L'émeute de Santa Fe est une confrontation survenue dans un camp d'internement japonais près de Santa Fe, au Nouveau-Mexique, pendant la Seconde Guerre mondiale. Le 12 mars 1945, environ 275 internés se rassemblent au camp Santa Fe pour protester contre le transfert de trois hommes vers un autre camp.Une échauffourée éclate entre les internés et les agents de la patrouille frontalière gardant l'installation, entraînant l'utilisation de grenades lacrymogènes, de matraques, et la blessure grave de quatre internés.

Contexte
En février 1942, le ministère de la Justice acquiert 80 acres de terrain et un ancien camp du Civilian Conservation Corps du pénitencier de l'État du Nouveau-Mexique afin d'établir une installation pour les . Contrairement aux camps de réinstallation de guerre, qui étaient beaucoup plus grands, le camp d'internement de Santa Fe, ou Camp Santa Fe, était gardé par des agents de la patrouille frontalière plutôt que par des soldats. Le camp original pouvait accueillir 450 personnes, mais en mars 1942, l'installation avait été agrandie pour en accueillir 1 400. Le logement comprenait des bâtiments en bois et en papier goudronné et 100 « huttes de la victoire », cependant, la plupart des huttes ont ensuite été remplacées par des casernes en bois de style militaire.

Le premier groupe d'internés se composait de 826 hommes japonais de souche californienne, transférés dans d'autres installations en septembre 1942. Des internés allemands et italiens occupèrent le camp jusqu'en février 1943 et en 1945, il fut à nouveau agrandi pour accueillir 2 100 Japonais de souche. Le deuxième groupe de Japonais ethniques comprenait 366 jeunes hommes « à problèmes » du Tule Lake War Relocation Center qui avaient renoncé à leur citoyenneté américaine en vertu de la loi de renonciation de 1944, faisant d'eux des étrangers ennemis du point de vue du gouvernement et éligibles à l'incarcération dans des campements spéciaux.

La violence au Camp Santa Fe n'était pas inconnue. Par exemple, au printemps 1942, une petite armée de locaux, équipée de fusils de chasse et de haches, a rejoint le camp Santa Fe après avoir entendu la nouvelle de la Bataan Death March, au cours de laquelle plusieurs hommes néo-mexicains ont été tués. Cependant, le commandant du camp a réussi à persuader les attaquants potentiels de renoncer, estimant que cela ne ferait qu'aggraver le traitement des prisonniers de guerre américains détenus par les Japonais.

Les internés de Tule Lake ont été décrits par l'auteur Everett M. Rogers : « Ils portaient des bandeaux blancs sur leurs crânes rasés, soufflaient dans des clairons et se comportaient de manière militante japonaise. Ils étaient organisés en deux groupes, avec des dirigeants qualifiés de « maussades » par le chef de la sécurité du camp, Abner Schrieber. Le premier groupe s'appelait Sokuji Kikoku Hoshi-Dan, ce qui signifie . La seconde s'appelait Hikoku Seinen-Dan, . Les jeunes « Tuléens », comme dénommés, étaient très différents des résidents plus âgés du camp là depuis plus longtemps. Des « coups isolés » ont eu lieu entre ces deux groupes et, selon Rogers, « une brigade de suicide musclée menaça de mort les censeurs du camp ».

Émeute
Le 10 mars, les gardiens du camp ont procédé à une fouille complète des 366 hommes du lac de Tule, confisquant plusieurs dizaines de chemises blanches ornées du soleil levant, interdites dans l'établissement. Les chemises faisant partie d'une sorte d'uniforme, les internés protestèrent. En réponse, le commandant du camp s'arrangea pour que les dirigeants de la manifestation, trois hommes, soient transférés à Fort Stanton, qui abritait également des internés ennemis. S'attendant à des ennuis, il posta également des gardes supplémentaires, équipés de masques à gaz, de mitraillettes et de fusils de chasse, leur prévenant de rester vigilants.

Dans la matinée du 12 mars, entre 250 et 300 internés se sont rassemblés au grillage devant le centre administratif du camp pour assister au départ des trois hommes et manifester. À un moment donné, une bagarre éclata et certains membres de l'ethnie japonaise commença à jeter des pierres sur les agents de la patrouille frontalière gardant la zone. Selon Abner Schrieber, il demanda à la foule de manifestants de se disperser  et demanda à sa secrétaire de prendre des notes pour son rapport officiel sur l'incident. Lorsque les demandes de dispersion furent ignorées, Schrieber ordonna à ses hommes de tirer des grenades lacrymogènes sur la foule et de la disperser à l'aide de matraques. La mêlée qui suivit fut brève, mais pendant ce temps, quatre hommes furent suffisamment blessés nécessitant une hospitalisation. Les quatre hommes étaient Mitsuo Hirashima, Akira Osugi, Gentaro Ono et Isamu Uchida.

Conséquences
Selon Everett Rogers, le conflit a été « de courte durée et sans conséquence ». Cependant, 350 des internés ont été séparés des autres et placés dans une palissade, où ils sont restés pendant plusieurs mois, et dix-sept autres ont été envoyés au camp d'internement de Fort Stanton. Il n'y a eu aucun autre conflit dans le camp, même après le déplacement ultérieur de 399 autres hommes du Tule Lake Center.

Le camp de Santa Fe est resté ouvert après la fin de la guerre le 2 septembre 1945, pour servir de centre de traitement pour la réinstallation des internés japonais de souche vers leur lieu d'origine. Il a finalement été fermé en mai 1946 ou peu de temps après. Aujourd'hui le site du camp est occupé par un lotissement résidentiel. Au cimetière de Rosario, situé à 800 mètres du camping, se trouvent les tombes de deux des hommes décédés pendant leur internement. De plus, en 2002, un gros rocher avec une plaque racontant l'histoire du camp a été placé près du site comme mémorial.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Théâtre américain de la Seconde Guerre mondiale
 Histoire militaire des États-Unis pendant la Seconde Guerre mondiale
 Histoire du Nouveau-Mexique pendant la Seconde Guerre mondiale
 Internement des Nippo-Américains

Liens externes

Théâtre américain de la Seconde Guerre mondiale
Japonais expatrié aux États-Unis
Mars 1945
Histoire du Nouveau-Mexique
1945 aux États-Unis
Relations entre les États-Unis et le Japon
Camp d'internement des États-Unis pendant la Seconde Guerre mondiale

Émeute de Santa Fe


W36 peut faire référence à :
 Explosion et éclatement d'une bouteille de gaz, d'après la classification internationale des maladies ;
 W36, la trente-sixième semaine du calendrier.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

W36


Kula na Krugu na obronku Kozjaka, šire područje mjesta Kaštel Kambelovca, Grad Kaštela, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Mihovila od Lažana te kula stražarnica smještene su na istaknutoj hridi brda Kozjaka zvanoj Krug. Kula je jugozapadno od crkve, na samom kraju isturene hridi. Kružnog je tlocrta, građena priklesanim kamenom. Jedina je sačuvana kozjačka kula iz razdoblja mletačko-turskog razgraničenja koje je bilo određeno vrhovima Kozjaka. Sagrađena je u 15./16.st. Crkva i kula su sjeverno od Kruševika, na predjelu Lažane, na istoimenom obronku gore Kozjaka. Kula je na zapadnoj strani obronka.

Zaštita
S crkvom sv. Mihovila od Lažana je pod oznakom Z-4317 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Vanjske poveznice

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Utvrde u Kaštelima

Kula na Krugu


Vilar de Lomba Portekiz'de Vinhais belediyesine bağlı olan, 22,03 km2 yüzölçümüne sahip, 199 nüfuslu (2011) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Vinhais'in bucakları

Vilar de Lomba


سنن الفطرة في الإسلام المقصود بها هي الصفات التي فطر الله الناس عليها، فللإنسان ميل وحاجة لها أساسًا، إلا أن يؤثر عليه المجتمع من حوله. وقد ورد ذكرها في أحاديث نبوية متعددة منها:
 عن ابن عمرٍ أن رسول الله قال: «من الفطرة: حلقُ العانة، وتقليم الأظفار، وقص الشارب».
 عن أبي هريرة عن النبي قال: «خمس من الفطرة -: الختان، والاستحداد، وتقليم الأظافر، ونتف الإبط، وقص الشارب».

أنواعها
أكثر ما أجمل سنن الفطرة الحديث التالي:
 عن عائشة قالت: قال رسول الله: «عشرٌ من الفطرة: قص الشارب، وإعفاء اللحية، والسواك، واستنشاقُ الماء، وقصّ الأظفار، وغسل البراجِم، ونتفُ الإبط، وحلقُ العانة، وانتقاص الماء».
 عن عائشة قالت: قال رسول الله: «عشر من الفطرة: قص الشارب، وإعفاء اللحية، والسواك، والاستنشاقُ بالماء، وقص الأظفار، وغسل البراجِم، ونتف الإبط، وحلق العانة، وانتقاص الماء» يعني الاستنجاء بالماء. قال زكريا: قال مصعب بن شيبة: ونسيت العاشرة؛ إلا أن تكون المضمضة.
فيمكن أهمها ضمن 10 خصال:

 قص الشارب.
 إعفاء اللحية.
 السواك.
 استنشاق الماء.
 المضمضة.
 غسل البراجم.
 نتف الإبط.
 حلق العانة.
 الاسنتجاء.
 قص الأظافر.

