battle Creek to use the completed I-194 freeway.

A 90° turn in Missaukee County was removed north of Lake City in 1972. In late 1973 or early 1974, M-66 and M-72 were shifted around the south side of Kalkaska. Later in 1974, the M-32 concurrency was removed when M-32 was scaled back to its former terminus. A project in 1981 furthered the 1972 realignment in Missaukee County. About  were shortened from the routing when the new alignment was built between Smithville and Phelps Road.

Memorial designations
To capitalize on the opening of the Mackinac Bridge in 1957, local leaders in Battle Creek wanted to promote M-66 as a route north from Indiana to the bridge. They named the highway the Green Arrow Route as part of this marketing strategy. The color was to evoke the forests in the area, and arrow was meant to play on several historical connections. One of these was the Pennsylvania Railroad's Northern Arrow passenger train that once operated in the area. The official explanation was to tie into the history of Native Americans in the area, but the route was also "straight as an arrow". The backers also promoted the highway as a direct and scenic route to vacation country in the northern Lower Peninsula, avoiding most of the larger cities in the area.  M-66 was given the Green Arrow Route name in Public Act 170 of 1959 between the Indiana state line and Kalkaska. Despite these efforts, M-66 failed to attract much traffic. When the Michigan Legislature recodified the memorial highway names in Public Act 142 of 2001, the Green Arrow Route was truncated to the northern border of Calhoun County, a change confirmed by Public Act 138 of 2004.

Born Isabella Baumfree in 1797, Sojourner Truth settled in the Battle Creek area in the 1840s. She travelled through the Midwest and New England speaking against slavery and for women's rights. She lived in the area until her death in 1883. Her connection to the state of Michigan was honored by the state American Revolution Bicentennial Commission in 1976 which urged the Michigan Legislature to name a highway in her honor. Public Act 93 of 1976 named all of M-66 in Calhoun County, including the segment that runs concurrently with I-194, as the Sojourner Truth Memorial Highway. The highway was dedicated to her on May 21, 1976.

The Cereal City Development Corporation (CCDC) asked the Legislature to amend the memorial designation in 1993. They felt that I-194/M-66 was better known to locals as The Penetrator, and they wished to restore emphasis to Truth. They asked for the "Sojourner Truth Downtown Parkway" name to be applied to "M-66 between Interstate 94 and Hamblin". The Legislature passed Public Act 208 of 1993 to affect the change, restoring "the link between Sojourner Truth and the City of Battle Creek, which was once the center of abolitionist sentiment in the state."

Major intersections

See also

Notes

References

External links

 M-66 at Michigan Highways

066
Transportation in St. Joseph County, Michigan
Transportation in Branch County, Michigan
Transportation in Calhoun County, Michigan
Transportation in Barry County, Michigan
Transportation in Eaton County, Michigan
Transportation in Ionia County, Michigan
Transportation in Montcalm County, Michigan
Transportation in Mecosta County, Michigan
Transportation in Osceola County, Michigan
Transportation in Missaukee County, Michigan
Transportation in Kalkaska County, Michigan
Transportation in Antrim County, Michigan
Transportation in Charlevoix County, Michigan

M-66 (Michigan highway)


Air Scotland foi uma companhia aérea de baixo custo escocesa com sede em Glasgow. Operou serviços regulares do Aeroporto de Glasgow e outros aeroportos do Reino Unido, para o Mar Mediterrâneo e Atenas usando o certificado de operador aéreo da Greece Airways, uma empresa grega registrada e licenciada pela Autoridade de Aviação Civil Grega.

História
A Air Scotland foi fundada em novembro de 2002 pelo empresário iraquiano Dhia Al-Ani e iniciou suas operações em 29 de março de 2003, usando duas aeronaves Boeing 757-200 operadas pela Electra Airlines, para resorts de férias espanhóis . A empresa era fornecedora de passagens da Electra Airlines até 25 de abril de 2003, quando suas aeronaves foram suspensas pela BAA plc devido a dívidas com o operador do aeroporto. Air Scotland rescindiu o acordo com a Electra e passou a operar com a Air Holland, que concordou em retomar a operação das antigas rotas da Electra. Com o fim da Air Holland, ela começou a operar sob o certificado de operador aéreo da Greece Airways, formada a partir da Electra e de propriedade do Sr. Al-Ani, embora com apenas uma aeronave 757. Todas as aeronaves antes de 2006, que operavam para a Air Scotland carregavam a fuselagem branca do operador com o desenho da bandeira da Escócia na cauda da aeronave.

Sob a propriedade de Al-Ani, houve relatos de que a Air Scotland pretendia alugar dois Lockheed L-1011 TriStar para utilizar em serviços de Glasgow para Miami, Nova Iorque e Cuba, e para voar entre Glasgow e o Aeroporto Stansted de Londres para Bagdá, mas estes não se concretizaram.

No início de outubro de 2005, o Sr. Al-Ani vendeu sua participação na companhia aérea para o H Top Hotels Group de Barcelona, Espanha. No entanto, dificuldades administrativas na transferência de propriedade da companhia aérea resultaram no aterramento da única aeronave da operadora em Palma de Maiorca devido a contas de combustível não pagas. Os passageiros ficaram presos por até 17 horas e, em um caso, policiais armados foram chamados para acalmar os passageiros irritados atrasados em Palma de Maiorca. O efeito dominó na rede da companhia aérea como resultado do atraso foi considerável. Uma aeronave foi fretada da Fischer Air Polska para ajudar a acabar com o atraso, mas voltou para a Polônia, vazio depois que o piloto recusou o serviço para a Air Scotland por acreditar que eles não haviam pago. De fato, a Air Scotland transferiu dinheiro para a conta da Fischer Air Polska naquela manhã.

Destinos

Frota

A frota da Air Scotland consistia nas seguintes aeronaves:

Ver também

 Lista de companhias aéreas fora de operação

Ligações externas

 Sítio oficial em 16 de dezembro de 2004.

Empresas aéreas extintas do Reino Unido
Empresas aéreas fundadas em 2002
Empresas aéreas extintas em 2005

Air Scotland


Les épreuves de curling aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022 se tiendront du 5 au  au Centre national de natation à Pékin.

Tableau des médailles

Qualification
Le système de qualification pour les Jeux de 2022 se base sur les résultats des  de 2019, 2020 et 2021. Les points de qualifications sont attribués en se basant sur les classements finals des nations en Coupe du monde.

Les points sont distribués comme suit :

Les douze pays avec le plus sont points sont qualifiés pour les Jeux de Pékin, avec une place assurée à la Chine en tant que pays hôte de ces Jeux.

Classement par point en Coupe du monde

Notes

Équipes
Le 3 mars 2022, l'IPC décide d'exclure les russes de la compétition en raison de l'invasion de l'Ukraine rompant la trêve olympique.

Résultats

Premier tour

Classement
Le tableau suivant résume le classement des équipes :

 Qualifiés pour les demi-finales
 Éliminés

Les quatre équipes en tête à la fin du premier tour sont qualifiées pour les demi-finales, les autres sont éliminées.

Phase à élimination directe

Demi-finales

Match pour la médaille de bronze

Finale

Notes et références

Liens externes

2022
Jeux paralympiques d'hiver de 2022
Jeux paralympiques de 2022

Curling aux Jeux paralympiques de 2022


التشكيلات الوزارية لأعضاء حكومة المملكة العربية السعودية

الوزارات قبل تأسيس مجلس الوزراء (1373 هـ)

ملاحظات
 هذا التشكيلة كانت في عهد الملك عبد العزيز ولكن لم يترأس الجلسة لمرضه وعين ابنه سمو الأمير سعود رئيساً لمجلس الوزراء

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1373 هـ

ملاحظات
 تم تأسيس عدد كبير من الوزارات.
 اضطر الشيخ فيصل الشامخ لترك المنصب الوزاري بعد سنتين لإصابته بالسرطان.

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1380 هـ

ملاحظات
 استقالة الأمير طلال بن عبد العزيز آل سعود من وزارة المالية، وتعيين أخيه الأمير نواف بن عبد العزيز آل سعود محله لبضعة أشهر.
 تأسيس حركة الأمراء الأحرار بقيادة الأمير طلال ومعه الأمير بدر وعبد المحسن من أبناء الملك عبد العزيز بن عبد الرحمن آل سعود.

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1381 هـ

ملاحظات
 تم إنشاء وكالة الصناعة بوزارة التجارة وتم تغيير اسمها إلى (وزارة التجارة والصناعة).
 تم إنشاء وزارة للحج وتولى الأديب حسين علي عرب الوزارة.
 تم تعيين الشيخ عبد الرحمن أبا الخيل وزيرا للعمل والشؤون الاجتماعية خلفا للشيخ ناصر المنقور.

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1382 هـ

ملاحظات
 تم تعيين الشيخ عبد الرحمن بن سليمان آل الشيخ وزيراً للزراعة لفترة 9 أشهر خلفاً لعبد الله الدباغ.
 تولى صاحب السمو الملكي الأمير فيصل بن عبد العزيز آل سعود رئاسة مجلس الوزراء.
 تم تكليف الأستاذ محمد عمر توفيق بإدارة وزارة الحج بالنيابة خلفا للأديب حسين علي عرب بعد استقالته.

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1390 هـ

ملاحظات
 تم تأسيس وزارتي (البرق والبريد والهاتف - العدل).

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1395 هـ

ملاحظات
 تم تأسيس 5 وزارات جديدة (الشؤون البلدية والقروية - الأشغال العامة - التعليم العالي - الصناعة والكهرباء - التخطيط)

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1416 هـ

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1424 هـ

ملاحظات

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1433

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1437

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1442
أعضاء مجلس الوزراء السعودي اعتبارا من 11-06-1442هـ

أعضاء مجلس الوزراء السعودي عام 1444

مراجع

الموقع الإلكتروني لمجلس الوزراء

مجالس وزراء وطنية

التشكيلات الوزارية لمجلس الوزراء السعودي


Slaget om Beersheba (, ) blev udkæmpet den 31. oktober 1917, da det egyptiske ekspeditionskorps angreb og erobrede den osmanniske garnison i Beersheba, hvilket udgjorde starten på Sydlige Palæstina Offensiven under Felttoget i Sinai og Palæstina i 1. verdenskrig. Efter vellykkede begrænsede angreb om morgenen med infanteri fra 60. og 74. division af 20. korps fra sydvest, indledte den beredne Anzac division en række angreb. Disse angreb mod de stærke forsvarsstillinger, som dominerede den østlige side af Beersheba, resulterede til sidst i at de blev indtaget sidst på eftermiddagen. Kort tid senere gennemførte den beredne australske divisions 4. og 12. lette beredne regiment (fra 4. lette beredne brigade) et kavaleriangreb med bajonetter i hånden, deres eneste våben under beredne angreb, da deres rifler var slænget over ryggen. Mens dele af de to regimenter sad af for at angribe skyttegrave på Tel es Saba, som forsvarede Beersheba, fortsatte resten af den beredne styrke angrebet ind i byen, erobrede den og tog en del af garnisonen til fange mens den var ved at trække sig tilbage.

Efter den egyptiske ekspeditionsstyrkes nederlag i det første og andet slag om Gaza i marts og april 1917 styrkede den tyske sejrherre, general Friedrich Freiherr Kress von Kressenstein (chef for de tre divisioner i 4. osmanniske armé) sine forsvarsstillinger fra Gaza til Beersheba og modtog forstærkninger i form af to divisioner. I mellemtiden begyndte generalløjtnant Philip Chetwode (chefen for den Østlige Styrke) dødvandet i Sydlige Palæstina, hvor han forsvarede mere eller mindre den samme linje, som blev holdt ved slutningen af det andet slag om Gaza. Han gennemførte jævnlige beredne rekognosceringer ind i den åbne østlige flanke af linjen mellem Gaza og Beersheba, i retning mod Beersheba. I juni blev den 4. osmanniske armé reorganiseret, da den nye Yildirim armégruppe blev etableret under ledelse af den tyske general Erich von Falkenhayn. Nogenlunde på samme tid blev den britiske general Sir Archibald Murray udskiftet med general Edmund Allenby som chef for det egyptiske ekspeditionskorps. Allenby reorganiserede ekspeditionsstyrken så han fik direkte kommando over tre korps, og i den forbindelse nedlagde han Chetwodes Østlige styrke og satte ham i spidsen for det ene af to infanterikorps. I samme forbindelse blev Chauvels ørkenkolonne omdøbt til det Beredne ørkenkorps. Da dødvandet fortsatte igennem sommeren under svære betingelser i den nordlige udkant af Negev-ørkenen, begyndte forstærkninger til ekspeditionsstyrken at styrke divisionerne, som havde lidt tab på over 10.000 under de to slag om Gaza. Mens ekspeditionsstyrken og den osmanniske armé i hovedsagen koncentrerede sig om at bemande fronten og patruljere i den åbne østlige flanke gennemførte begge sider træning af alle enheder. I midten af oktober, hvor slaget ved Passchendaele fortsatte på Vestfronten fortsatte 21. britiske korps forsvaret af Gaza sektoren af linjen. Allenbys forberedelser til et angreb på den osmanniske forsvarslinje, med start ved Beersheba og efterfølgende fremrykning til Jerusalem, var næsten afsluttet med ankomsten af de sidste forstærkninger.

Beersheba var omgivet af linjer af skyttegrave som blev støttet af isolerede skanser, som dækkede alle adgangsveje til byen. Den osmanniske garnison blev til sidst omringet af de to infanteri og to beredne divisioner, ad de (og deres tilhørende artilleri) indledte deres angreb. 60. divisions indledende angreb og erobring af skansen på Hill 1070, førte til bombardementet af den osmanniske hovedskyttegravslinje. Derpå erobrede et fælles angreb mellem 60. og 74. division alle deres mål. I mellemtiden afskar den beredne Anzac division vejen fra Beersheba til Hebron nordøst for byen (denne vej fortsatte videre til Jerusalem). Fortsatte kampe omkring hovedskansen og stillingerne på Tel el Saba (som dominerede den østlige adgang til byen), førte til sidst til at den blev indtaget om eftermiddagen. Under denne kamp blev 3. lette beredne brigade sat ind for at forstærke den beredne Anzac division, mens 5. beredne brigade (bevæbnede med sværd) forblev i korpsreserven. Da alle brigader i begge de beredne divisioner allerede var indsat i kampen, blev den eneste brigade, som var til rådighed (4. lette beredne brigade), beordret til at erobre Beersheba. Disse sværdbevæbnede beredne infanterister galopperede over sletten ind mod byen og en skanse, som blev støttet af skyttegrave på toppen af Tel es Saba sydøst for Beersheba. Mens 4. lette beredne regiment på højre side sprang over skyttegravene inden de vendte om, sad af og angreb skyttegrave, kanonstillinger og skanser, red det meste af 12. lette beredne regiment på venstre side videre forbi fronten af hovedskansen for at finde et hul i de osmanniske stillinger. Tre eskadroner red over jernbanen og ind i Beersheba, for at afslutte det første skridt i offensiven, som bragte den egyptiske ekspeditionsstyrke til Jerusalem, seks uger senere.

Baggrund

Efter nederlaget ved Gaza i april afskedigede general Sir Archibald Murray chefen for Østlige styrke, generalløjtnant Charles Macpherson Dobell. Generalløjtnant Philip Chetwode blev forfremmet til at lede Østlige styrke mens Harry Chauvel blev forfremmet til generalløjtnant og leder af Ørkenkolonnen. Generalmajor Edward Chaytor blev forfremmet fra at lade den beredne newzealandske riffelbrigade til at lede den beredne Anzac division i stedet for Chauvel. Da general Edmund Allenby ankom i juni blev Murray selv afløst som leder af den egyptiske ekspeditionsstyrke og sendt tilbage til England.

Selv om de strategiske prioriterer for Enver Pasha og den osmanniske generalstab bestod i at trænge den egyptiske ekspeditionsstyrke og generobre Bagdad, Mesopotamien og Persien, var osmannerne i april 1917 ikke i stand til at indlede storstilede modangreb straks efter deres anden sejr ved Gaza. Sådan et angreb mod ekspeditionsstyrkens rudimentære stillinger i den nordlige udkant af Negev kunne have været katastrofal for ekspeditionsstyrken. I stedet byggede begge sider permanente forsvarsstillinger fra havet vest for Gaza til Shellal ved Wadi Ghazzeh. Fra Shellal fortsatte ekspeditionskorpsets let befæstede linje til El Gamli inden den fortsatte 11 km sydpå til Tel el Fara. Den vestlige sektor, fra Gaza til Tel el Jemmi, var udstyret med stærke skyttegrave og pigtråd og bemandet på begge sider. Den østlige sektor, som strakte sig øst og sydpå over den åbne slette blev afpatruljeret af Ørkenkolonnens beredne styrker. Ved enhver lejlighed generede patruljer og forposter modstanderens styrker mens brønde og cisterne blev kortlagt.

Byen Gaza var kraftigt befæstet efter at være udviklet til "en stærk moderne fæstning, vel forskanset med pigtråd, med godt udsyn og en voldskråning (glacis) på dens sydlige og sydøstlige side." Fra Gaza strakte den formidable 50 km lange osmanniske frontlinje sig østpå. Den dominerede landet mod syd, hvor ekspeditionsstyrken var indsat i åbent lavt terræn, som blev gennemskåret af dybe wadier (floddale). De osmanniske stillinger i midten af linjen ved Atawineh og hårnåleskanser ved Hareira og Teiaha støttede hinanden da de havde udsigt over sletten, hvilket gjorde frontalangreb næsten umulige. Mellem Gaza og Hareira, var de osmanniske stillinger forstærket og fortsatte langs vejen fra Gaza til Beersheba, øst for Palæstina jernbanen fra Beersheba. Selv om disse skyttegrave ikke fortsatte helt til Beersheba havde stærke befæstninger gjort den isolerede by til en fæstning.

Den åbne østlige flanke blev domineret af Wadi Ghazzeh, som, i begyndelsen af dødvandet, kun kunne krydses på fem steder. Disse var ved mundingen ud i Middelhavet, der hvor vejen mellem Deir el Belah og Gaza krydsede, Tel el Jemmi overgangen (benyttet under det første slag om Gaza), Shellal overgangen på vejen mellem Khan Yunis og Beersheba og Tel el Fara overgangen på vejen mellem Rafah og Beersheba. Vanskelighederne ved at krydse wadien andetsteds skyldtes de 15-18 meter dybe skrænter, som skar sig ind i Gaza–Beersheba sletten når det regnede. Yderligere overgange blev konstrueret under dødvandet.

Beersheba (Hebræisk: Be-er Sheva; arabisk: Bir es Sabe) ved foden af de judæiske bjerge, lå på den østlige bred af Wadi es Saba, som møder Wadi Ghazzeh ved Bir el Esani inden den fortsætter til Middelhavet. Den lå i den østlige ende af en flad slette uden træer 6½ km lang og 5 km bred omgivet af klippeformationer og fremspring. Mod nord-nord-øst 10 km borte på den sydlige kant af de judæiske bjerge rejser Tuweiyil Abu Jerwal sig til 500 meter bag byen og når dermed 200 meter over byen. Lavere bakker strækker sig mod øst og syd og en udløber af Edom plateauet mod sydøst strækker sig mod byen.

Siden oldtiden har byen været et handelscentrum med veje i alle retninger. Mod nordøst den eneste egentlige tjærede vej (forgængeren for asfalt) i området, som strækker sig langs ryggen af de judæiske bjerge til Jerusalem, via Edh Dhahriye, Hebron og Bethlehem langs Wadi el Khalil (en biflod til Wadi es Saba). Mod nordvest vejen til Gaza 42 km borte over åbent terræn, mod vest sporet til Rafah via Tel el Fara (ved Wadi Ghazzeh), mens den sydlige vej til Asluj og Hafir el Auja fortsatte den tjærede vej fra Jerusalem.

Beersheba var blevet udviklet af det Osmanniske Rige fra at have været et centrum for kamelhandel på den nordlige kant af Negev, halvvejs mellem Middelhavet og Det Døde Hav. Den lå ved jernbanen som forløb fra Istanbul til Hafir el Auja (den osmanniske hovedbase i ørkenen under angrebet på Suez-kanalen i 1915 indtil ekspeditionsstyrkens fremrykning til Rafah udflankede den), og som blev ødelagt så den ikke kunne repareres i maj 1917 under et angreb. Beershebas hospital, kaserne, jernbanestation (med vandtårn), lokomotivskure, store lagerbygninger og plads med huse var veldesignede og stærkt byggede stenhuse, med røde tegltage og en tysk bier-garten.
Indbyggerne i regionen fra Beersheba og nordpå var blandet. Befolkningen var fortrinsvis arabiske sunnier, iblandet nogle jødiske og kristne kolonister.

Ekspeditionsstyrken havde allerede besluttet at invadere osmannisk område inden det første slag om Gaza på basis af Storbritanniens tre overordnede krigsmål: at opretholde herredømmet til søs i Middelhavet, fastholde magtbalancen i Europa og beskytte Egypten, Indien og den Persiske Bugt. Trods ekspeditionsstyrkens nederlag i de to første slag om Gaza (med tab på omkring 10.000), planlagde Allenby en fremrykning ind i Palæstina og erobringen af Jerusalem for at sikre regionen og afskære de osmanniske styrker i Mesopotamien fra dem i Levanten og på den Arabiske halvø. Erobringen af Gaza, som dominerede kystruten mellem Egypten og Jaffa, var et første skridt mod disse mål.

Kommunikationslinjer

Under dødvandet fra april til slutningen af oktober 1917 forbedrede ekspeditionsstyrke og den osmanniske armé deres kommunikationslinjer, byggere mere jernbane og vandledninger og sendte tropper, kanoner og ammunition frem for at forsvare deres frontlinjer. Mens de osmanniske kommunikationslinjer var blevet forkortet ved tilbagetrækningen over Sinai, betød fremrykningen over Sinai ind i det sydlige Palæstina, at ekspeditionsstyrkens var blevet forlænget, hvilket krævede store investeringer i infrastruktur. Da en let bereden brigade bestod af omkring 2.000 soldater, som behøvede ammunition, rationer og forsyninger var dette et stort projekt. I marts 1917 var der bygget 325 km tjæret vej, 140 km vej med kvas som belægning, 480 km vandledning og 620 km jernbane. Jernbanen var nået til 50 km fra Gaza, men i midten af april var jernbanen nået til Deir el Belah, og en sidebane til Shellal var færdig. Da det egyptiske kameltransport korps ikke alene kunne holde en storoffensiv hinsides jernbanen forsynet, blev der også etableret transport med heste- og muldyrtrukne vogne. Forsyningskolonner var udformet, så de kunne støtte militære operationer med infanteri og beredne tropper i omkring 24 timer fra jernbanens slutpunkt.

Optakt

Osmanniske styrke

Adskillige uger efter den osmanniske sejr i Andet slag om Gaza blev general Friedrich Freiherr Kress von Kressenstein (lederen af de sejrende 3., 16. og 53. division af 4. osmanniske armé forstærket med 7. og 54. division. indtil juni 1917 var Sheria hovedkvarter for den tysk ledede osmanniske styrke, som forsvarede Gaza-Beersheba linjen, men som følge af det egyptiske ekspeditionskorps' luftbombardementer blev det flyttet til Huj i juli. Denne styrke var opdelt i to korps, der skulle holde Gaza-til-Beersheba linjen: 20. korps (16. og 54. division med 178. regiment og 3. kavaleridivision) og 22. korps (3., 7. og 53. division). I juli var den osmanniske styrke, som forsvarede Gaza-til-Beersheba linjen vokset til 151.742 rifler, 354 maskingeværer og 330 kanoner. Mens 22. korps forsvarede Gaza med 3. og 53. division havde 20. korps hovedkvarter i Huj.