أحكامها وأدلتها

قص الشارب
أما حُكمه فهو سنة. ويخطئ  البعض بين القص والحلق، فالمراد التخفيف، ويُكره الحلق بالكلية. وقد نقل ابن عابدين في "رد المحتار" (2/550) عن المتأخرين اختيار القص، فقال:"وَاخْتُلِفَ فِي الْمَسْنُونِ فِي الشَّارِبِ هَلْ هُوَ الْقَصُّ أَوْ الْحَلْقُ؟وَالْمَذْهَبُ عِنْدَ بَعْضِ الْمُتَأَخِّرِينَ مِنْ مَشَايِخِنَا أَنَّهُ الْقَصُّ. قَالَ فِي الْبَدَائِعِ: وَهُوَ الصَّحِيحُ".

وقال مالك بن أنس: حلق الشارب بدعة ظهرت في الناس

فالسنة في الشارب قصه وتخفيفه، والأخذ منه حتى تبدو أطراف الشفة.

إعفاء اللحية
وقد حرمت أكثر المذاهب حلقها، فجعلت إعفاءها إلى مقدار قبضة فرضًا. باستثناء المذهب الشافعي الذي جعل حلقها مكروهًا.

جاء في الموسوعة الفقهية: (ذهب جمهور الفقهاء: الحنفيّة والمالكيّة والحنابلة، وهو قول عند الشّافعيّة، إلى أنّه يحرم حلق اللّحية لأنّه مناقض للأمر النّبويّ بإعفائها وتوفيرها... والأصحّ عند الشّافعيّة: أنّ حلق اللحية مكروه).

السواك
وقد صح عن النبي فيه أنَّه قال: (السِّواكُ مّطْهَرةٌ للفم، مَرضاةٌ للرَّب).

أما حكم استعماله فقد ذهب الفقهاء إلى أنه ندبٌ مؤكد، وذلك لما جاء في حديث النبي أنه قال: (لولا أن أشُقَّ على أُمَّتي لأمرتُهُم بالسِّواك عند كلِّ صّلاة).

وقد أكد الإمام النوويّ على الإجماع الحاصل على استحباب استخدام السواك.

استنشاق الماء
ويقوم به المسلم عادةً في الوضوء.
أما حكمه فقد اختلف فيه الفقهاء، فبعضهم من جعله فرضًا لا يصح الوضوء إلا به، وبعضهم من جعله سنة.
قال ابن قدامة في «المغني»:
«كُلَّ مَنْ وَصَفَ وُضُوءَ رَسُولِ اللَّهِ صلى الله عليه وسلم مُسْتَقْصِيًا ذَكَرَ أَنَّهُ تَمَضْمَضَ وَاسْتَنْشَقَ، وَمُدَاوَمَتُهُ عَلَيْهِمَا تَدُلُّ عَلَى وُجُوبِهِمَا؛ لِأَنَّ فِعْلَهُ يَصْلُحُ أَنْ يَكُونَ بَيَانًا وَتَفْصِيلًا لِلْوُضُوءِ الْمَأْمُورِ بِهِ فِي كِتَابِ اللَّهِ».

المضمضة
وتلحق استنشاق الماء بما فيها.

قص الأظافر
فلا تزيد مدة تركها دون قص 40 يومًا. وذلك لحديث عن أنس رضي الله عنه قال: (وقت لنا رسول الله صلى الله عليه وسلم في قص الشارب وقلم الظفر ونتف الإبط وحلق العانة ألا نترك ذلك أكثر من أربعين يومـاً).
وقال الأكثر بكراهة إطالتها، وتشتد الكراهة بعد الأربعين يومًا.
أما النووي فقد قال في المجموع (فقه شافعي): وأما التوقيت في تقليم الأظفار فهو معتبر بطولها: فمتى طالت قلمها ويختلف ذلك باختلاف الأشخاص والأحوال.

غسل البراجم
والمقصود بالبراجم العقد التي تكون على الأصابع. فالمراد بغسلها تنظيف المواضع التي تتجمع فيها الأوساخ على الأصابع هناك.

وفي ذلك قال الشوكاني في كتابه «نيل الأوطار»: (وَهِيَ عُقَدُ الْأَصَابِعِ وَمَعَاطِفُهَا كُلُّهَا وَغَسْلُهَا سُنَّةٌ مُسْتَقِلَّةٌ لَيْسَتْ بِوَاجِبَةٍ، قَالَ الْعُلَمَاءُ: وَيُلْحَقُ بِالْبَرَاجِمِ مَا يَجْتَمِعُ مِنْ الْوَسَخِ فِي مَعَاطِفِ الْأُذُنِ وَقَعْرِ الصِّمَاخِ فَيُزِيلُهُ بِالْمَسْحِ وَنَحْوِهِ)

نتف الإبط
ويسن فيه النتف، وليس الحلق. لكن يُعفى عن ذلك.

قال النووي في حكمه: «أما (نتف الإبط) فسنة بالاتفاق، والأفضل فيه النتف لمن قوي عليه، ويحصل أيضا بالحلق وبالنورة، وحكي عن يونس بن عبد الأعلى قال: دخلت على الشافعي وعنده المزين يحلق إبطه، فقال الشافعي: علمت أن السنة النتف، ولكن لا أقوى على الوجع».

حلق العانة
ويسمى الاستحداد. والمطلوب هنا الحلق، وليس النتف. وكان الصحابة في زمن الرسول يحلقون بالموس. ولكن يمكن الحلق بأي شيء، فالمراد التقصير.
قال ابن قدامه: «والاستحداد: حلق العانة. وهو مستحب؛ لأنه من الفطرة، ويفحش بتركه، فاستحبت إزالته، وبأي شيء أزاله صاحبه فلا بأس؛ لأن المقصود إزالته، قيل لأبي عبد الله (يعني: الإمام أحمد): ترى أن يأخذ الرجل سفلته بالمقراض (يعني: المقص)، وإن لم يَسْتَقْصِ؟ قال: أرجو أن يجزئ، إن شاء الله».

انتقاص الماء
ويقصد به الاستنجاء بالماء، أي إزالة النجاسة من الفرج به. ويستخدم الإنسان في هذا يده اليسرى.
ويجوز في حال عدم توفر الماء استخدام الحجارة، باستعمال 3 منها.
عَنْ عَائِشَةَ، قَالَتْ: «كَانَتْ يَدُ رَسُولِ اللَّهِ صَلَّى اللهُ عَلَيْهِ وَسَلَّمَ الْيُمْنَى لِطُهُورِهِ وَطَعَامِهِ، وَكَانَتْ يَدُهُ الْيُسْرَى لِخَلَائِهِ، وَمَا كَانَ مِنْ أَذًى».
ونتف الإبط، وحلق العانة، وانتقاص الماء " يعني الاستنجاء بالماء.

وصلات خارجية
 سنن الفطرة: مفهومها وكيفية تطبيقه، إسلام أون لاين

مراجع

فقه العبادات
مصطلحات إسلامية

سنن الفطرة


La baronnie de la Estamira ou Stamira est un fief franc médiéval de la principauté d'Achaïe, situé dans les plaines fertiles de la région d'Élide, dans la péninsule du Péloponnèse, en Grèce, et ayant pour siège la forteresse aujourd'hui disparue de la Estamira (également connue sous les noms d'Estamirra, Stamirra, puis Stamero ou Stamiro, ).

Histoire
La baronnie de la Estamira ne fait pas partie des baronnies initiales en lesquelles la principauté d'Achaïe est divisée par les croisés après la conquête du Péloponnèse. En effet, elle est créée, quelque temps après 1230, à partir d'un territoire faisant initialement partie du domaine princier. Elle comprend 12 fiefs chevaleresques et est accordée à Geoffroy Chauderon, probablement d'origine champenoise, qui est également Grand Connétable de la Principauté. Geoffroy meurt en 1278 et son fils, Jean Chauderon, lui succède à la fois comme baron et comme Connétable. Une fille, dont aucune autre information n'est connue, est également mentionnée, qui est envoyée à Constantinople en 1261 comme otage à la cour byzantine. Outre Estamira, Jean acquiert également la possession de Roviáta, ainsi que d'autres terres en Italie, dont une partie est échangée en 1289 avec Hugues, comte de Brienne, contre la forteresse de Beauvoir (Pontikókastron). On sait qu'il n'a qu'une fille, Bartholomée, qui lui succède à la tête de certains de ses domaines en 1294. Le sort de la baronnie n'est pas clair, mais il semble qu'à un moment donné elle retourne au sein du domaine princier ; en 1315-1316, elle est sous le contrôle des forces de Ferdinand de Majorque.

Enfin, à la fin du XIVe siècle, probablement en 1370, le prince Philippe III cède la baronnie, ainsi que le titre de Grand Connétable, à Centurione Ier Zaccaria. La baronnie reste sous le contrôle de la famille Zaccaria jusqu'à la chute de la principauté aux mains des Byzantins du Despotat de Morée en 1429. Théodora Tocco, épouse du despote Constantin Paléologue, meurt à Stameron/Estamira (souvent confondu avec le château de Santaméri) en novembre 1429. The castle of Estamira is reported as being in ruins in 1467 ; son emplacement est aujourd'hui oublié, mais il devrait se trouver à l'est de l'actuelle ville de Gastoúni.

Notes et références

Références

Annexes

Bibliographie

Division administrative fondée au XIIIe siècle
Élide médiévale
Baronnie de la principauté d'Achaïe

Baronnie de la Estamira


Samuel Calvin Tate Dodd (* 20. Februar 1836 in Franklin, Pennsylvania; † 30. Januar 1907 in Pinehurst, North Carolina) war ein US-amerikanischer Rechtsanwalt. Von 1881 bis 1905 arbeitete er für die Standard Oil Company.