Beersheba blev forsvaret af 3. Korps. Den blev kommanderet af den nyligt ankomne Ismet (or Esmet) Bey, som havde sit hovedkvarter i byen. 3. korps havde forsvaret Gallipoli i 1915. "Den osmanniske armé kunne stadig stå modstå British Army ... og udviste et høj grad af operationel og taktisk mobilitet" under slagene om Gaza til Beersheba linjen. Dette korps bestod af 67. og 81. regiment (27. division), i alt 2.408 rifler (hvoraf 76% var arabere), 6. og 8. regiment fra 3. kavaleridivision, det 48. regiment (16. division) og 2. regiment (24. division). 143. regiment fra det osmanniske 20. korps var omkring 10 km nord-nordvest for Beersheba i de judæiske bjerge, men tog ikke del i kampen. I alt 4.400 rifler, 60 maskingeværer og 28 feltkanoner i disse lansener og infanteriregimenter var til rådighed ved forsvaret af Beersheba.

Den taktiske placering af det osmanniske 3., 20. og 22 korps, som svarede Gaza-til-Beersheba linjen ændrede sig ikke da Enver Pasa aktiverede Yildirim armégruppen i juni 1917. Denne nye armégruppe under den tyske general og osmanniske marskal Erich von Falkenhayn, tidligere prussisk krigsminister, stabschef for de tyske arméer og chef for 9. armé) blev forstærket med overskydende osmanniske enheder, som var overført fra Galicien, Rumænien og Thrakien efter det russiske sammenbrud. Yildirim armégruppen bestod af 4. armé hovedkvarter og syriske enheder under Cemal Pasa, som forblev i Syrien, og 4. arme hovedkvarter i Palæstina under Kress von Kressenstein. 4. armes hovedkvarter i Palæstina blev deaktiveret den 26. september for derefter at blive reorganiseret til to arméer og omdøbt. Seks dage senere blev det reaktiveret som det nye osmanniske 8. armes hovedkvarter, stadig under kommando af Kress von Kressenstein og ansvarlig for Palæstinafronten. Den nye 7. osmanniske armé blev også aktiveret under kommando af Fevzi Pasa efter at Mustafa Kemal havde taget sin afsked.

Forsvarsstillinger ved Beersheba

Landskabet omkring byen var til fordel for forsvaret. Beersheba havde en bølgende slette uden træer eller vand mod vest, der var bjerge og bakker mod nord, syd og øst. Disse geografiske forhold blev styrket af en række skyttegrave, befæstninger og skanser. Velbyggede skyttegrave beskyttet med pigtråd, befæstede stillinger lå mod nord-vest, vest og sydvest for Beersheba. Denne halvcirkel af skyttegrave indeholdt velplacerede skanser på en række højdepunkter, som strakte sig op til 6 km fra byen.

Tel el Saba skansen forsvarede området øst for Beersheba og var bemandet med en bataljon af 48. regiment og et maskingevær kompagni, mens 6. og 8. regiment fra 3. kavaleridivision var placeret på det høje område mod nordøst (i forbjergene til de judæiske bjerge) for at bevogte vejen mod Jerusalem og undgå at Beersheba blev omringet. Vest og sydvest for byen lå 27. divisions 67. og 81. infanteriregiment i en befæstet halvrund linje af dybe skyttegrave og skanser, som var beskyttet af pigtråd. Disse regimenter bestod fortrinsvis af "arabiske bønder fra den omkringliggende region, og selv om var uerfarne krigere, forsvarede de deres egne marker".

Forsvarerne var indsat som følger:

 67. og 81. infanteriregiment fra 27. division forsvarede Beersheba fra vest og fra syd for Wadi el Saba,
 3. kavaleridivision var indsat i det høje terræn nordøst for byen,
 en bataljon af 48. infanteri regiment (16. division) og et maskingeværkompagni forsvarede Tel es Saba, mens resten af regimentet var indsat mod syd fra Khalasa vejen til Ras Ghannam,
 to bataljoner af 2. regiment af anatolske riffelskytter fra Chanak (under tyske officerer) var indsat i skyttegrave som forsvarede i sødøst mod den åbne slette syd for Tel el Saba.

Egyptiske ekspeditionsstyrke

I juni og juli blev den egyptiske ekspeditionsstyrke forstærket ved ankomsten af 7. og 8. beredne brigade og 60. division, som var blevet overført fra Thessaloniki. 75. division blev opstillet i Egypt ud fra bataljoner fra Indien og britiske territorier. Ankomsten af de to beredne brigader gjorde det muligt at udvide og reorganisere Ørkenkolonnen til tre divisioner (med etableringen af en Youmanry division). Men i juli manglede der stadig forstærkninger på 5.150 infanterister og 400 ryttere for at bringe styrkerne, der havde taget del i de to første slag om Gaza tilbage til fuld styrke. De sidste forstærkninger, der ankom inden slaget var 10. division, som var på march nordpå fra Rafah den 29. oktober.

Efter at general Edmund Allenby havde overtaget ledelsen af den egyptiske ekspeditionsstyrke ved midnat den 28. juni, reorganiserede han styrken, så den afspejlede samtidens tankegang og så den lignede organisering af Allenbys armé i Frankrig. Han nedlagde Østlige styrke og oprettede i stedet to infanteri og et beredent korps under sin kommando: 20. korps, 21. korps og det beredne ørkenkorps (tidligere Ørkenkolonnen).

Den 30. oktober var der 47.500 rifler i 20. korps - 53., 60. og 74. division med 10. division og 1/2. County of London Yeomanry tilknyttet og omkring 15.000 beredne tropper i to divisioner i det beredne Ørkenkorps, som forberedte sig på angrebet på Beersheba. Det meste af Allenbys infanteri var britiske reserveenheder, som var blevet mobiliseret efter krigsudbruddet. Flere af divisionerne havde kæmpet Gallipoli - 52. division ved Cape Helles, 53. og 54. division ved Suvla Bay. 60. division havde været på Vestfronten og ved Thessaloniki. 74. division var nyligt blevet opstillet ud fra 18 under–tallige yeomanry regimenter, som havde kæmpet afsiddet ved Gallipoli. 10. division havde også kæmpet ved Gallipoli ved Suvla Bay og Thessaloniki. De lette beredne og beredne riffelbrigader i Anzac divisionen og de beredne australske divisioner havde også kæmpet adsiddet ved Gallipoli.

Angrebsplan

Chetwodes 20. korps (med kamelkorpset tilknyttet) og Chauvels beredne Ørkenkorps (uden den beredne Yeomanry division ved Shellal), skulle udføre hovedangrebet på Beersheba, mens Bulfins 21. holdt befæstningerne i Gaza sektoren og frontlinjen til Middelhavet. Succes ved Beersheba afhang af et angreb med "beslutsomhed og ildhu", for hvis det mislykkedes, ville det tørre ugæstfrie område i den nordlige udkant af Negev tvinge de angribende divisioner til at trække sig tilbage.

Allenbys arméplan og korpsplaner fastlagde deres mål. 20. korps skulle rykke frem fra syd og sydvest mod Beersheba mens 60. division og 74. division angreb forsvarsstillingerne mellem Khalassa-til-Beersheba vejen og Wadi Saba. Med start lige efter daggry skulle de to infanteridivisioner angribe de ydre stillinger på det højtliggende område vest og sydvest for Beersheba i to trin efter et forudgående bombardement. Venstrefløjen af 60. division skulle erobre Hill 1070 (del af de ydre stillinger), mens hovedangrebet ville blive sat ind når lederne af 60. og 74. division var "tilfredse med at pigtråden var tilstrækkelig brudt". Deres mål var skyttegravene, som forsvarede Beersheba og de osmanniske artilleribatterier som støttede dem. Efterfølgende ville de holde det højtliggende område på vestsiden af byen.

Deres venstre flanke ville blive beskyttet af "Smith's Group", som bestod af 158. brigade (55. division) undtagen to bataljoner og kamelbrigaden. Denne gruppe, som var underlagt 74. division, holdt den sektion af Beersheba forsvarslinjen, som strakte sig nordpå fra Wadi es Saba mod Beersheba-til-Tel el Fara vejen. 53. division (med en brigade fra 10. division tilknyttet) blev indsat på en 11 km lang linje, som strakte sig vestpå til omkring 1½ km fra Karm jernbanestationen. De ville holde øje med modangreb fra Hareira mod nord og erobre Beersheba garnisonen, hvis den forsøgte at trække sig tilbage ad vejen til Gaza. Resten af 10. division i 20. korps reserve var placeret øst for Wadi Ghuzzee ved Shellal, hvor den berede Yeomanry division (under Allenby) skulle udsætte en række forposter, som forbandt 20. og 21. korps (som holdt Gaza enden af linjen nær el Mendur).

Det første trin af den beredne Anzac divisions angreb med den beredne australske division i reserve, bestod i at tage den osmanniske garnisons nordlige retrætevej ved at afskære vejen mod Jerusalem. Dernæst skulle de beredne divisioner angribe og erobre Beersheba (og dens vandbrønde) så hurtigt som muligt, for at forhindre den osmanniske garnison. På deres venstre fløj skulle 7. beredne brigades to regimenter skabe forbindelse mellem 20. korps og det beredne Ørkenkorps og angribe stillingerne syd for byen.

Indledende skridt

Fra den 24. oktober rykkede den beredne australske division til Rashid Bek. Den beredne newzealandske riffelbrigade rykkede til Esani, efter den 2. lette beredne brigades flytning til Bir 'Asluj 25 km borte for at udvikle vandforsyningen, som stadig var utilstrækkelig den 27. oktober (hvor to regimenter af brigaden ved Asluj blev sendt tilbage for at vande ved Khalasa — og kom tilbage ved daggry den 29. oktober — så der kunne være tilstrækkeligt meget vand til den beredne Anzac division ved Asluj). Allenby inspicerede de tre projekter der skulle forøge vandforsyningen ved Khalasa, 16 km fra Esani, ved Asluj og projektet ved Shellal. Han inspicerde forberedelserne til bygning af en fremskudt jernbane (der skulle begynde samtidig med angrebet), og de enheder i bagområderne som arbejdede i de forladte lejre med få dem til at se ud som om de stadig var i brug. Han inspicerede også enheder fra ekspeditionsstyrken mens de var på vej til deres samlingsområder, og mens de ventede i de fremskudte områder. Allenby bibragte alle en følelse af den betydning han tillagde deres arbejde. De osmanniske styrker var imidlertid informeret om opbygningen: "Der er beviser på, at de [Yildirim armégruppen] var ret præcist informeret om de britiske dispositioner". Dette blev bekræftet den 28. oktober, da Yildirim armegruppen vidste, at lejrene ved Khan Yunis og Rafah var tomme. Osmannernes vurderinger placerede tre divisioner øst for Wadi Ghuzzee med en fjerde - den 10. division - på vej mod wadien, og estimerede at der var yderligere kavaleri ved Asluj og Khalasa.

Rekognosceringen fortsatte om søndagen den 28. oktober da 5. beredne brigade red til Ras Hablein, syd for Ras Ghannam området og rapporterede, at osmanniske tropper bemandede en skanse og en skyttegravslinje øst for Abu Shar og telte ved Ras Hablein. 6. lette beredne regiment fra 2. lette beredne brigade rekognoscerede området ved Wadi Shegeib el Soghair og rapporterede, at Ras Ghannam skyttegravene var bemandet med osmanniske soldater. Kl. 13.15 den 29. oktober blev vandforsyningen ved Asluj rapporteret i stand til at levere en "drik pr. dag pr. hest i hele divisionen". En time senere beordrede det beredne Ørkenkorps den beredne Anzac division (udne to brigader) til at rykke fra Esani til Asluj "i aften", og i skumringen begyndte den australske beredne division deres natlige march (bag den beredne Anzac division) til Esani.

Mens den beredne australske division og den beredne Anzac division forberedte sig på at rykke østpå den 29. oktober sluttede britiske og franske flådeskibe i Middelhavet sig til bombardementet af Gaza, som var begyndt to dage tidligere. Underlagt 20. korps rykkede den beredne Yeomanry division, som var udlånt fra det beredne ørkenkorps, fra middelhavskysten til Wadi Ghuzzee mellem Shellal og Tel el Fara. Infanteribrigaderne i 74. division rykkede til højre for 53. division og holdt linjen foran el Buqqar mens de forreste enheder af 60. division nærmede sig Maalaga og 10. division nærmede sig Rafah. Kl. 21.15 den 29. oktober var den beredne Anzac division samlet ved Asluj, mens den beredne australske division begyndte at ankomme ved Khalasa fra Esani.

Opmarch den 30. og 31. oktober

De omfattende og indviklede forberedelser, som var nødvendige for at støtte infanteriangrebet vestfra og det beredne angreb østfra blev færdige den 30. oktober da disse angrebsstyrke gik i stilling under en dagsmarch fra deres indsats. Tre divisioner af 20.korps var samlet i deres udgangsstillnger: 53. division ved Goz el Geleib, 60. division ved Esani og 74. division ved Khasif. Som forberedelse til deres endelige opmarch blev Civil Service Rifles og Queen's Westminster Rifles fra 179. brigade i 60. division forsynet med te og rom til den følgende dag. I deres rygsækrationer var der 5 løg, en dåse hakket oksekød, en skive kogt flæsk, kiks og dadler.

Chetwode åbnede sit fremskudte hovedkvarter for 20. korps kl. 17 ved el Buqqar, og en halv time senere begyndte infanteriets opmarch. 74. division rykkede ad Tel el Fara-til-Beersheba med 229. division i spidsen mens ens brigade fulgte nord for og en anden syd for vejen. 60. division rykkede frem fra Abu Ghalyun, Bir el Esani og Rashid Bek i tre brigadegrupper, 181. brigade (til venstre) rykkede frem nord og syd for Wadi es Saba, mens 179. brigade (til højre) rykkede mod Khalasa-til-Beersheba vejen. Deres fortrop, 2/13. bataljon af London Regiment, blev angreb da de krydsede Wadi Halgon. Bag 179. brigade rykkede reserven i form af 180. brigade direkte frem fra Esani. 20. korps' kavaleriregiment, Westminster Dragoons, samledes mod sydøst, hvor de dækkede korpsets højre flanke med ordre om at skabe forbindelse med det beredne ørkenkorps syd for Beersheba. Bagude gravede 53. division sig ned langs Wadi Hanafish. 20. korps' artilleri, de sidste som satte sig i bevægelse, nærmede sig fra el Buqqar til Wadi Abushar og ankom kl. 3.15 den 31. oktober. Rekognoscering havde vist, at Tel el Fara-til-Beersheba sporet (via Khasif og el Buqqar) kunne anvendes af den mekaniske transport, som var nødvendig for at bringe det tunge kanonbatteri og ammunition i stilling inden angrebet. Dette arbejde blev udført af 135 lastbiler i tre kompagnier, som kørte over Sinai fra Kairo. Desuden blev ammunition trukket frem med 134 Holt traktorer.

Fremrykningen af infanteridivisionerne blev afsluttet i lyset fra en fuld måne. 60. division fik forbindelse til 74. division efter at de nåede deres startlinje kl. 3.25 mens de blev udsat for riffel- og granatild. Da Civil Service Rifles bataljonen nærmede sig til mellem 1.800 - 2.250 meter fra de osmanniske skyttegrave blev de beskudt af snigskytter.

Inden de kunne indsættes måtte de to beredne divisioner fra Ørkenkorpset ride mellem 40 og 55 km for at bringe sig indenfor rækkevidde til at kunne angribe Beersheba ved daggry den 31. oktober. Chauvel ankom til det beredne korps hovedkvarter ved Asluj om eftermiddagen den 30. oktober, da forberedelserne var afsluttet for fortsættelsen af fremrykningen af de beredne australske og Anzac divisioner. Den beredne Anzac division lå ved Asluj, mens den beredne australske division lå ved Khalasa (tre timers march bagved) og 7. beredne brigade var ved Bir el Esani. No. 11 lette pansrede motorbatteri (LAMB) blev sendt afsted inden den beredne Anzac division til en stilling på de nordlige skråninger af Gebel el Shereif for at bevogte deres venstre flanke mens de rykkede frem. Divisionshovedkvarteret ved Asluj lukkede kl. 17.30, og de sidste af Anzac divisionens tropper forlod jernbanestationen en halv time senere.

Fra Asluj red den beredne Anzac division omkring 25 km langs bredderne af Wadi Imshash og ankom omkring midnat ved krydset øst for Thaffha. Her holdt divisionen pause i to timer inden den fortsatte sig i to kolonner. 2. lette beredne brigade red mod nordøst, ad sporet til Bir Arara hvor det forreste regiment, 7. lette beredne regiment ankom kl. 2. De ventede til kl. 4 på resten af brigaden inden de fortsatte fremrykningen mod Bir el Hamman. 2. lette beredne brigade stødte på en osmannisk forpost, som holdt Hill 1390 besat, 1½ km sydvest for Hamam, herfra beskød den en skærm fra den beredne newzealandske riffelbrigade. Det 7. lette regiment rykkede frem for at besætte linjen mellem Hill 1200 og Hill 1150 2½ km nord for Hamam kl. 7 mens brigaden blev ved Bir el Hamam indtil kl. 9.30. Den beredne Anzac division (undtagen 2. lette beredne brigade) — anført af Wellington Mounted Rifles Regiment (beredne newzealandske riffelbrigade) i den anden kolonne - red nordpå fra krydset øst for Thaffha forbi Goz Esh Shegeib. Her blev en lille styrke af osmanniske soldater "fejet til side" inden fremrykningen fortsatte til Iswaiwin. Da den newzealandske beredne riffelbrigade nærmede sig Iswaiwin kl. 6.45 kunne man se 2. lette beredne brigade ankomme til Bir el Hamman. Fjendtlige styrker blev set i skyttegrave nær Hill 1070 (også kaldet Hill 1069, infanteriets forstå mål på vestsiden af Beersheba), og omkring to fjendtlige eskadroner blev set undervejs nordpå fra Beersheba mod Kh el Omry. Støv og røg sås også fra Chetwodes 20. korps artilleribombardement vest og sydvest for Beersheba. Efter at have passere Iswaiwin samledes den beredne Anzac division nær Khashim Zanna, på en linje fra Bir el Hamman til Bir Salim Abu Irgeig.

Bagefter i reserve marcherde den beredne australske division ud af Khalasa kl. 17 og ankom ved Asluj kl. 20.30 den 30. oktober. Efter kun at have vandet deres transport dyr, begyndte deres opmarch fra Asluj kl. 24 (og fulgte efter den beredne Anzac division på deres 50–55 km ridt, og ankom kl. 4.50 den 31. oktober ved Thaffha krydset. Divisionen fortsatte indtil den fik forbindelse med det beredne korps' hovedkvarter kl. 10.15 og etablerede sit divisionshovedkvarter ved Khashim Zanna (på Hill 1180) kl. 12.30. Khashm Zanna, 8 km fra Beersheba og 5 km syd for den osmanniske hovedstilling på den østlige side af Beersheba ved Tel el Saba, gav et klart udsyn til Beersheba sletten og slagmarken. Deres hovedkvarter sluttede sig til hovedkvarteret for den beredne Anzac division og det beredne Ørkenkorps, som var ankommet ved daggry den 31. oktober.

Den 7. beredne brigade rykkede direkte fra Bir el Esani til omegnen af Goz en Naam, hvor de afskar vejen mellem Khalasa og Beersheba og holdt en linje mellem 20. korps på deres venstre og den australske beredne division på deres højre side. Kl. 7.45 rapporterede brigaden til ekspeditionsstyrken pr. brevdue, at de holdt en stilling fra Goz el Namm til punkt 1210, og at Ras Harlein og Ras Ghannan blev holdt af et ukendt antal forsvarere.

Slaget

Bombardement
Ekspeditionsstyrkens koordinerede bombardement begyndte et "flerdimensionelt trinvist angreb" kl. 5.55 herunder en vellykket klipning af pigtråden på to divisioners fronter. Artilleriet skulle efterfølgende skifte til at beskyde de osmanniske stillinger, skyttegrave og bagområder. Under disse bombardementer skulle de nyligt opstillede tunge artillerigrupper beskyde de osmanniske batterier. Under dette bombardement landede osmanniske granater på noget af det forsamlede infanteri. 231. brigade fra 74. division og 179. brigade fra 60. division led kraftigt:

Ekspeditionens bombardement blev suspenderet for at lade støvet lægge sig så artilleriobservatørerne kunne tjekke deres mål. Pigtråden lod til stadig at være intakt, Bombardementet blev genoptaget kl. 7.45.

Indledende angreb

Kl. 8.20 blev de osmanniske skyttegrave udsat for et intenst 10 minutters angreb, 30 meter foran infanteriets front, for at dække de enheder, som skulle klippe pigtråden over. De klippede huller i pigtråden så bataljonerne i 181. brigade af 60. division kunne indlede deres angreb på Hill 1070. Derpå rykkede 2/22. bataljon af London Regiment frem for at angribe skansen på Hill 1070, mens 2/24. bataljon af London Regiment angreb nogle stillinger lige nordfor. 181. brigade erobrede hurtigt begge mål og tog 90 fanger mens den havde tab på omkring 100.

Under dette angreb rykkede de forreste brigader af 74. division frem for at tilpasse sig 181. brigades fremrykning. Som følge af at 231. led under præcis shrapnel beskydning drejede den en smule mod højre og tvang derved 230. brigade på venstre side til at udfylde hullet med to støttende kompagnier fra 10. Buffs. Da 74. divisions fremrykning nærmede sig de osmanniske skyttegrave blev de forsinket af kraftig maskingeværild. Kl. 10.40 var 231. brigade mindre end 450 meter fra frontlinjen. 230. brigade var omkring 350 meter bagefter. Disse fremrykninger og erobringen af Hill 1070 gjorde det muligt for ekspeditionsstyrkens tunge artilleri at rykke frem for at beskyde pigtråden, som beskyttede den osmanniske hovedlinje og osmanniske observationsposter.

20. korps angreb

Da ekspeditionsstyrkens kanoner var flyttet frem til erobrede osmanniske stillinger begyndte beskydningen kl. 10.30, og fortsatte med pauser til at lade støvet lægge sig indtil middag, hvor der stadig var nogen bekymring om hvorvidt pigtråden foran 74. divisionen var blevet skåret op. "I praksis måtte meget af pigtråden klippes over af de fremrykkende tropper, da de kom til forhindringen."

Lederne af 60. og 74. division besluttede at indlede hovedangrebet kl. 12.15 dækket af støv og røg fra et andet bombardement. Fire brigader - 179. og 181. brigade fra 60. division, 231. og 230. brigade fra 74. division - indledte brigadet med to bataljoner i forreste linje (bortset fra 181. brigade, som indsatte tre). Bataljonerne i forreste linje var fortrinsvis organiseret med to af deres fire kompagnier i forreste linje, hver på en front med to delinger, kompagnierne i to bølger med hver to linjer, som rykkede frem med 50 til 100 meters mellemrum med en tredje bølge bagefter (om nødvendigt) 275 meter bagude. 2/22. bataljon, London Regiment blev tilbage for at bevogte Hill 1070.

2/15. bataljon af London Regiment i højre side af 179. brigade led alvorlige tab til maskingeværild, men da maskingeværstillingerne var blevet taget sluttede al modstand. 24. og 25. bataljon af Royal Welch Fusiliers i 231. brigade (74. division) "blev mødt af stødt modstand" et sted, hvor de osmanniske soldater kæmpede til sidste mand. Intense nærkampe fortsatte i skyttegravene indtil kl. 13.30 hvor den osmanniske skyttegravslinje på den vestlige side af Beersheba (som strakte sig fra Khalasa-til-Beersheba vejen i syd til Wadi es Saba i nord) var blevet erobret. Under disse kampe tog de to Royal Welch Fusiliers bataljoner tre fjerdedele af fangerne og led to tredjedele af tabene i 20. korps. 20. korps tog 419 fanger, 6 kanoner, "talrige maskingeværer" og materiel. Tabene bestod af 136 døde, 1.010 sårede og fem savnede. De fleste tab skyldtes shrapnel fra osmannisk artilleri og maskingeværer under det indledende bombardement.