Jugend und Ausbildung
Samuel Dodd war der Sohn von Levi und Julia Parker Dodd. Nach dem Schulbesuch in Franklin lernte er das Druckerhandwerk bei der örtlichen Wochenzeitung. Später studierte er an der Waterford Academy und dem Jefferson College in Washington, Pennsylvania (heute: Washington & Jefferson College). Zurück in Franklin unterrichtete er 1857 an einer Schule und lernte bei einem Rechtsanwalt. 1859 erhielt Dodd seine Zulassung als Anwalt. Im gleichen Jahr fand Edwin L. Drake im nahe gelegenen Titusville die erste Ölquelle.

Dodd hatte auch eine musische Seite. Er verfasste 1860 das erste Gedicht über das Rohöl, The Land of Grease, als Parodie auf Lord Byrons Gedicht Isles of Greece.

1860 heiratete er Mary E. Greer, mit der er zwei Kinder hatte und die 1873 verstarb. 1877 heiratete er Melvina Smith, die ihm ebenfalls zwei Kinder gebar.

Beruf
Als sich die Ölindustrie in Pennsylvania entwickelte, wurde er ein gefragter Anwalt. Er wickelte Kauf- und Pachtverträge ab, kannte sich gut in Gesellschaftsrecht aus und vertrat Streitfälle vor dem Gericht in Franklin. Er hatte schnell einen guten Ruf auf den Feldern der Ölpioniere. 1872 wurde er als Delegierter in die Pennsylvania Constitutional Convention gewählt, wo er eine führende Rolle bei einigen Änderungen zur Verfassung des Bundesstaates einnahm.

Die Arbeit für Standard Oil
Als Dodd 1881 in die Dienste der Standard Oil Company trat, fand er folgende Lage vor: Rockefeller hatte sich seit Beginn seines Geschäftslebens mit Partnern zusammengeschlossen, weil er allein nie ausreichend Kapital hatte. Als er ins Ölgeschäft mit einer Raffinerie einstieg, gründete er 1870 die Standard Oil Company of Ohio und jeder der Mitbegründer erhielt shares (Anteile, die in der Firma verbleiben mussten) gemäß dem eingebrachten Kapital. Hauptaktionäre waren: John D. Rockefeller: 30 %, Samuel Andrews: 16,67 %, Henry Flagler: 16,67 %, William Rockefeller: 13,34 %, Stephen V. Harkness: 13,34 %, O. B. Jennings (Schwager von William Rockefeller): 10 %.

1872 bildete er mit seiner Cleveland Standard Refinery, der Acme Oil Company of New York (located at Titusville), Imperial Oil Company in Oil City, Atlantic Refining Company of Philadelphia, Camden Company of Maryland, Charles Pratt & Co. of New York,  J. A. Bostwick & Co., Sone & Fleming Manufacturing Company, Warden, Frew & Co. of Philadelphia, und der Baltimore United Oil Company of Baltimore eine Allianz: die Central Association of Refiners.

Bis 1873 hatte Standard Oil etwa 80 Prozent der Raffineriekapazitäten in Cleveland erworben, was in etwa einem Drittel in den USA entsprach. Als das Bankhaus Jay Cooke & Company in Philadelphia, Finanzier für den Bau von Eisenbahnlinien, 1873 in Konkurs ging, löste dies einen Börsencrash und damit eine Rezession aus, die sechs Jahre andauerte. Standard Oil konnte diese Situation nutzen und viele Raffinerien in der Öl-Region von Pennsylvania, Pittsburgh, Philadelphia und New York, die vor dem Bankrott standen, aufkaufen. Auch diese Firmen wurden Bestandteil von Standard Oil.

Standard Oil hatte sich zunächst auf horizontale Integration (d. h. auf der gleichen Stufe der Produktion) durch Erlangung der Kontrolle über andere Öl-Raffinerien konzentriert. Aber dann zeigte sich bald  die Notwendigkeit einer vertikalen Integration (d. h. auch auf andere Stufen der Erzeugung und Verteilung), hauptsächlich durch den Erwerb von Pipelines, Eisenbahnkesselwagen, Terminalanlagen und Ölfässer-Fertigungsbetrieben. Hier zog schnell der eine Betrieb den anderen nach sich. Oberste Ziele waren jedoch immer die Qualitätsverbesserung und die Verbilligung des Produkts.

Die Ziele der Vereinigung (Allianz) waren lt. Dodd:

A Die Transportkosten zu senken sowohl vor Ort als auch zu den Seehäfen

 1. indem sie ihr Rohrleitungssystem verbesserten und ausbauten;
 2. durch den Bau und die Bereitstellung von Tankwaggons, mit denen das Öl kostengünstiger transportiert  und die Kosten für die Barrels eingespart werden konnten
 3. Öltanks zu bauen, in denen das Öl gelagert werden konnte
 4. Ankauf und Ausbau von Terminals für die Ankunft, das Handling und die Verschiffung von Öl
 5. Ankauf und Bau von Schleppern und Leichtern für den Hafen und der Schifffahrt auf Flüssen
 6. Bau von Werften, Docks und Lager für die Verschiffung ins Ausland

B. Die Herstellung einer besseren Qualität von Öl für die Beleuchtung zu einem günstigen Preis, indem das Wissen, die Erfahrung und das Geschick aller Beteiligten eingebracht wurde, ebenso wie ihre geheimen Herstellungsprozesse und Patente. Durch den Bau von Fabriken in einem ausgedehnten und perfekten Umfang mit verbesserten Maschinen und Geräten.

C. Mit der Vereinigung der Raffinerien ergab sich auch die Notwendigkeit der Herstellung von dazugehörigen Materialien, wie Barrels, Kanister aus Zink und Kisten für deren Verpackung, Farbe, Klebstoff und Schweflige Säure – alles in großem Umfang und mit den besten Maschinen  für die Kostenersparnis.

D. Beschäftigung der besten wissenschaftlichen und technischen Mitarbeiter zur Verbesserung und Erforschung von Erzeugnissen aus Rohöl/Petroleum und durch Gewinne aus diesen Nebenprodukten zur Verbilligung des Petroleums für die Beleuchtung beizutragen.

E. Vertreter zu beschäftigen, die neue Märkte auf der ganzen Welt erschließen und die Menschen überall von der Sicherheit und den geringen Kosten von Petroleumöl überzeugen  und die billigste und beste Methode in Erfahrung zu bringen, um die Bevölkerung dann damit zu versorgen.

E. Durch all die aufgezählten Wege soll die Versorgung mit Öl und deren Nebenprodukten erhöht und dadurch der Preis für den Verbraucher gesenkt werden.

Um diese Ziele durchzuführen war ein Zusammenschluss unbedingt notwendig, denn hierfür waren Millionen von Dollar erforderlich. Wie viel Geld benötigt wurde, war den Partnern damals nur unzureichend klar. Es erwies sich, dass allein für die Rohrleitungen und Tanklager 30 Millionen $ aufgebracht werden mussten.

Der Standard Oil Trust
Ein Trust war eine Vereinbarung, wonach die Aktionäre in einer Gruppe von Unternehmen ihre Anteile an Treuhändern übertragen, die alle Unternehmen kontrollierten. Im Gegenzug erhielten die Aktionäre Zertifikate, die sie zu einer bestimmten Beteiligung am Konzernergebnis der gemeinsam verwalteten Unternehmen berechtigten. Das Konzept eines Trusts wurde erstmals von Samuel Dodd für Standard Oil vorgeschlagen.

Das Dokument zur Gründung des Standard Oil Trusts wurde am 2. Januar 1882 unterzeichnet. Jeder Aktionär der Allianz erhielt 20 Trust-Zertifikate für jede Aktie der bisherigen Standard Oil Company of Ohio.

Für den Trust wurde ein Verwaltungsrat von neun Treuhändern eingerichtet, der die Kontrolle über alle Besitzungen der Standard Oil und ihre zahlreichen Tochtergesellschaften erhielt. Die ersten 9 wurden im Gründungsvertrag benannt mit:
 John D. Rockefeller, Oliver H. Payne und William Rockefeller,  Amtszeit bis 1885;
 Jabez A. Bostwick, Henry M. Flagler und W. G. Warden, Amtszeit bis 1884;
 Charles Pratt, Benjamin Brewster und John D. Archbold, Amtszeit bis 1883.
Auf der Jahresversammlung wählten dann die Zertifikatsinhaber für die Ausgeschiedenen drei neue Trustees für jeweils drei Jahre. Das Kuratorium wählte aus ihrer Mitte den Vorsitzenden. Die Treuhänder ernannten die Direktoren und leitenden Angestellten für jedes der zugehörigen Unternehmen. Sie konnten Ausschüsse einrichten und Rechtsanwälte sowie weitere Berater einstellen. Alle Gewinne dieser Unternehmen wurden den Treuhänder überwiesen, die die Dividenden beschlossen. Diese Anordnung erlaubte allen Unternehmen unisono als äußerst diszipliniertes Monopol  zu arbeiten.

Rockefeller übertrug mit einer Aktie datiert 23. Dezember 1882 von der Standard Oil 34.993 shares von jeweils $100 an die Trustees of Standard Oil Trust. Der Text darauf lautet:

Organized under the Manufacturing Laws of Ohio

Standard Oil Company. Capital Stork $3.500.000. all paid. 35.000 shares $100 each.