Det endelige mål for 20. korps, som beskrevet i 20. korps instruktioner, var at nedkæmpe de fjendtlige enheder ved Beersheba i samarbejde med det beredne Ørkenkorps. Instruktionerne fortsatte: "Målet for angrebet fra 20. korps på dag Z er erobringen af linjen af stillinger mellem Khelasa–Beersheba vejen og Wadi esh Sabe, erobringen af fjendtlige kanoner mellem Beersheba og skyttegravene vest for byen og i samarbejde med kavaleriet at drive fjenden væk fra resten af hans stillinger ved Beersheba". Det hævdes imidlertid, at "Vest for Beersheba havde 20. korps nået alle sine mål, og kunne uden tvivl have erobret selve Beersheba inden de beredne tropper." Målet for infanteridivisionerne var ikke at erobre Beersheba, men at holde hovedgarnisonen beskæftiget mens det beredne ørkenkorps erobrede byen. Den officielle britiske historiker skrev skrev: "Erobringen af selve Beersheba var en opgave for den beredne ørkenkolonne, som havde brug for vandet i byen til deres heste". 20. korps instruktioner lød: "Forposter skal placeres omkring ved den 'blå linje' (Tracing "A") for at dække konsolderingen af stillingen og reorganiseringen af de angribende styrker". Ingen enheder skulle rykke forbi den 'blå linje' uden ordrer eller for at tage kanoner.

Efter erobringen af hovedskyttegravene skulle nogle kanoner fra 60. og 74. division beskyde stillinger nord og syd for hovedangrebet, Andre blev flyttet frem til de erobrede stillinger for derfra at forfølge de osmanniske styrker med beskydning, angribe ihærdige forsvarer og tage sig af modangreb. En yderligere fremrykning af 2/13. bataljon, London Regiment, 60. division gennem de fremskudte infanteribataljoner angreb og erobrede to feltkanoner hinsides den endelige mållinje med Lewis maskingeværer efter at have tvunget den osmanniske afdeling til at trække sig tilbage. Det beredne ørkenkorps hovedkvarter rapporterede at have set osmanniske tropper på vej tilbage til Beersheba ved middagstid, men det var først sidst på eftermiddagen at to infanteribrigader fra 54. division og den kamelbrigaden, som holdt øje med disse stillinger nord for Wadi es Saba, kom i tvivl om hvorvidt skyttegravene stadig blev forsvaret. 230. brigade fra 74. division fik ordre til at gennemføre et angreb kl. 18 og en time senere besatte 230. brigade fra reserven de nordlige skyttegrave "uden stort besvær". De var blevet opgivet af alle bortset fra nogle få snigskytter, da Beersheba allerede var blevet erobret ved de lette berednes angreb, som begyndte kl. 16.30. 60. og 74. division gik i bivuak på slagmarken bag en række forposter. 53. division blev tilbage og dækkede den vestlige flanke, mens den 10. division gik i bivuak ved Goz el Basal.

Osmanniske forstærkninger og tilbagetrækninger
Med tabet af to bataljoner af 67. regiment, som forsvarede den vestlige side af Beersheba, sendte Ismet Bey (kommandanten for garnisonen i Beersheba) sin sidste reserve (trejde bataljon af 2. regiment) afsted for at forstærke den sydvestlige sektor. På samme tidspunkt trak han to kompagnier af 81. regiment (som forsvarede området nord for Wadi es Saba) tilbage til Beersheba.

Det beredne ørkenkorps angreb

De beredne Anzac og austrealske divisioner red mellem 40–55 km fra henholdsvis Asluj og Khalasa og cirklede syd om Beersheba i løbet af natten mellem den 30. og 31. oktober for at komme i stilling til at angribe fra øst. Den beredne australske division (i det beredne ørkenkorps reserve) blev indsat sydøst for Beersheba (nær Khashim Zanna) som støtte til den beredne Anzac divisions angreb. 8. lette beredne regiment fra 3. lette beredne brigade i beredne australske division blev indsat som afskærmning, der forbandt den 7. beredne brigade til venstre med den beredne newzealandske riffelbrigade til højre, foran den beredne australske division.

Den beredne Anzac divisions første mål var at afskære vejen mellem Beersheba og Hebron og videre til Jerusalem, omkring 10 km nordøst for byen ved
Tel el Sakaty (også kaldet Sqati), for at forhindre forstærkninger og tilbagetog i den retning. Det andet mål, skansen på højden Tel es Saba (som dominerede den østlige side af Beersheba nord og syd) skulle erobres inden et angreb over åbent terræn kunne indledes. Ved daggry var den beredne Anzac division placeret med den newzealandske beredne riffelbrigade ved Bir Salim abu Irqaiyiq og 1. lette beredne brigade til støtte bag newzealænderne, med 2. lette beredne brigade koncentreret nær Bir Hammam.

Mens infanterislaget blev udkæmpet på den vestlige side af Beersheba, beordrede Edward Chaytor (lederen af den beredne Anzac division) 3. lette beredne brigade til at angribe Tel el Sakaty kl. 8.00 for at overtage kontrollen med Jerusalem vejen. På samme tidspunkt beordrede han den newzealandske beredne riffelbrigade (med 1. lette beredne brigade som støtte) til at angribe den osmanniske garnison, som holdt stillinger på Tel el Saba. Disse hårdt udkæmpede angreb fortsatte til ud på eftermiddagen, hvor to regimenter af 3. lette beredne brigade (Beredne australske division) fik ordre til at forstærke den beredne Anzac divisions angreb på Tel el Saba.

Tel el Sakaty

Kort efter begyndte den beredne Anzac divisions 2. lette beredne og den beredne newzealandske riffelbrigades fremrykning kl. 9. De blev mål for kraftig artilleribeskydning fra bakkerne nord for Beersheba-til-Jerusalem vejen. De to brigader blev tvunget til at sagtne farten på deres fremrykning over sletten, som var gennemskåret af en række smalle dybe wadier, som gjorde det umuligt at ride hurtigt. På dette tidspunkt kunne man se granater fra 20. korps' bombardement eksplodere i bakkerne vest for Beersheba.

Kl. 10.05 blev de forreste tropper fra 7. lette beredne regiment i 2. lette beredne brigade, som ikke må forveksles med 7. beredne brigade nær
Ras Ghannam syd for Beersheba), set nærme sig Tel el Sakaty. Kl. 11.17 rapporterede de, at deres fremrykning var utrolig vanskelig på grund af fjendtlige enheder, som forsvarede det højereliggende terræn syd for Sakaty. En osmannisk konvoj med 10 vogne blev set forlade Beersheba på vejen mod Jerusalem, og regimentet fik ordre til at afskære vejen inden konvojen undslap. Gennem kraftig granat og shrapnel bombardement og direkte maskingeværild galopperede de til en stilling lige syd for vejen. Mens et artilleribatteri fik i stilling for at støtte det lette beredne regiments angreb på Tel el Sakaty, fik 5. lette beredne regiment (2. lette beredne brigade) kl. 11.40 ordre til at angribe osmannernes venstre flanke. Da de krydsede Wadi Khalil og vejen til Jerusalem blev 5. lette beredne regiment også kraftigt bombarderet fra artilleri og beskudt af maskingeværer fra det højereliggende område mod nord og nordvest, som havde udsigt over området. Fem minutter senere afskar 7. lette beredne regiment vejen og erobrede konvojen (47 fanger, 8 heste og 8 vogne læsset med foder). Men regimentet måtte søge dækning lige efter vejen i en lille wadi i det utæmmede område nord for Wadi Khalil, da det blev beskudt af et kanonbatteri og maskingeværer på Tel el Sakaty (over vejen). Da 5. lette beredne regiment var ankommet rykkede de to regimenter kl. 13.30 (med artilleristøtte) frem for at angribe det højtliggende område nordøst for Sakaty. Klokken 14.45 rapporterede 2. lette beredne brigade, at tre osmanniske kanoner lod til at være blevet sat ud af spillet af ekspeditionsstyrkens artilleri beskydning. Mens de fortsatte med at holde vejen til Jerusalem fandt 5. og 7. lette beredne regiment dækning i Wadi Aiyan (selv om de blev beskudt fra det højereliggende område nord for Sakaty af fem osmanniske maskingeværer) hvor de blev indtil om aftenen. Den 1.100 mand stærke osmanniske 3. kavaleridivision forsvarede dette bakkede område nord for Beersheba.

5. og 7. lette beredne regiment (2. lette beredne brigade) fortsatte med at holde en forpostlinje i løbet af natten, som dækkede Beersheba-til-Jerusalem vejen og de nordøstlige adgangsveje hinsides Tel el Sakaty. Resten af 7. lette beredne regiment trak sig 1½ km tilbage mod syd kl. 18, for at gå i bivuak for natten med 5. lette beredne regiment til højre. En eskadronen ad gangen blev sendt til Bir el Hamam for at blive vandet, og en god vandforsyning blev også fundet i Wadi Hora by af 2. lette beredne brigade. 7. lette beredne regiment med to sårede (heraf en i kamp) tog i alt 49 fanger (hvor af 39 blev taget i Wadi Aiyan).

Tel el Saba

Omkring kl. 8.55 blev ca. 200 osmanniske kavalerister set i færd med at transportere kanoner nordpå fra Beersheba ad vejen til Jerusalem. Kort efter rapporterede et fly at det havde set en stor lejr ved Tel el Saba. Dette var den osmanniske hovedstillng på den østlige side af Beersheba, og lå på det fremtrædende 8 ha store Tel el Saba og dominerede den østlige side af byen. Ved sine stejle sider, der var oversået med klippeblokke var denne flade bakke stærkt garnisoneret med en bataljon (beskrevet som 300 rigler og et maskingeværkompagni med 8 maskingeværer) placeret til almindeligt forsvar. Uden træer eller buske til dækning blev området "dækket med ilden fra talrige maskingeværer og feltkanoner, som var skjult i byen ... og på den stærkt befæstede bakke Tel el Saba." Beskydning i siden fra to retninger ville have udryddet angriberne.

Klokken 9.10 rykkede den beredne Anzac divisions beredne newzealandske riffelbrigade frem mod Tel el Saba med henblik på at omringe den fra nord, søttet af Royal Horse Artillery (RHA) (som gik i aktion på en afstand af 2.700 meter). På den afstand var artilleriet imidlertid ude af stand til at slå huller i det osmanniske forsvar. Brigaden rykkede frem med Canterbury Mounted Rifle Regiment til højre og Auckland Mounted Rifle Regiment til venstre, hver støttet af fire maskingeværer. Da de blev beskudt med maskingeværer og artilleri dannede Auckland Mounted Rifles Regiment en fortrop og red ind til en afstand af 1,6 km fra Tel el Saba over åbent terræn til Wadi Saba. Her fandt de fin dækning for heste og maskingeværer, og en god stilling hvorfra maskingeværskytter kunne give effektiv dækningsild. Frontalangrebet ville blive gennemført til fods, da et beredent angreb ville være umuligt at gennemføre uanset hvilken retning man valgte at angribe fra. Auckland regimentet indledte deres angreb nedenfor den nordlige bred af wadien og trængte frem over en smal front og under god dækning fra wadien. På grund af kraftig osmannisk maskingeværild, fra et sted 700 meter fra den osmanniske stilling tabte angrebet fart. En trop ad gangen rykkede frem under dækningsild fra de newzealandske maskingeværer.

Klokken 10 beordrede Chaytor 1. lette beredne brigade til at forstærke angrebet på Tel el Saba sydfra og samarbejde i angrebet. Brigaden sendte 3. lette beredne regiment (1. lette beredne brigade), med en subsektion af en maskingeværeskadron, afsted for at dække newzealændernes venstre flanke. Kl. 10.15 foretog de en hurtig fremrykning over sletten mens de blev udsat for artilleri og maskingeværbeskydning. Kort efter tog to eskadroner en udsat stilling på bredden af wadien, hvor de dækkede angribernes venstre flanke. Tunge maskingeværer, Hotchkiss maskingeværer og rifler beskød den osmanniske stilling og gav dækningsild for Auckland Mounted Rifles Regiments angreb.

Auckland og Canterbury Mounted Rifles Regimenterne kom i kamp med osmanniske soldater nær en bugtning i Wadi Saba sydøst for Tel el Saba klokken 11. Et afsiddet angreb blev sat ind af 3. lette beredne regiment (med en trop fra Auckland Mounted Rifle Regiment) langs den sydlige bred af Wadi Saba. Denne styrke dækkede hovedangrebet fra resten af Auckland Mounted Rifles Regiment, som rykkede frem ved den nordlige bred med dækningsild fra maskingeværer. På samme tid gik Inverness batteriet, som var tilknyttet 1. lette beredne brigade, i aktion mod Tel el Saba. Det dækkede adgangsvejen for 3. lette beredne regiment og Somerset batteriet, som var rykket frem til under 1,2 km fra Tel el Saba. På nuværende tidspunkt blev det angribende artilleri udsat for kraftig beskydning fra såvel osmanniske forsvarsstillinger som fra osmanniske maskingeværstillinger, som var vanskelige at lokalisere. Deres placering blev meddelt artilleriet ved hjælp af signalflag og de blev ramt af præcis beskydning. Fjendtlige fly begyndte at flyve rundt om slagmarken og kaste bomber mod grupper af førte heste med store tab til følge.

Klokken 13 fik 2. lette beredne regiment (1. lette beredne brigade) ordre til at forstærke venstre side af 3. lette beredne regiment. Omkring en halv time senere blev den beredne australske divisions 9. og 10. lette beredne regimenter (3. lette beredne brigade) og to artilleribatterier også beordret til at forstærke den beredne Anzac divisions angreb på Tel el Saba. Hestene fra den beredne newzealandske riffelbrigade blev alle vandet kl. 13.10 i Wadi Saba.

Ordrer om et generalangreb mod Tel el Saba blev givet kl. 13.55 mens 3. lette beredne brigade og B-batteriet af Honourable Artillery Company rykkede frem for at forstærke angrebet kl. 14. Klokken 14.05 blev en eskadron af 2. lette beredne regiment (1. lette beredne regiment) indsat for at give effektiv dækningsild på højre flanke med maskingeværer og rifler mens resten af 2. lette beredne regiment angreb og indtog to blokhuse. Fra disse nylige erobringer beskød de flanken af Tel el Saba forsvaret, hvilket fik forsvarernes ild til at mindskes. Canterbury Mounted Rifles Regiment var på nuværende tidspunkt over Wadi Khalil og skød mod området bag Tel el Saba stillingen, men de blev forsinket af de osmanniske forsvarere på skråningerne over Beersheba-til-Jerusalem vejen. De australske og newzealandske tropper på den anden side af Wadi Saba dækkede 3. lette beredne regiments angreb på Tel el Saba, mens Auckland Mounted Rifles Regiment nærmede sig fra nordøst.

Auckland Mounted Rifles Regiment begyndte deres frontalangreb kl. 14.05 og rykkede jævnt frem i korte hurtigløb under dække af alle til rådighed stående kanoner og maskingeværer for at nå skyttegravene på en bakke på den østlige flanke 350 meter øst for Tel el Saba kl. 14.40. Her tog de 60 fanger og tre maskingeværer. To af de erobrede maskingeværer blev vendt mod den osmanniske hovedskanse, hvilket svækkede deres stilling væsentligt.
De angribende tropper fra Auckland Mounted Rifles Regiment reorganiserede sig inden de indledte deres endelige angreb. De rykkede jævnt frem og stormede herefter Tel el Saba, som faldt kl. 15 "da et maskingevær og flere fanger blev taget". Dette erobrede maskingevær blev vendt mod flygtende osmanniske soldater, som løb mod Beersheba. De dræbte omkring 25 osmanner på Tel el Saba og adskillige andre i det omgivende område, mens 132 fanger, fire maskingeværer, rifler, ammunition og heste blev fanget. Auckland Mounted Rifles Regiment havde 7 døde og 200 sårede. En eskadron fra 2. lette beredne regiment og en eskadron fra 3. lette beredne regiment (1. lette beredne brigade) fulgte de flygtende osmanniske soldater for at gå i stilling nær sammenløbet af de to wadier vest for Tel el Saba. Herfra beskød de de osmanniske enheder, som trak sig tilbage mod nordvest over det højereliggende område. På samme tid rykkede en eskadron af 2. lette beredne regiment (1. lette beredne brigade) frem mod et modangreb fra Beersheba, "og drev det tilbage". Den beredne newzealandske riffelbrigade fik kl. 17.50 ordre til at gøre Tel el Saba "klar til forsvar" mod nye mulige modangreb.

Chaytor begyndte at flytte sit hovedkvarter til Tel el Saba, da han så, at det var blevet erobret kl. 15. Osmannisk artilleri begyndte at beskyde Tel el Saba et kvarter efter at det var blevet erobret, og adskillige fjendtlige fly bombarderede det. Angrebene fortsatte i løbet af eftermiddagen og da resten af den beredne Anzac divisions hovedkvarter flyttede til Tel el Saba kl. 18 blev det beskudt med maskingeværer fra fjendtlige fly. Fjendtlige fly kastede fem bomber kl. 17 mod 3. beredne brigade hvilket dræbte 4 og sårede 28 australiere. 46 heste blev dræbt og 16 sårede. En bombe blev kastet mod 4. lette berednes feltambulance på samme tidspunkt:
"omkring seks heste lå med indvoldene spredt og blodet løb overalt".

Osmannisk reaktion
Under det endelige angreb og erobring af Tel el Saba rapporterede 1. lette beredne brigade kl. 14.20 at en eskadron osmannisk kavaleri var i færd med at forlade Beersheba i nordlig retning. Omkring kl. 14.30 blev Anzac divisionens hovedkvarter mål for beskydning med højeksplosive granater fra osmanniske feltkanoner. Men efter erobringen af Tel el Saba "kunne Beersheba ikke holdes, og uden angribernes viden, blev der beordret en tilbagetrækning". Den tyske chef for 8. armé Kress von Kressenstein forklarede:
De svækkede tyrkiske bataljoner, som var betroet dens forsvar holdt hårdnakket ud med stort mod og opfyldte herved deres pligt. De holdt to britiske kavaleridivisioner stangen i seks timer og forhindrede dem i at udvide deres manøvrer i flanken ved Beersheba-Hebron vejen.

Ismet Bey, som havde kommandoen over garnisonen i Beersheba, gav ordre til en general tilbagetrækning nordpå fra Beersheba kl. 16. Han trak sig tilbage til hovedkvarteret for 143. regiment (20. korps), som lå omkring 10 km nord for Beersheba i de judæiskebjerge. Samtidig fik 27. divisions ingeniører prdre til at ødelægge vandforsyningen i Beersheba. 48. regiment, som havde været indsat i forsvaret af den sydlige sektor af forsvarsstillingen omkring Beersheba fra Khalasa vejen til Ras Ghannam med en bataljon og et maskingeværkompagni der forsvarede Tel el Saba, var den første enhed, som trak sig tilbage. De rykkede ud for at etablere en bagtropsstilling ved Wadi Saba inden de lette beredne australiere erobrede byen.

Beersheba

Da Tel el Saba var blevet taget kl. 15, beordrede den beredne Anzac division et angreb mod det endelige mål: byen Beersheba. Chaytor beordrede 1. og 3. lette beredne brigade til at foretage en afsiddet fremrykning til moskeen i Beersheba i byens nordlige udkant langs en linje, der strakte sig fra punkt 1020 3 km nordvest for Tel el Saba til punkt 970 syd for byen. Disse brigader blev indsat med 9. og 10. lette beredne regiment (3. lette beredne brigade) til højre, 1. lette beredne brigade og 4. lette beredne brigade (beredne australske division) til venstre.

Da 1. og 3. lette beredne brigader fortsatte deres afsiddede angreb, blev de beskudt af osmannisk artilleri. Klokken 17.30 havde 1. lette beredne brigade blokeret alle udgange fra Beersheba i moskeområdet, inklusiv hospitalet og kasernen, hvorved de tog 96 fanger, hospitalspersonale, en præst, grupper af sygehjælpere og 89 patienter. Brigaden opstillede en forpostlinje i denne sektor, efter at have mistet 7 døde og 83 sårede, 68 heste dræbt og 23 såret. 10. lette beredne regiment (3. lette beredne brigade) holdt en forpostlinje nord for Beersheba om natten da en gruppe osmanniske soldater nærmede sig linjen omkring kl. 21. De blev omringet på tre sider inden regimentet skød på dem med maskingeværer og dræbte 50.

Lette beredne angreb

Allenby var i Chetwodes 20. korps hovedkvarter ved el Buqqar da han sendte et telegram til Chauvel, hvor han gav ordre til erobring af Beersheba "inden det blev nat". Men inden dette telegram nåede Chauvel var 4. lette beredne brigade i færd med at forberede deres beredne angreb. Luftrekognoscering havde fastslået gennemførligheden af et sådant angreb, da skyttegravene, der strakte sig på tværs af angrebsretningen ikke var blevet forstærket med pigtråd eller hestehuller. Lederen af 12 lette beredne regiment sagde:

Da muligheden for et angreb med beredent infanteri blev nævnt i den beredne australske divisions Preliminary Instruction No. 1 (dateret 26. oktober 1917); lagde den op til at bajonetten var lige så god som sværdet som et våben ved beredent angreb "hvis den kun bruges som et sværd til at støde med". Den foreløbige instruktion anbefalede at bajonetten blev holdt i hånden, da det ville være svært at styre en hest under et angreb hvis bajonetten sad på en riffel. Divisionens våbensmede fik ordre til at skærpe alle bajonetter "straks."

Klokken 11.30 ankom brigadegeneral William Grants 4. lette beredne brigade ved Iswaiwin, hvor mænd og heste holdt rast mens slaget blev udkæmpet af 20. korps og den beredne Anzac division indtil kl. 15.45, hvor de blev beordret til straks at sadle op. Kl. 16 indkaldte Grant ledere og næstkommanderende fra 4. og 12. lette beredne regimenter og udstedte ordrer om deres angreb på Beersheba. 4. lette beredne regiment fra Victoria og 12. lette beredne regiment fra New South Wales var 6½ km fra Beersheba da de blev formeret bag en højderyg omkring 1½ km nord for Hill 1280. Til venstre for den beredne Anzac division, gik 4. lette beredne regiment ind nord for Iswaiwin-til-Beersheba vejen med 12. lette beredne regiment syd for vejen til venstre for dem. De var bevæbnet med "hverken sværd eller lance men ... med bajonetter i hænderne". Regimentets "A", "B" og "C" eskadroner dannede tre linjer (i den orden) med 300-500 meter imellem. En subsektion af den 4. maskingeværeskadron blev tilknyttet hvert regiment, selv om oberstløjtnant Murray Bourchier (chef for 4. lette beredne regiment som kæmpede i skyttegravene og skanserne) sagde at "Hotchkiss maskingeværer var ubrugelige, det hurtige tempo gav ikke tid til at stille dem op".

Mens der blev givet direktiver for bevægelsen af Grant og hans brigademajor, og med Bourchier og Cameron i spidsen for deres regimenter blev den første kilometer tilbagelagt i skridtgang. Efterfølgende sluttede Grant sig til reserveeskadronerne og regimentshovedkvartererne mens regimentscheferne blev tæt på fortroppen; "Kl. 16.30 rykkede de to regimenter af i trav og kom straks til indsats". Da de forreste eskadroner, som fulgte 75 meter efter spejderne kom indenfor rækkevidde af de osmanniske riffelskytter, som bemandede forsvarsstillingern lige foran dem blev et antal heste ramt af vedvarende hurtig beskydning.