This is to certify that Trustee of Standard Oil Trust is entitled to thirty four thousand nine hundred ninety three Shares of One Hundred Dollars each in the Capital Stock of the Standard Oil Company, transferable on the Books of the Company in person or by Attorney only on the Surrender of this Certificate and due payment of all liabilities on the part of the holder to the Company subject to the provisions of Laws and the By Laws of the Company. This Certificate is valid only when signed by the President and Secretary.

Cleveland O. Dec. 23 1882

Signed: H. M. Flagler Sect.                                J. D. Rockefeller Presi.

Bei Gründung bestand der Trust aus 40 Personen und aus 15 Firmen, die wiederum Anteile (shares) an weiteren Firmen besaßen. Das Gründungskapital betrug $70.000.000 und wurde später auf $95.000.000 erhöht. Noch im Gründungsjahr 1882 erklärte der Ohio Supreme Court den Standard Oil Trust als ein illegales Monopol und ordnete seine Auflösung an. Diese zog sich jedoch aus verschiedenen Gründen über Jahre hin. Innerhalb von 7–8 Jahren kam der Standard Oil Trust in Besitz von den meisten Firmen, die mit der Petroleumindustrie in Verbindung standen und hatte damit sein angestrebtes Ziel erreicht.

1891 erhob der Generalstaatsanwalt von Ohio Anklage gegen den Standard Trust wegen Verstoß gegen das Gesellschaftsrecht, u. a. hätten "All the owners and holders of its capital stock, including all the officers and directors of said defendant company, signed said agreements without attaching the corporate name and seal." (Alle Besitzer und Halter vom Kapital stock, einschließlich aller ihrer Vertreter und Direktoren der genannten Firma haben besagte Vereinbarungen getroffen, ohne den Firmennamen und Siegel hinzuzufügen.)  Sie hätten Privilegien, Rechte und Verkaufsrechte ausgeübt, die ihm (dem Trust) nicht übertragen worden waren.  Die Beklagten dagegen meinten, dass sie auch ohne Einzelverträge hinreichend Gesellschaftskonformes Verhalten gezeigt haben, das die Notwendigkeit formalen gesellschaftlichen Handelns überflüssig mache, wie die Annahme von Gesellschaftsbeschlüssen oder die Zeichnung eines Namens.  ("Have we not shown sufficient actual corporate conduct to obviate überflüssig machen the necessity for formal corporate action, such as the adoption of resolutions or the signing of a name?")  Mr. Monnet, der Generalstaatsanwalt in Ohio, gab an, dass allein die Trustees insgesamt 466.280 Trustzertifkate besaßen und Rockefeller noch einmal über die Hälfte davon. Das machte 723.138 von insgesamt 972.500 Zertifikaten. Um einer Verurteilung zur Auflösung des Trusts zuvorzukommen, gaben 1892 die Trustees und John D. Rockefeller eine Vereinbarung zur Auflösung des Trusts dahingehend bekannt, dass alle Anteilseigner ihre Anteile dem darin benannten Rechtsanwalt John Besinger zu übergeben haben. Es wurde festgehalten, dass Rockefeller seine 256.854 shares, die er am 1. Juli 1892 besaß von insgesamt 972.500 shares übergab.

Am 5. Mai 1893 traf Amerika mit dem "Industrial Black Friday" nach 1873 eine weitere schwere Wirtschaftskrise, und die folgenden drei Jahre waren durch Depression und Unsicherheit geprägt.

Verlagerung nach New Jersey
Der Trust wurde aufgelöst und die zuletzt 34 Firmen der Allianz in nunmehr 20 Gesellschaften der in New Jersey neu organisiert. Im Jahre 1899 wurde Standard Oil  als Holdinggesellschaft in Bayonne, New Jersey, unter dem Namen Standard Oil Company of New Jersey etabliert. Die Standard Oil Company of New Jersey besaß $100 Mio. als "common stock" und $10 Mio. "preferred stock" und war berechtigt, das Kapital (stock) von jeder der verschiedenen Gesellschaften zu besitzen, die mit der Standard Oil Company verbunden waren und von allen Parteien zu kaufen, die solchen stock besitzen, wann immer sie diesen zu verkaufen wünschten.
Die Aktien von Standard Oil wurden zu keiner Zeit an der Börse gehandelt.

Gegner des Sherman Antitrust Act
Dodd war ein strikter Gegner des Sherman Antitrust Act, seit der Entwurf des Gesetzes 1876 bekannt wurde. Nach seiner Meinung würde, wenn ein Gesetz erlassen wird, das verbietet, dass Personen bzw. Firmen, die im gleichen Geschäft tätig sind, sich über Preise verständigen oder zusammenschließen dürfen, das jährliche Einkommen aus dem Ölexport nicht 50 Millionen betragen können. Ohne das Rohrleitungssystem, den billigen Transport und die Verbesserungen in der Herstellung könnten die amerikanischen Märkte in Europa und Asien gegen Russland kein Jahr bestehen. Russisches Öl kam nicht nur in Russland und im Orient auf den Markt, sondern auch in Österreich, Deutschland und sogar in England. Seitdem musste die russische Konkurrenz in jedem Winkel der östlichen Hemisphäre bekämpft werden. Bis 1879 hatten die Nobel-Brüder mit Unterstützung der Rothschild-Bank in Baku 195 Raffinerien errichtet, die 1,4 Millionen barrels pro Jahr produzierten.

Die von Senator John Sherman aus Ohio eingebrachte Vorlage wurde am 20. Juni 1890 vom Senat in Washington als Gesetz verabschiedet.

Als sich John D. Rockefeller im September 1905 aus der Firmenleitung zurückzog, verließ auch Dodd die Standard Oil und ging in den Ruhestand. Er verstarb am 30. Januar 1907 in seinem Wintersitz in Pinehurst in North Carolina und wurde auf dem Friedhof seiner Heimatstadt Franklin beigesetzt.

Veröffentlichungen
 Samuel C. T. Dodd: Combinations: their uses and abuses, with a history of the Standard Oil Trust. An argument relative to bills pending before the New York legislature, based upon testimony given before the Senate Committee on General Laws (1888)
 Samuel C. T. Dodd: History of the Standard Oil Combination – Seite 21

Literatur
 Andrew Cone and Walter R. Johns; edited by Walter R. Johns: Petrolia a brief history of the Pennsylvania petroleum region, its development, growth, resources, etc., from 1859 to 1869. Verlag D. Appleton and Company, New York 1870
 Pure Oil Trust vs. Standard Oil Company, being the report of an investigation by the United States Industrial Commission. Compiled from private and official sources by the Oil City Derrick, 1899–1900. Verlag: Derrick Publishing Printers, Oil City P.A., 1901. Neuauflage 2012. Verlag: Nabu Press ISBN 978-1-275-24886-1
 John J. McLaurin: Sketches in crude-oil; some accidents and incidents of the petroleum development in all parts of the globe. Published by the author in Franklin, Pa. 3rd edition 1902
 James Howard Bridge Hrsg.: The trust: its book; being a presentation of the several aspects of the latest forms of industrial evolution. Urheber: United States Industrial Commission.Verlag:  Doubleday, Page & Company, New York 1902. Neuauflage: Nabu Press 2012. ISBN 978-1-275-24886-1

Weblinks
 State Historical Marker Venango County, Pennsylvania Samuel C. T. Dodd (englisch)
 Dodd in: Columbia Encyclopedia (englisch)
 STANDARD OIL STOCKHOLDERS.; List Filed in Answer to Interrogatories in an Ohio Suit. The New York Times. June 18, 1898

Einzelnachweise

Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rockefeller
US-Amerikaner
Geboren 1836
Gestorben 1907
Mann

Samuel Dodd


ADN polimerazele sunt enzime din clasa polimerazelor care creează molecule de ADN prin asamblarea nucleotidelor. Aceste enzime sunt esențiale în procesul replicării ADN și de obicei lucrează în perechi pentru a crea două secvențe identice de ADN dintr-o singură moleculă inițială de ADN. La fiecare diviziune a unei celule, enzima ADN polimerază dublează ADN-ul celulei. În felul acesta, informația genetică este transmisă din generație în generație.

Scurt istoric
În anul 1956, Arthur Kornberg și colegii săi au descoperit enzima ADN polimerază I, cunoscută și sub numele de Pol I, în bacteria Escherichia coli. Ei au descris procesul de replicare ADN. Ca urmare, Kornberg a primit premiul Nobel în anul 1959, pentru munca sa.  ADN polimeraza II a fost descoperită tot de Kornberg și de Malcolm E. Gefter în 1970.

Funcția

Principală funcție a enzimei ADN polimerază este de a crea molecule de ADN din nucleotide. Copiile de molecule ADN sunt create prin punerea în perechi a nucleotidelor prezente în molecula originală de ADN.

La crearea unei noi molecule de ADN, ADN polimeraza adaugă nucleotide doar la capătul 3' al strandului nou format. Acest proces duce la formarea unui nou strand, limitat la direcția 5'-3'. Nicio enzimă ADN polimerază nu poate începe un nou lanț de la zero (de novo); enzima poate adăuga o nucleotidă numai unui grup 3'-hidroxid (OH) pre-existent. De aceea, enzima ADN polimerază are nevoie de un primer, la care să adauge prima nucleotidă. Primerii sunt constituiți din baze ADN sau ARN. În replicarea ADN, primele două baze sunt întotdeauna ARN și sunt sintetizate de o enzimă numită primază. O enzimă numită helicază desparte cele două stranduri complementare de ADN, pentru a facilita replicarea fiecărui strand, după modelul semiconservativ al replicării ADN.