I disse osmanniske skyttegrave, som fortrinsvis vendte mod syd, mens nogle få vendte mod øst, så forsvarerne de lette ryttere angribe og åbnede ild med shrapnelgranater mod 4. og 12. regiment så snart de gik til angreb. Da fremrykningen gik over i galop blev 12 lette beredne regiment beskudt fra skyttegravene på Ras Ghannam. Notts batteriet åbnede ild mod maskingeværerne i skyttegravene ved Ras Ghannam. Efter det andet skud sås de oamanniske soldater på tilbagetog. De to regimenter havde redet næsten 3 km da 12. lette regiment (til venstre) blev mål for kraftig maskingeværild i retning fra Hill 1180, "det kom fra en effektiv afstand, som kunne have været ødelæggende, men de opmærksomme officerer i Essex batteriet fandt straks afstanden og satte dem ud af spillet med de første få granater". De angribende regimenter blev igen beskudt da de var omkring 1½ km øst for Beersheba. Her bragte Notts batteriet en garnison til stilhed og drev den ud af en skanse på punkt 980 (anført i rød på brigadens skitsekort i krigsdagbogen), som lå i siden af angrebet. Resten af den 4. maskingeværeskadron og reserveeskadronen i 12. lette beredne regiment rykkede frem mod punkt 980 og byen i wadien til venstre for at beskytte den venstre flanke.

4. lette beredne regiment angriber skyttegrave

Da 4. lette beredne regiment nærmede sig befæstningerne direkte foran dem sprang dens forreste eskadron over de første skyttegrave i galop og over den 3 meter dybe og 1,2 m brede hovedlinje, som blev forsvaret af osmanniske soldater. Den forreste eskadron sad herefter af hestene i et område med telte og udgravninger bagved, hvor de fik selskab af en trop fra 12. lette beredne regiment. Mens de første heste blev ført i dækning i galop indledte soldaterne et angreb på skyttegrave og udgravninger hvor de dræbte mellem 30 og 40 inden resten overgav sig. Forsvarerne "kæmpede sammenbidt, og et betydeligt antal blev dræbt", mens fire veteraner fra Gallipoli blev skudt og dræbt da de sad af nogle få fod fra de osmanniske skyttegrave.
Da den anden række af eskadroner nærmede sig de osmanniske skyttegrave sad en trop i "B" eskadronen af for at angribe og erobre den fremskudte skyttegrav inden de fortsatte for at stytte angrebet på hovedlinjen. Bårebærere red frem og arbejdede mellem de afsiddede tropper som kæmpede rundt om i stillingerne og en blev skudt og dræbt på klods hold. Efter erobringen af skansen øst for Beersheba blev den konsolideret af 4. lette beredne regiment, som holdt området natten igennem i tilfælde af modangreb.

12. lette beredne regiment erobrer Beersheba

Da de forreste eskadroner angreb på mod skyttegravene og skansen sad eskadronens chef og omkring 12 soldater fra 12. lette beredne regiment af for at angribe med riffel og bajonet, mens resten af regimentet fortsatte med at galoppere forbi skansen til højre for at ride gennem et hul i forsvarslinjen. When the second line squadron of the 12th Light Horse Regiment approached the trenches and redoubt, most of the squadron continued mounted riding through the gap. However, as both squadron commanders had dismounted to fight in the trenches and earthworks, the troopers who continued mounted were led by Captains Robey and Davies. These leading troops stopped to assemble at a point near where the road from Asluj crossed the Wadi Saba, behind the main Ottoman defences. When Robey and Davies mounted troopers were reorganised, they rode along the Asluj road into Beersheba in force, to capture the town.

Da de nåede en rødstensbygning i Beersheba nær moskeen red Robeys eskadron mod den vestlige side af byen, mod nord for at nå et punkt knap 200 meter syd for jernbanestationen, derpå fortsatte de over jernbanelinjen inden de drejede mod højre for at ende ved en oval bygning med tag i den nordlige udkant af byen. I mellemtiden red Davies eskadron op gennem hovedgaden og sluttede sig til Robey i den nordlige udkant. Her drejede begge eskadroner omkring for at stoppe og fange en osmannisk kolonne, som forsøgte at undslippe fra Beersheba. Det meste af kolonnen overgav sig sammen med ni kanoner. En trop "dæmpede" nogle osmanniske soldater, som holdt skyttegrave øst for Beersheba da omkring 60 af dem forsøgte at undslippe. De blev fanget igen af en trop fra 12. lette beredne regiments "C" eskadron. En stor andel af de osmanniske tropper i byen blev til sidst dræbt eller taget til fange. Det er blevet estimeret at mere end halvdelen af de afsiddede osmanniske tropper i Beersheba blev dræbt eller taget til fange, mens 15 af de 28 kanoner i byen blev erobret. 12. lette beredne regiment afleverede 37 officerer og 63 mand taget til fange til brigadehovedkvarteret kl. 23 med fire kanoner og transportkøretøjer. 4. og 12. lette beredne regiment tog tilsammen 1.148 fanger, 10 feltkanoner, 4 maskingeværer, en stor mængde forsyninger, en flyveplads og kørende jernbanemateriel. Det samlede antal, som blev fanget af det beredne ørkenkorps denne dag udgjorde 1.528. Alle disponible ingeniørenheder blev sendt afsted for at udvikle brøndene i byen, men forsyningen var ikke stor. Heldigvis havde der været tordenvejr den 25. oktober, hvilket efterlod vanddamme over et stort område, hvorfra hestene blev vandet.

Fangerne blev flyttet til et område nær jernbaneviadukten i udkanten af Beersheba, hvor de blev samlet og talt. Kun 3. kavaleridivision havde kunnet forlade byen tidligere på dagen. I mellemtiden havde 12 lette beredne regiment etableret en forsvarsring inklusiv vagter, som bevogtede pumpestationen men som blev trukket tilbage kl. 23 da brigadehovedkvarteret ankom og overtog garnisonsopgaven. En patrulje med en underofficer og otte mand foretog en rekognoscering imod sydvest kl. 23 og vendte tilbage kl. 3 med 23 fanger og kunne melde "alt klart". 12. lette beredne brigade gik i bivuak ved midnat i Beersheba inden den kl. 4 blev beordret til at sadle op.

Erobringen af Beersheba ved 12. lette beredne regiment er stort set skrevet ud af historien. "Æren og hæderen for at sikre byen gik til 4. australske lette beredne regimente med et kavaleriangreb, som rangerer på linje med Den Lette Brigades angreb ved Balaklava i 1854." Allenby overså det 12. lette beredne regiments erobring af Beersheba i sin rapport til Wigram, som var tiltænkt kongen. Ifølge ham var det kun 4. lette beredne regiment, der angreb og erobrede byen. "Tiden var kort og brigadechefen brigadegeneral Grant DSO, sendte sit forreste regiment afsted for at angribe skyttegravene. Dette regiment, det 4. lette beredne, galopperede over skyttegravene, som var 2,4 meter brede og 1,2 meter dybe og fulde af tyrkere. Dette afsluttede al modstand, og satte et pænt punktum for slaget." Hans depeche af 16. december 1917 til krigsministeren, optrykt i London Gazette identificerer ikke nærmere "Australian Light Horse," i form af regimenter eller brigader.

Støttende enheder
Chauvel beordrede 5. og 7. beredne brigade til at rykke frem og støtte ved at følge angrebet, med 7. beredne brigade til at dække venstre side da den rykkede frem i retning fra Ras Ghannam; og kl. 16.40 fik 11. lette beredne regiment ordre fra 4. beredne brigade til at rykke frem som støtte. Disse støtteenheder er blevet beskrevet som 11. lette beredne regiment som fulgte i trav og derpå kom FitzGerald's 5. beredne brigade mens ude til venstre rykkede 7. beredne brigade frem i god fart langs Khalasa-vejen, der var ingen af betydning i tæt støtte.

11. lette beredne regiments 489 mand og 23 officerer var omkring 3 km mod sydvest hvor de dækkede forpostlinjen, som forbandt den australske beredne division med 7. beredne brigade på den anden side af Iswaiwin-til-Beersheba vejen. De havde afløst 8. lette beredne regiment fra 3. lette beredne brigade kl. 15.45. Kl. 17.30 red 11. lette beredne regiment afsted til 4. lette beredne brigades hovedkvarter, og ankom til Beersheba kl. 19.30. Regimentet fortsatte herefter til den vestlige og nordlige udkant af byen for at bemande en forpostlinje mod et modangreb.

Den 5. beredne brigade, som var uddannet og bevæbnet til et beredent angreb, lå "nær ved Chauvels hovedkvarter" mens 4. lette beredne brigade var "nærmere Beersheba", da beslutningen om at angribe blev taget. "Chauvel havde tøvet et øjeblik over om han skulle indsætte 5. beredne brigade, som var i reserve, og i modsætning til australierne var udrustet med sværd, men da 4. lette beredne brigade var i nærheden af byen, besluttede han at den skulle angribe." Selv om 5. beredne brigade fik ordre til at rykke mod Beersheba bag 4. lette beredne brigade, sadlede Worcestershire Yeomanry] op og red afsted for at vande hestene ved Hannam kl. 16. Regimentet afgik til sidst som bagtrop i 5. brigade kl. 21.30 og ankom til Beersheba kl. 0.30 den 1. november.

Den 7. beredne brigade med en sektion af det letpansrede motorbatteri og en Ford bil tilknyttet var redet ud af Esani kl. 20 den 30. oktober for via Itweil el Semin at nå Ras Ghannam på Asluj-til-Beersheba vejen. De lå omkring 5 km syd for Beersheba, da de skabte forbindelse til det beredne ørkenkorps på højre side og 20. korps på venstre ved Khalasa-til-Beersheba vejen. Deres ordrer gik ud på at holde en linje, som dækkede punkt 1210, 2,5 km syd for Ras Ghannam og Gos en Naam. De opstillede observationsposter på en linje 1½ km syd for Ras Ghannam som strakte sig til Gos en Naam, etablerede kommunikationsforbindelser til den beredne australske division sydvest for Khashim Zanna kl. 9 og var i nær kontakt med 20, korps' kavaleriregiment. Resten af brigaden samlede sig syd for deres forpostlinje, "klar til handling". Omkring kl. 10 rapporterede 8. lette beredne regiment (3. lette beredne brigade) at dets hovedkvarter var ved punkt 1180, at Ras Ghannam var stærkt forsvaret og at de var i forbindelse med 7. beredne brigade på deres venstre side. 7. beredne rapporterede kl. 13.45 at deres batteri havde beskudt modstanderne en masse på de nordlige skråninger af Ras Ghannam.

Klokken 16, da den osmanniske garnison blev rapporteret at have indledt sin tilbagetrækning fra Beersheba, fik 7. beredne brigade ordre til at samarbejde (i retning fra Ras Ghannam) i den beredne australske divisions angreb mod Beersheba. Mundtlige ordrer om at samarbejde i angrebet blev også modtaget af 7. beredne brigade fra 4. lette beredne brigade en halv time senere. Den forreste eskadron af Sherwood Rangers Regiment trængte frem med en eskadron af Notts Hussars, som havde holdt en linje fra punkt 1210 til Ras Ghannam. De ankom til Ras Ghannam kl. 16.50 blot for at se, at forsvarerne havde trukket sig tilbage "uden at affyre et eneste skud". Resten af Sherwood Rangers Regiment besatte skyttegravene øst for Ras Ghannam da de fik at vide, at Beersheba var blevet taget af 4. lette beredne brigade. Den 7. beredne brigade red ned ad Asluj vejen uden at møde modstand og ind i Beersheba for at vande deres heste omkring kl 23.

Tab
20. korps tog 419 fanger mens det beredne ørkenkorps tog 1.528 fanger. De osmanniske tab blev vurderet til at ligge på det halve af disse tal. Der blev fundet omkring 500 døde på slagmarken.

De sværeste allierede tab blev lidt af det britiske infanteri i 20. korps (som havde 116 døde i kamp), selv om det samlede antal britiske døde var 171. 4. lette beredne brigade led tab på 35 døde og 39 sårede, heraf havde 12 lette beredne regiment 20 dræbte og 19 sårede. De fleste af de sårede ryttere faldt under angrebet mens den høje andel af dræbte i forhold til sårede forekom i nærkampene i skyttegravene.