ADN polimeraza face greșeli o dată la fiecare un miliard de baze copiate. Unele enzime ADN polimeraze pot corecta aceste greșeli. La recunoașterea unei baze incorecte, enzima ADN face un pas înapoi. Rolul de exonuclează al enzimei permite eliminarea bazei greșite. După eliminare, polimeraza poate introduce baza corectă și replicarea continuă.

Structura

Enzimele ADN polimerază cunoscute au structuri asemănătoare, ceea ce înseamnă că proprietățile lor catalitice variază foarte puțin de la o specie la alta. Structurile asemănătoare indică funcții importante, care nu poate fi înlocuite în activitatea unei celule.

Viteza de procesare a substratului

O enzimă ADN polimerază localizează un primer și se lipește de acesta în aproximativ o secundă. Odată primerul lipit, o altă enzimă ADN polimerază adaugă o nucleotidă pe secundă la noul lanț ADN.

Unele ADN polimeraze pot adăuga mai multe nucleotide pe secundă, crescând viteza sintezei ADN.
Rata de sinteză ADN într-o celulă vie a fost aproximată prima oară cu rata de elongare a ADN-ului bacteriofagului T4 în bacteria E. coli. În timpul creșterii exponențiale a ADN-ului la 37 °C, rata de sinteză a fost de 749 nucleotide pe secundă.

Referințe

Transferaze

ADN polimerază


ركين هندي قصير الذيل  هو نوع من القوارض من فصيلة الفأريات. يتواجد في أفغانستان، بنغلاديش، الصين، مصر، الهند، إيران، العراق، فلسطين، باكستان، السعودية، سورية، طاجكستان، تركمانستان، و اوزباكستان. موئله الطبيعي هو أراضي الشجيرات المعتدلة.

مراجع

أصنوفات سماها جون إدوارد غراي
أنواع القائمة الحمراء غير المهددة
ثدييات أفغانستان
ثدييات بنغلاديش
ثدييات وصفت في 1830
جرذان آسيا
ركين
قوارض الهند
قوارض باكستان

ركين هندي قصير الذيل


Den gyldne stumpnæseabe (Rhinopithecus roxellana) er en primat i gruppen slankaber (Colobinae), der lever i bjergskove i det centrale og sydvestlige Kina. beliggende i mellem 1.500 og 3.400 m.o.h. Den lange pels og buskede hale gør aben i stand til at tåle vintertemperaturer ned til minus 5 °C. Ansigtet er gustenblegt med en markant opstoppernæse. Hanner har sort pels på ryggen. Under fødesøgningen færdes den gyldne stumpnæseabe i mindre grupper med en enkelt han og flere hunner. Med en vægt på op til 18-20 kilogram kan hanner veje op til dobbelt så meget som hunner. Kropslængden er 54-71 centimeter med en lige så lang hale. Bestanden trues af skovfælding og jagt for pelsens skyld.

Kilder og eksterne henvisninger

Gylden stumpnæseabe


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Ratková enthält die fünf nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Ratková im Okres Revúca.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Ratkova


Ípsilon Ceti o Upsilon Ceti (υ Cet / 59 Ceti) es una estrella de magnitud aparente +4,01 situada en la constelación de Cetus.
Entre las estrellas que tienen asignada letra griega de Bayer, Ípsilon Ceti es la que se halla más al sur, siendo su declinación menor (-21º).
Entre los antiguos árabes, esta estrella —junto a Deneb Algenubi (η Ceti), θ Ceti, τ Ceti y Baten Kaitos (ζ Ceti)— formaba Al Naʽāmāt (ألنعامة), «las avestruces hembra».

Ípsilon Ceti fue clasificada inicialmente como gigante roja de tipo espectral M0III pero hoy es considerada una gigante de tipo K7III.
Tiene una temperatura efectiva comprendida entre 3900 y 4200 K, cifra que condiciona el valor de su luminosidad debido a la contribución de la radiación infrarroja al total de la energía emitida.
Considerando una temperatura de 3900 K, su luminosidad sería 525 veces superior a la luminosidad solar y su radio 50 veces más grande que el del Sol.
Este tamaño concuerda con el obtenido a partir de la medida de su diámetro angular, 5,03 ± 0,50 milisegundos de arco.
Gira sobre sí misma con una velocidad de rotación proyectada de 7,5 km/s, lo que implica que su periodo de rotación puede ser de hasta 333 días.

Tanto la masa como la etapa evolutiva en la que se encuentra Ípsilon Ceti son difíciles de precisar.
Su masa más probable es de 1,7 masas solares, cifra sujeta a un elevado grado de error.
En cuanto a la etapa evolutiva en la que se halla, Ípsilon Ceti posiblemente esté aumentando en brillo con un núcleo inerte de helio, aunque también puede haber comenzado la fusión de su helio en carbono o tener una núcleo inerte de este último elemento.
En el primer caso, su edad es de 1900 millones de años y habría concluido la fusión de su hidrógeno interno hace 100 millones de años.
Ípsilon Ceti se encuentra a 293 años luz de distancia del sistema solar.

Referencias

Gigantes naranjas
Constelación de Cetus

Ípsilon Ceti


L'ambassade de Côte d'Ivoire en Guinée est la principale représentation diplomatique de la république de la Côte d'Ivoire en Guinée.

Histoire

Ambassadeurs

Références

Guinée
Côte d'Ivoire

Ambassade de Côte d'Ivoire en Guinée


Nikola Pašić (în sârbă chirilică: Никола Пашић, ; ) a fost un politician și diplomat sârb și iugoslav, care a fost cel mai important lider politic sârb timp de aproape 40 de ani și conducător al Partidului Radical al Poporului. El a îndeplinit mai multe funcții politice de prim rang, fiind de două ori primar al Belgradului (1890-1891 și 1897), de mai multe ori prim-ministru al Regatului Serbiei (1891-1892, 1904-1905, 1906-1908, 1909-1911, 1912-1918) și de trei ori prim-ministru al Regatului Iugoslaviei (1918, 1921-1924, 1924-1926).

Pašić a fost un lider politic important din Balcani, care, împreună cu omologii săi precum Eleftherios Venizelos din Grecia, a reușit să își consolideze micul stat național în formare împotriva puternicelor influențe străine, în special cele din Austro-Ungaria, Imperiul Otoman și Imperiul Rus.

Primii ani
Nikola P. Pašić (Никола П. Пашић) s-a născut în Zaječar, în Principatul Serbiei. Potrivit etnologului sloven Niko Zupančič, strămoșii lui Pašić au migrat din regiunea Tetovo în secolul al XVI-lea și au fondat satul Zvezdan, lângă Zaječar. Pašić însuși a spus că strămoșii lui s-au stabilit din zona mănăstirii Lešok în Tetovo. Jovan Dučić a concluzionat că Pašić provenea din Izvor, lângă Zaječar, și că strămoșii lui Pašić din Tetovo s-au pierdut de mult timp; bulgarii au manevrat această informație, spunând că el provenea din Teteven, Bulgaria. Ljubomir Miletić a afirmat odată că tatăl sau bunicul lui Pašić s-au stabilit la Teteven, Bulgaria (afirmație respinsă astăzi), cu toate acestea, ambii s-au născut în Zaječar. Carlo Sforza a menționat că Pašić "a fost norocos într-un alt sens, el a aparținut comunității Shopi".

Pašić a studiat la gimnaziul din Zaječar, dar ca urmare a faptului că gimnaziul a fost mutat la Negotin (unde a fost înființat prima dată) din motive politice, el a studiat și la Negotin și Kragujevac. În 1866 s-a înscris la Universitatea din Belgrad, unde a excelat la studii și în 1868 a primit o bursă de stat pentru a urma cursuri de specializare la Școala Politehnică din Zürich. Pašić a absolvit ca inginer, dar, în afară de scurtă participare la construirea căii ferate Viena-Budapesta, el nu a lucrat în acest domeniu.

Partidul Radical

Origini
O colonie de studenți sârbi trăia în Elveția, unde ei au făcut cunoștință cu ideile socialismului. Studenții vor forma mai târziu nucleul mișcării radicale și socialiste din Serbia. Unul dintre ei a fost Svetozar Marković, care va deveni primul mare ideolog socialist din Serbia. În timpul studiilor sale ls Zürich, Pašić s-a împrietenit cu Marković, dar și cu Pera Todorović, Pera Velimirović, Lazar Paču, Jovan Žujović, Mita Rakić și alții.

După ce s-a întors în Serbia, Pašić s-a distanțat de Marković, deși ei nu s-au certat niciodată, și a plecat în Bosnia pentru a sprijini revolta anti-otomană din Nevesinjska puška. Socialiștii au început să publice Samouprava, care a devenit mai târziu buletinul oficial al Partidului Radical. După moartea lui Marković în 1875, Pašić a devenit liderul mișcării și în 1878 a fost ales membru al Adunării Naționale a Serbiei, chiar înainte de constituirea partidului. În 1880, el a făcut un gest fără precedent pe scena politică a Serbiei prin formarea unui club al deputaților din opoziție. În cele din urmă, programul unui partid a fost finalizat în ianuarie 1881, Partidul Radical, primul partid sârb organizat în mod sistematic, a fost constituit oficial, iar Pašić a fost ales în unanimitate ca primul președinte al acestuia.

Revolta din Timoc
Partidul Radical și Pašić au câștigat rapid popularitate; radicalii au obținut 54% din voturi la alegerile din septembrie 1883, în timp ce Partidul Progresist, favorizat de regele Milan Obrenović al IV-lea a obținut doar 30%. În ciuda victoriei clare a radicalilor, regele proaustriac, căruia i-a displăcut prorusul Pašić și Partidul Radical, l-a nominalizat pe bătrânul extremist Nikola Hristić pentru a forma un guvern. Hristić a deschis adunarea printr-un decret și apoi a citit un al doilea decret prin care dizolva adunarea.

Această atmosferă înfierbântată s-a înrăutățit prin decizia de confiscare a armelor de la populație, datorită constituirii unei armate naționale. Ca urmare, au izbucnit confruntări armate în estul Serbiei, pe valea râului Timoc. Regele Milan i-a învinovățit pe radicali pentru aceste revolte și a trimis trupe pentru a zdrobi rebeliunea. Pašić a fost condamnat la moarte în contumacie și abia a reușit să scape de arestare, fugind în Bulgaria. Alți douăzeci și unu au fost condamnați la moarte și executați, iar încă 734 au fost închiși.

Exilul în Bulgaria
În următorii șase ani, Pašić a trăit împreună cu rudele sale în Bulgaria, fiind susținut financiar de guvernul bulgar. El a trăit la Sofia, unde a lucrat ca antreprenor în construcții și pentru o scurtă perioadă în Ministerul de Interne. El a încercat să se implice în politica Bulgariei. Potrivit surselor bulgare, el vorbea bulgara aproape fluent, dar o amesteca cu multe cuvinte și expresii sârbești, și se pretinde că i-ar fi întrebat pe prietenii lui Petko Karavelov care proveneau din Stara Planina despre caracteristile acestei regiuni bulgare, explicând că strămoșii lui ar fi migrat de acolo în Serbia cu câteva generații mai înainte. Evidențele bulgare diferă complet într-o chestiune importantă, implicarea activă în politică a lui Pašić în timpul exilului său la Sofia. Sprijinul oficial acordat de bulgari a devenit unul dintre motivele pentru care regele Milan a hotărât să declanșeze Războiul sârbo-bulgar in 1885. După ce a suferit o înfrângere decisivă, regele Milan a acordat o amnistie celor condamnați pentru participarea la revolta din Timoc, dar nu și lui Pašić, care a rămas în exil în Bulgaria până la abdicarea lui Milan în 1889. Câteva zile mai târziu, guvernul nou al lui Sava Grujić l-a grațiat pe Pašić.

Politică la nivel înalt (1890-1903)

Președinte al adunării și primar
La 13 octombrie 1889 Nikola Pašić a fost ales președinte al Adunării Naționale, o sarcină pe care o va îndeplini (deși de jure, nu de facto) până la 9 ianuarie 1892. De asemenea, a îndeplinit funcția de primar al Belgradului din 11 ianuarie 1890 până în 26 ianuarie 1891. În perioada cât a condus Adunarea Națională a fost votat cel mai mare număr de legi din istoria parlamentarismului sârb. În calitate de primar al Belgradului a fost responsabil cu pavarea străzilor noroioase ale orașului. El a fost reales de două ori ca președinte al Adunării Naționale, îndeplinind această funcție în perioadele 13 iunie 1893-aprilie 1895 (deși din septembrie 1893 doar cu numele; adjunctul său Dimitrije Katić i-a ținut locul) și 12 iulie 1897-29 iunie 1898, și încă o dată ca primar al Belgradului pentru perioada 22 ianuarie - 25 noiembrie 1897.

Primul guvern
După ce nu a acceptat cu înțelepciune să ia conducerea guvernului, imediat după întoarcerea sa din exil, Nikola Pašić a devenit prim-ministru pentru prima dată în 23 februarie 1891. Cu toate acestea, fostul rege Milan a revenit în Serbia în mai 1890 și a început din nou o campanie împotriva lui Pašić și a radicalilor. În 16 iunie 1892, Kosta Protić, unul dintre cei trei regenți din timpul minoratului regelui Alexandru Obrenović al V-lea, a murit. Conform constituției, Adunarea Națională a trebuit să aleagă un nou regent, dar deoarece adunarea se afla într-o vacanță de câteva luni, Pašić a trebuit să convoace o sesiune de urgență. Jovan Ristić, cel mai puternic regent, temându-se că Pašić ar putea fi ales coregent și că i-ar submina, astfel, poziția, a refuzat să permită deschiderea sesiunii extraordinare, iar Pašić a demisionat din funcția de prim-ministru la 22 august 1892. În timpul mandatului său, el a fost, de asemenea, ministru de externe începând de la 2 aprilie 1892 și ministru interimar al finanțelor de la 3 noiembrie 1891.

Lovitura de stat a regelui Alexandru
După ce regele Alexandru s-a declarat major înainte de vreme și a demis regența, l-a desemnat pe radicalul moderat Lazar Dokić pentru a forma un guvern. Deși a primit aprobarea unor membri ai Partidului Radical pentru a participa în guvern, Pašić a refuzat. În scopul de a-l exclude de pe scena politică din Serbia, Alexandru l-a trimis pe Pašić ca ministru extraordinar la Sankt Petersburg, Rusia, în perioada 1893-1894. În 1896 regele a reușit să-l forțeze pe Pašić să renunțe la planurile sale pentru aplicarea unor reforme constituționale. Cu toate acestea, încă din 1897, ambii regii, Milan și Alexandru, au condus aproape împreună; ambii îl detestau pe Pašić așa că l-au întemnițat timp de nouă luni în 1898, deoarece Samouprava a publicat o declarație despre opoziția sa anterioară față de regele Milan. Pašić a afirmat că a fost citat greșit, dar fără nici un efect.

Încercarea de asasinat din ziua de Ivandan
Fostul pompier, Đura Knežević, care a fost condamnat la moarte, a încercat să-l asasineze pe fostul rege Milan în iunie 1899 (în sârbă: Ивандањски атентат). În aceeași seară, Milan a declarat că Partidul Radical a încercat să-l omoare, iar toți conducătorii Partidului Radical au fost arestați, inclusiv Pašić care tocmai fusese eliberat din închisoare după pedeapsa anterioară. Acuzațiile antiradicale ale lui Milan au fost nefondate și chiar Austro-Ungaria, principalul său aliat, a recunoscut că Partidul Radical nu a fost implicat, în ciuda insistenței lui Milano ca măcar Nikola Pašić și Kosta Taušanović să fie condamnați la moarte. Austro-Ungaria se temea că executarea pro-rusului Pašić ar obliga Rusia să intervină, abandonând acordul din 1897 de a lăsa Serbia într-o poziție de status-quo. Un emisar special a fost trimis de la Viena la Milan pentru a-l avertiza că Austria va boicota dinastia Obrenović dacă Pašić va fi executat. Reputatul istoric sârb Slobodan Jovanović a susținut mai târziu că asasinatul a fost organizat astfel încât Milan să scape de Partidul Radical.

Întemnițat și conștient de implicarea Austro-Ungariei, Pašić a mărturisit că Partidul Radical nu a fost loial dinastiei, ceea ce a salvat probabil mai mulți oameni de la închisoare. Ca parte a unui acord încheiat cu ministrul de interne Đorđe Genčić, guvernul a șters acuzele de implicare a sa din declarație, astfel încât să arate ca Pašić s-a comportat ca un laș și a cedat în fața presiunii polițienești. Pašić a fost condamnat la cinci ani de închisoare, dar a fost eliberat imediat. Acest lucru a provocat un conflict ulterior în cadrul Partidului Radical deoarece membrii mai tineri l-au considerat pe Pašić un laș și trădător și au părăsit partidul.

În restul perioadei de domnie a regelui Alexandru, Pašić s-a retras din politică. Deși tânărul monarh l-a detestat pe Pašić, l-a chemat de mai multe ori pentru consultări, dar omul politic s-a abținut să-i dea sfaturi și a insistat că el nu mai este implicat în politică.

Epoca de aur a democrației (1903-1914)

Asasinarea regelui
Nikola Pašić nu s-a aflat printre conspiratorii care au complotat să-l asasineze pe regele Alexandru. Asasinatul a avut loc pe 11 iunie 1903, iar atât regele și regina Draga Mašin, cât și primul ministru Dimitrije Cincar-Marković și ministrul apărării, Milovan Pavlović, au fost uciși. Partidul Radical nu a format primul guvern după lovitura de stat, dar după câștigarea alegerilor din 4 octombrie 1903 a rămas aproape neîntrerupt la putere pentru următorii 15 ani. Înțelept, Pašić nu a condus toate guvernele radicalilor, lăsându-i pe alți membri ai partidului său (sau, uneori, din afara lui) să fie prim-miniștri. La început, radicalii s-au opus la numirea noului rege Petru I Karađorđević, numind această numire ca fiind ilegală. Pašić s-a răzgândit mai târziu după ce a văzut cum oamenii l-au acceptat de bună voie pe noul monarh și cum regele Petru I, educat în Europa de Vest, a fost un conducător democrat, spre deosebire de ultimii doi suverani despotici și imprevizibili. După cum se va dovedi în următoarele două decenii, principalul conflict între rege și primul ministru l-a reprezentat refuzul lui Pašić de a crește refuzul de a crește alocația regală.