Efterspil

Det 20. korps og det beredne ørkenkorps vandt en taktisk manøvrekrigs sejr og tvang den osmanniske garnison ved Beersheba til at trække sig tilbage. Men selv om 53. brigade med en brigade fra 10. division tilknyttet var blev placeret så den kunne forhindre osmanniske enheder i at undslippe fra slaget, lykkedes det garnisonen i Beersheba at trække sig tilbage ad vejen mod Gaza og mod nord ind i de judæiske bjerge ad vejen mod Hebron, Bethlehem og Jerusalem. Og selv om garnisonen i Beersheba led store tab, forsinkede den osmanniske bagtrops ihærdige forsvar ved Hareira, Tel es Sheria og Tel el Khuweilfe den egyptiske ekspeditionsstyrke i en uge da de fortsatte med at holde resten af Gaza linjen. Hovedkvarteret for det 3. osmanniske korps, som havde trukket sig tilbage fra Beersheba til Tel es Sheria under slaget, vendte tilbage for at støtte forsvaret af vejen til Hebron ved Dhahriye, efterfulgt af 143. regiment fra 24. division og 1.500 rifler fra den tidligere Beersheba gruppe, som var blevet reorganiseret ved Tel es Sheria. Denne sidste gruppe rykkede senere frem for at forstærke forsvaret af Tel el Khuweilfe, hvor slaget begyndte den 1. november.

Den 1. november blev de osmanniske forsvarere bekymrede over angreb fra den beredne Anzac division mod Tel el Khuweilfe og vejen til Hebron og Jerusalem, da de frygtede at et stort kavaleriangreb kunne bryde gennem den osmanniske linje og erobre 7. armés hovedkvarter i Hebron. Men den egyptiske ekspeditionsstyrke planlagde imidlertid at bryde den osmanniske front i midten ved Hareira og Sheria. Da kampene ved Khuweilfe fortsatte blev der gennemført et mindre angreb mod Gaza i natten mellem 1. og 2. november, mens hovedangrebet i centrum i slaget om Hareira og Sheria begyndte den 6. november. Gaza viste sig at være blevet evakueret af sine osmanniske forsvarere tidligt den 7. november og Hareira blev også erobret den morgen. Efter kraftig modstand mod 60. divisions angreb mod de osmanniske forsvarere ved Sheria (støttet af et angreb fra det lette beredne den 7. november), blev denne stilling erobret af infanteri lige inden skumringen den 7. november.

Den britiske udenrigsminister Arthur Balfour kontaktede Baron Rothschild, en velhavende bankmand og en ledende britisk zionist, den 2. november (to dage efter erobringen af Beersheba). I Balfour-deklarationen foreslog han et nationalt hjem for det jødiske folk i Palæstina. Brevet blev offentliggjort i The Times den 9. november 1917. Ligeledes den 2. november, mens de lykønskede Allenby med sejren ved Beersheba, meddelte krigsministeriet ham, at det var usandsynligt at han ville modtage forstærkninger:

Påstanden om, at "herfra og til enden af krigen glemte tyrkerne aldrig Beersheba" og at det tyske og osmanniske infanteri "når de blev galopperet imod, som ... de ofte blev, ivægerligt skød vildt og overgav sig hurtigt i kampen", blev modbevist da et solidt osmannisk forsvar mødte 11. og 12. lette beredne regiments angreb under kampene om Sheria den 7. november og ved angrebet på Huj den 8. november 1917.

Efter at Gaza var blevet besat den 7. november red Imperial Service Cavalry Brigade fra 21. korps gennem ruinerne af Gaza for at nå Beit Hanun kl. 13, og 157. brigade (52. division) indledte infanteriets forfølgelse lands middelhavskysten og nå Sheikh Hasan kl. 12.15. I centrum af linjen fandt den beredne Anzac division et hul på den østlige side af Sheria til at begynde deres forfølgelse ved daggry den 7. november. Efter at være blevet forsinket ved Sheria, rykkede den beredne australske division og 60. division frem og tog Huj den 8. november. Den aften var alle de osmanniske stillinger, som havde udgjort Gaza-til-Beersheba linjen, blevet erobret og de tidligere forsvarere var i fuldt tilbagetog.

Fodnoter

Henvisninger

Kilder

Eksterne kilder

 Australian Light Horse Studies Centre- Palestine – Beersheba
 The Light Horse Charge at Beersheba
 Kort over de tyrkiske troppers placering om morgenen den 31. oktober 1917 og den efterfølgende udvikling af slaget ved Beersheba
 En kopi af telegrammet til den tyrkiske chef for 4. armé
 En fyldestgørende liste med links til oversættelser af over 70 øjenvidneskildringer af angrebet på Beersheba fra Australian Light Horse Studies Centre

Begivenheder i 1917
Osmanniske Rige
Palæstina
Slag med deltagelse af Australien
Slag med deltagelse af New Zealand
Slag med deltagelse af Storbritannien
Slag med deltagelse af Osmanniske Rige
Slag under 1. verdenskrig
1. verdenskrig

Slaget om Beersheba (1917)


මයිල ගොයා ශ්‍රී ලංකාවේ කඳුකර වනාන්තර වල වාසය කරන අතිශයින්ම රුක්වාසී පක්‍ෂියෙකි. පරෙවි ගෝත්‍රයේ පරෙවි කුලයට අයත්වන අළු කොබෙයියාට වඩා තරමක් ලොකු පක්‍ෂියෙකි. ඉතා පරීක්‍ෂාකාරී කුරැල්ලෙකි. බොහෝ විට තුරැ වියනෙහි සැඟවී වාසය කරයි. නමුත් ශක්තිමත් පියාසරකරුවෙකි. ලිංගික ද්විරූපතාවයක් නැත. පිටිකර ප්‍රදේශයේ කැපී පෙනෙන කළු සහ සුදූ පැහැති චෙස් බෝඩ් පැල්ලමක් දක්නට ලැබේ. මෙය පහළින් හා දෙපසින් රෝස පැහැති පුදේශයකින් වට වී ඇත. බොටුව සුදු පැහැවන අතර පිට,පියාපත් සහ පෙඳය අඳුරැ අළු පැයැතිය.

විවිධ කුඩා ඵල වර්ග ආහාරයට ගන්නා මයිලගොයා වල් කුරුඳු ශාකයේ ඵල වර්ලවලට බෙහෙවින් ප්‍රියකරයි. සාමාන්‍යයෙන් වාසය කරන්නේ යුගල් වශයෙන් නමුදු ආහාර බහුලව ඇති තැන්වලදී කුඩා රංචු ලෙස එක් වේ. සාමාන්‍යයෙන් නිහඬ කුරුල්ලෙකි. පෙබරවාරි-මැයි සහ අගෝස්තු-ඔක්තෝම්බර් යන කාලවලදී අභිජනනය කරයි. මොහුගේ කැදැල්ල වනාන්තරයේ ගසක වියනෙහි කුඩා අතු කැබලි වලින් තනනු ලබන තරමක් පැතලි එකකි. මෙහි එක් සුදු පැහැති බිත්තරයක් දමනු ලැබේ. යම් යම් කාලවලදී වඩා පහත් ප්‍රදේශ වලට සංක්‍රමණය වන හෙයින් සිංහරාජයේ සහ මහනුවර ප්‍රදේශයේ කැලෑ වලද මෙම පක්‍ෂියා දැකිය හැකිය.

කුරුල්ලෝ
ශ්‍රී ලංකා‍වට ආවේනික සතුන්

ශ්‍රී ලංකාවේ කුරුල්ලෝ

මයිල ගොයා


Hans Jörg Neumann (* 28. März 1956 in Berlin) ist ein deutscher Diplomat und war von September 2018 bis Juli 2022 Generalkonsul in Breslau. Von 2011 bis 2015 war er Botschafter in Benin und von 2015 bis 2018 Generalkonsul in Los Angeles.

Leben
Nach dem Abitur absolvierte Neumann zwischen 1975 und 1976 seinen Wehrdienst bei der Bundeswehr und begann danach ein Studium der Rechtswissenschaften an der Johann-Wolfgang-Goethe-Universität Frankfurt am Main sowie der Universität Lausanne. Nach dem Ersten Juristischen Staatsexamen 1982 befand er sich bis 1986 im juristischen Vorbereitungsdienst, absolvierte während dieser Zeit von 1983 bis 1984 ein Verwaltungspraktikum an der ENA in Paris und legte schließlich 1986 das Zweite Juristische Staatsexamen ab.

Im Anschluss trat er 1987 in den Auswärtigen Dienst und fand nach Absolvierung der Laufbahnprüfung zwischen 1988 und 1989 Verwendung als Referent in der Rechtsabteilung des Auswärtigen Amtes in Bonn, ehe er im Anschluss bis 1991 Erster Sekretär in der Wirtschaftsabteilung der Botschaft in Ägypten war. Im Anschluss blieb er als Konsul an der Botschaft in Ägypten und war nach einer Tätigkeit von 1993 bis 1995 als Referent im Referat für die Maghreb-Staaten im Auswärtigen Amt zwischen 1995 und 1998 Konsul an der Botschaft in Tschechien.

Nach seiner Rückkehr wurde er 1998 zunächst stellvertretender Referatsleiter und dann im März 2001 Referatsleiter für Internationale Verträge, Sozial- und Arbeitsrecht im Auswärtigen Amt. Danach war Neumann von 2001 bis 2005 Botschaftsrat an der Botschaft in den USA und im Anschluss Ständiger Vertreter des Botschafters in Rumänien, ehe er zwischen 2008 und 2011 Inspekteur im Auswärtigen Amt war.

Von September 2011 bis Juli 2015 war Hans Jörg Neumann Botschafter in Benin und damit Nachfolger von Ludwig Linden.

Ab Juli 2015 war er deutscher Generalkonsul in Los Angeles. Im September 2018 wechselte er in gleicher Funktion an das Generalkonsulat in Breslau.

Hans Jörg Neumann hat drei Kinder.

Weblinks
 Lebenslauf auf der Website der Botschaft in Cotonou
 Lebenslauf auf der Website des Generalkonsulats Los Angeles

Einzelnachweise

Jurist im auswärtigen Dienst
Deutscher Botschafter in Benin
Deutscher
Geboren 1956
Mann

Hans Jörg Neumann


تا را رم بم  هو فيلم هندي من إنتاج شركة ياش راج فيلمز (Yash Raj Films) سنة 2007. الفيلم من إخراج سيدهارث أرناند. إنها المرة الثانية التي اشتغل فيها بطلا الفيلم معا بعد النجاح الكبير الذي حققه فيلم هام تام (Hum Tum) سنة 2004.
يذكر أيضا أن المخرج قد تعامل سابقا مع الفنان سيف علي خان في فيلم سلام نماستي (Salaam Namaste) سنة 2005.

نجاح الفيلم

حقق الفيلم نجاحا كبيرا في داخل بوليوود، وكذلك خارجه، مثل الولايات المتحدة الأمريكية، الشرق الأوسط وشمال أفريقيا. لا يعود نجاح الفيلم إلى إتقان أداء الممثلين وحسب، بل أيضا إلى اعتمادهم على الإنجليزية إلى جانب الهندية كلغة أساسية في الفيلم، مما سهل فهمه وترجمته من طرف العديد من الأشخاص.

الممثلون
مثل في هذا الفيلم:

 سيف علي خان: في دور راج فير سينغ (آر في)
 راني مكرجي: في دور رادهيكا سوبهو شيكر راي بانرجي (رادهيكا)
 أنجلينا إدنان: في دور برينسس سينغ
 علي هاجي: في دور تشامب
 جافد جافري: في دور هاري
 شروتي سيت: في دور ساشا
 فيكتور بانرجي: في دور سوبهو شيكر راي بانرجي

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي للفيلم

أفلام إنتاج 2007
أفلام باللغة الهندية في عقد 2000
أفلام باللغة الهندية
أفلام بوليوودية
أفلام درامية 2007
أفلام رياضية درامية في عقد 2000
أفلام رياضية درامية هندية
أفلام سباقات سيارات
أفلام مصورة في مدينة نيويورك
أفلام هندية إنتاج 2007
أفلام هندية تقع أحداثها في مدينة نيويورك
أفلام هندية
أفلام أخرجها سيدهارت أناند

تا را رم بم (فيلم هندي)


Steinhorst Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Herzogtum Lauenburg iline bağlı bölge. 16,37 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 573 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Heinz-Peter Strunck tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-sandesneben.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Steinhorst (Lauenburg)