Nikola Pašić a devenit ministru de externe la 8 februarie 1904 în cabinetul lui Sava Grujić și a condus un guvern în perioada 10 decembrie 1904 - 28 mai 1905, continuând să fie și ministru de externe. În următorii 10 ani, sub conducerea lui Pašić și a Partidului Radical (mai ales a lui Lazar Paču, ministrul de finanțe), Serbia a devenit un stat atât de prosper încât mulți istorici numesc această perioadă epoca de aur modernă a Serbiei. Țara s-a transformat într-o democrație europeană cu o creștere economică și financiară, politice, iar influența sa politică a sporit, de asemenea, ceea ce a cauzat probleme constante cu cel mai mare vecin al Serbiei, Austro-Ungaria, care a elaborat planuri de a transforma Serbia într-una dintre provinciile sale (cancelarul german Otto von Bismarck declarase deja în 1879 că Serbia este o piedică în calea dezvoltării Austriei).

Războiul vamal cu Austro-Ungaria
Deoarece provocările latente ale Austro-Ungariei la adresa Serbiei cu privire la sârbii care trăiau în Bosnia și Herțegovina, ce era oficial încă parte a Imperiului Otoman, dar fusese ocupată de Austro-Ungaria din anul 1878, și provocarea de probleme exportului sârbesc care se desfășura, în principal, prin Austria (deoarece Serbia nu avea ieșire la mare) nu a adus rezultate, Austro-Ungaria a inițiat un război vamal în 1906. Pašić a format un alt guvern, pe care l-a condus în perioada 30 aprilie 1906 - 20 iulie 1908. Presat de guvernul austriac care cerea Serbiei să cumpere aproape orice produs de la companiile austriece, de la sare la tunuri, el a răspuns guvernului austriac că el personal ar face asta, dar că adunarea se opune, iar asta este ceea ce contează în țările democratice. Austria și-a închis granițele ceea ce a cauzat o lovitură severă economiei sârbe, dar va face ca Serbia să devină mai târziu chiar mai dezvoltată decât a fost, deoarece Pašić s-a orientat către țările vest-europene. El i-a forțat pe conspiratorii la lovitura de stat din 1903 să se retragă, ceea ce a fost o condiție pentru restabilirea legăturilor diplomatice cu Marea Britanie, a cumpărat tunuri din Franța etc. În mijlocul războiului vamal, Austro-Ungaria a anexat oficial Bosnia și Herțegovina în 1908, ceea ce a provocat proteste în masă în Serbia și instabilitate politică, dar Pašić a reușit să calmeze situația. În această perioadă, aliatul major al lui Pašić, Rusia Imperială, nu i-a fost de prea mare ajutor deoarece fusese învins de Japonia în Războiul Ruso-Japonez și trecea printr-o serie de revoluții.

Războaiele Balcanice

Pašić a format alte două guverne (24 octombrie 1909 - 4 iulie 1911 și de la 12 septembrie 1912). El a fost un susținător important al formării Ligii Balcanice, ceea ce a dus mai târziu la Primul Război Balcanic (1912-1913) și la cel de-al Doilea Război Balcanic (1913), care aproape au dublat suprafața Serbiei, prin înglobarea teritoriilor care erau considerate la acea vreme ca făcând parte din Serbia Veche (Kosovo, Metohia și Vardar Macedonia), pe care le-a recuperat de la turci după o ocupație de cinci secole.

El s-a confruntat cu unele structuri militare în ceea ce privește administrarea teritoriilor nou dobândite. Pašić credea că teritoriile noi trebuiau incluse în sistemul politic și administrativ al Serbiei, prin alegeri democratice, în timp ce armata a căutat să păstreze zonele recuperate sub ocupație militară. După un an de tensiuni, Pašić l-a demis pe administratorul militar al Serbiei Vechi și a programat noi alegeri pentru anul 1914, dar izbucnirea Primului Război Mondial a împiedicat punerea în practică a planului său.

Izbucnirea Marelui Război
După Atentatul de la Sarajevo din 28 iunie 1914, când membrii sârb organizației revoluționare sârbe Tânăra Bosnie l-au asasinat pe moștenitorul aparent al tronului austro-ungar, arhiducele Franz Ferdinand, guvernul Austro-Ungariei a acuzat imediat guvernul sârb că a fost în spatele asasinării. Astăzi, consensul general este că guvernul sârb nu a organizat acel atentat, dar cât de mult  știa Pašić despre asta este încă o problemă controversată și se pare că fiecare istoric are propria opinie cu privire la acest subiect: Pašić nu știa nimic (Ćorović); Pašić știa că ceva este pe cale să se întâmple și a spus Rusiei că Austria va ataca Serbia înainte de asasinat (Dragnić); Pašić știa ca asasinii aveau legături cu conducerea serviciului de informații sârb, dar i-a fost frică să informeze Viena (Balfour).

Austria i-a prezentat Ultimatumul din iulie, formulat împreună cu ambasadorii germani într-un astfel de mod că nicio țară nu-l putea accepta. După ample consultări în țară și presiuni puternice din exterior pentru a-l accepta, Pašić i-a spus ambasadorului austriac Giesl (care își făcuse deja bagajele) că Serbia acceptă toate cererile din ultimatum cu excepția cererii ca poliția austriacă să călătorească independent prin Serbia și să-și realizeze propria sa investigație. Acest refuz a confirmat Austriei că guvernul sârb s-a aflat, cel puțin în mod indirect, prin intermediul organizației "Mâna Neagră", în spatele asasinatului care a fost văzut astfel ca o declarație de război la adresa Austriei. Austro-Ungaria a răspuns în mod oficial la 28 iulie 1914 prin declararea stării de război cu Serbia, care putea conta acum pe sprijinul Rusiei în revendicarea Bosniei-Herțegovina. Primul Război Mondial a început.

Primul Război Mondial și constituirea Iugoslaviei

Gloria, înfrângerea și statul slavilor sudici

Înfrângerea Serbiei a fost considerată iminentă, cel puțin de analiștii politici externi, dat fiind puterea militară a Austro-Ungariei. Serbia se pregătise însă bine din punct de vedere militar, cu toate acestea, și după o serie de lupte desfășurate în perioada 1914-1915 (Bătălia de la Țer, Bătălia de la Kolubara), ocuparea și eliberarea Belgradului, și o contra-ofensivă sârbă soldată cu ocuparea unor teritorii austriece (în Srem și în estul Bosniei), Armata Austriacă s-a retras. Situația s-a schimbat la 5 iulie 1914, atunci când bătrânul rege Petru I a renunțat la îndatoriri în favoarea moștenitorului său, Alexandru, făcându-l regentul său.

La 17 septembrie 1914 Pašić și conducătorul albanez Essad Pașa Toptani au semnat la Niș un tratat secret de alianță sârbo-albaneză. Tratatul a avut 15 puncte, care s-a axat pe înființarea unor instituții politice și militare sârbo-albaneze comune și pe o alianță militară între Albania și Regatul Serbiei. De asemenea, tratatul avea în vedere construirea unei căi de comunicație feroviară și rutieră către Durrës, un sprijin financiar și militar acordat de Regatul Serbiei pozițiilor albaneze ale lui Essad Pașa și trasarea unei linii de demarcație de către o comisie specială sârbo-albaneză. În octombrie 1914 Essad Pașa s-a întors în Albania. Cu sprijin financiar italian și sârbesc, el a organizat o armată la Dibër și a eliberat interiorul Albaniei și orașul Durres. Pašić a ordonat ca ostașii săi să fie ajutați cu bani și cu arme.

Spre deosebire de Petru, Alexandru nu a fost un conducător democratic, ci mai degrabă unul dictatorial și îl detesta pe Pašić, precum și toate discuțiile sale despre democrație. Conflictul între cei doi a început foarte curând, atunci când Serbiei i-a fost propus Tratatul de la Londra prin care urma să se extindă către teritoriile etnicilor sârbi de la vest, inclusiv o porțiune de pe coasta Adriaticii și unele teritorii populate de etnici albanezi din nordul Albaniei. În schimb, Serbia trebuia să renunțe la o parte din Vardarul Macedonean în favoarea Bulgariei, astfel încât aceasta din urmă să intre în război de partea Antantei. Pašić și regentul Alexandru au fost amândoi împotriva acestui tratat, deoarece au considerat că ar fi o trădare a sacrificiilor făcute de croați, de sloveni și de sârbi în Războaiele Balcanice, iar negocierile pentru un viitor stat al slavilor sudici începuseră deja. Cu toate acestea, Pašić și regele Petru nu au susținut prea mult ideea iugoslavă spre deosebire de regent care a cerut crearea unui stat cât mai mare posibil. Serbia a refuzat pactul și a fost atacată de Austro-Ungaria, Germania și Bulgaria. Guvernul și armata s-au retras spre sud în direcția Greciei, dar au fost atacate de bulgari și au trebuit să treacă prin Albania către insula grecească Corfu, unde s-a semnat în 1917 Declarația de la Corfu ce a pregătit terenul viitorul stat al slavilor sudici Iugoslavia.

Crearea Regatului Sârbilor, Croaților și Slovenilor
Regatul Sârbilor, Croaților și Slovenilor (SHS) a fost proclamat oficial pe 1 decembrie 1918 și, fiind prim-ministru al Serbiei la acel moment, Pašić a fost în general considerat de facto prim-ministru al noului stat al slavilor sudici. Acordul politic a fost că Pašić va continua să fie prim-ministru până când va fi format primul guvern al noului stat, dar, ca urmare a îndelungatelor relații tensionate pe care le avea cu Pašić, regentul Alexandru l-a nominalizat pe Stojan Protić pentru a forma guvernul. În consecință, Pašić a demisionat la 20 decembrie 1918.

În ciuda faptului că a fost înlăturat din guvern, Nikola Pašić era cel mai experimentat politician iugoslav și a fost principalul negociator al noului stat la Conferința de Pace de la Paris din 1919. Într-un efort de a asigura realizarea pretențiilor maximaliste ale regentului, el nu a pus în discuție solicitarea Coridorului Ceh, a Timișoara și a Seghedinului, a reușit să securizeze frontierele cu Albania și Bulgaria, dar nu a reușit să anexeze orașul Fiume (care a devenit un stat independent) și cea mai mare parte a teritoriului Carintiei (care a rămas parte a Austriei). În momentul când Benito Mussolini a fost dispus să modifice Tratatul de la Rapallo din 1920, care separa un sfert din teritoriul etnic sloven de restul de trei sferturi al teritoriului slovenilor care făcea parte din Regatul Sârbilor, Croaților și Slovenilor, cu scopul de a anexa statul independent Fiume la Italia, încercările lui Pašić de a corecta frontierele de la Postojna și Idrija au fost subminate tot de regentul Alexandru care a preferat să aibă "relații bune" cu Italia.

Partidul Radical s-a plasat pe locul al doilea în alegerile organizate la 28 noiembrie 1920, având doar un loc de deputat mai puțin decât Partidul Democrat Iugoslav (obținând 91 și, respectiv, 92 din cele 419 locuri). Cu toate acestea, Pašić a reușit să formeze o coaliție și a devenit din nou prim-ministru la 1 ianuarie 1921.

Constituția de Vidovdan
De îndată ce au început discuțiile cu privire la constituția noului stat, s-au conturat două opinii diametral opuse, una sârbă și alta croată. Pašić și regentul Alexandru au dorit un stat unitar, dar din motive diferite. Pašić considera că sârbii ar putea fi în minoritate într-un astfel de stat și că o entitate neconsolidată și eterogenă s-ar putea destrăma dacă ar fi federalizată, în timp ce regentul pur și simplu nu dorea să împartă puterea cu alții, așa cum a dovedit opt ani mai târziu, când a realizat o lovitură de stat. Stjepan Radić, un lider politic croat care nu și-a ascuns opinia că statul sârbo-croat este doar o soluție temporară pentru obținerea independenței depline a Croației, a cerut să fie formată o republică federală. Cum Pašić deținea majoritatea în Adunarea Națională, o nouă constituție a fost adoptată de Vidovdan (ziua Sf. Vitus), 28 iunie 1921, prin care s-a organizat Regatul Sârbilor, Croaților și Slovenilor ca o monarhie parlamentară (deși foarte unitară) și s-au desființat guvernele provinciale, adică resturile firave de autonomie pe care le mai aveau Slovenia, Croația, Dalmația, Muntenegru, Bosnia și Herțegovina și Voivodina.

La începutul anilor 1920, guvernul iugoslav al primului ministru Pašić s-a folosit de forțele polițienești pentru a pune presiune asupra alegătorilor și minorităților etnice, confiscând pamfletele opoziției și luând alte măsuri de fraudare a alegerilor pentru a menține opoziția, formată în principal din autonomiști croați, în minoritate în Parlamentul Iugoslav.

Pašić a rămas prim-ministru până la 8 aprilie 1926, cu o scurtă pauză de la 27 iulie la 6 noiembrie 1924, când guvernul a fost condus de Ljuba Davidović. După ce a renunțat temporar la postul său în favoarea colegului de partid Nikola Uzunović, regele Alexandru a refuzat să-l repună în drepturi pe Pašić, folosind ca pretext scandalurile produse de Rade, fiul lui Pašić. În ziua următoare, pe 10 decembrie 1926, Nikola Pašić a suferit un atac de cord și a murit la Belgrad. El a fost înmormântat în cimitirul Novo Groblje din Belgrad.

Critică
Pašić a fost criticat puternic de comuniști pentru că i-a împiedicat să participe la viața politică după alegerile din 1920 și seria de atacuri teroriste realizate de comuniști împotriva funcționarilor guvernamentali și a interzis Partidul Comunist, pe care l-a proclamat oficial organizație criminală la 21 august 1921.

La începutul anilor 1920, el a fost acuzat de folosirea poliției pentru a face presiuni asupra alegătorilor și minorităților etnice, de confiscarea pamfletelor opoziției și de alte măsuri de fraudare a alegerilor pentru a rămâne la putere, menținând opoziția, și în special pe separatistul Stjepan Radić, în minoritate în Parlamentul Iugoslav.

După 1945, el a fost condamnat de către noile autorități comuniste și etichetat ca un lider al marii hegemonii sârbe, în timp ce realizările sale în construirea Serbiei moderne au fost complet ignorate. Aceeași retorică este încă folosită de criticii croați. Pašić este atacat puternic din cauza rolului său în formarea Regatului Iugoslaviei și a opiniei sale că sârbii, în calitate de etnici majoritari ai statului, ar trebui să aibă întotdeauna funcții de conducere (cu excepția slovenului Anton Korošec în anii 1928-1929, toți prim-miniștrii din perioada 1918-1941 au fost sârbi). Fiind împotriva statului federal al slavilor sudici încă de la început, el a fost acuzat că a susținut formarea Serbiei Mari în care puterea să fie concentrată la Belgrad. Teoreticianul comunist croat Otokar Keršovani a inventat o expresie cu privire la Pašić: numele lui va rămâne în istorie mai mult pentru că el este legat de evenimente istorice, mai degrabă decât că evenimentele istorice ar fi legate de numele lui, care a fost utilizată pe scară largă și citată în timpul regimului comunist din 1945 până în 1991.

El a fost criticat și de sârbi. Fostul său coleg de partid Pera Todorović a scris că Pašić a fost neîndemânatic și nehotărât. Istoricul Vladimir Ćorović a afirmat deschis că Pašić nu a avut o fărâmă de curaj, în timp ce criminologul germano-elvețian Archibald Reiss i-a criticat slăbiciunea față de fiul său, Rade.

Viața privată

Nikola Pašić s-a căsătorit cu Đurđina Duković, fiica unui bogat comerciant de grâne sârb din Trieste, Italia. Nunta lor a avut loc în biserica rusă din Florența din dorința de a evita sosirea numeroasei colonii sârbești din Trieste și a avut trei copii: fiul Radomir-Rade și fiicele Dara și Pava.

Rade, un playboy și protagonist al mai multor scandaluri de corupție, a fost o rușine permanentă pentru Pašić. El a avut doi fii, Vladislav, arhitect (a murit în 1980 la Geneva, Elveția) și Nikola II (1918-2015), absolvent de drept la Oxford care a locuit la Toronto, Canada, unde a fondat o Academie Națională Sârbă.

Pašić a fost învinuit de multe ori că s-a căsătorit pentru în bani; atunci când a murit, Archibald Reiss a scris despre el: "Uite, fiul câmpiei și al unor țăranilor săraci a lăsat una dintre cele mai mari averi din țară... veți spune că soția i-a adus o zestre frumoasă. Dar ce este această zestre în comparație cu ceea ce a lăsat el când a murit? O firimitură și nimic mai mult".

Moștenire

Una dintre piețele centrale din Belgrad este numită după el, Piața Nikola Pašić (în sârbă: Трг Николе Пашића/Trg Nikole Pašića). În timpul regimului comunist, piața a fost numită după Karl Marx și Friedrich Engels. Statuia din bronz, înaltă de 4,2 metri, a lui Pašić se află în piață, orientată către clădirea adunării. El a fost inclus în lista celor mai importanți 100 de sârbi.

În cultura populară
 În miniserialul TV din 1995 intitulat Sfârșitul dinastiei Obrenović, Nikola Pašić a fost portretizat de actorul Petar Kralj.
 Ultima audiență, un miniserial de televiziune inspirat de biografia lui Nikola Pašić și regizat de George Kadijevich, a fost produs în anul 2008 de către serviciul de radiodifuziune sârb RTS.

Referințe

Bibliografie

Legături externe

Nașteri în 1845
Decese în 1926
Primarii Belgradului

Nikola Pašić


Gaspar de la Cueva (Sevilla, 1587-Perú, después de 1640)  fue un escultor español del  discípulo de Martínez Montañés. Se cree que nació en Sevilla alrededor de 1587, en esta ciudad contrajo matrimonio en la Iglesia de Santa María Magdalena en 1609 con Catalina Ruiz de Milán.

Biografía
Realizó diversas obras escultóricas en Sevilla y sus alrededores,  alrededor del año 1615 se embarcó con destino al virreinato del Perú, donde fue uno de los pioneros en la difusión de la escuela de escultura barroca realista sevillana en América. En Perú permaneció el resto de su vida, principalmente en Lima donde pasó penurias y permaneció varias temporadas en prisión por deudas. A partir de 1629 vivió en Potosí, ciudad en la que su actividad artística fue mucho más intensa y donde se conservan muchos de sus trabajos. En Potosí coincidió y colaboró ocasionalmente con Luis de Espíndola y Fabián Jerónimo lo que complica realizar atribuciones de algunas obras. Se cree que durante algunos años entre 1633 y 1638 se trasladó a Sucre (Bolivia), entonces perteneciente al virreinato del Perú, donde se han documentado algunos obras de su autoría y otras atribuidas.

Su obra está compuesta exclusivamente por imaginería religiosa. Algunas de sus tallas más conocidas son el Cristo de Burgos de la Iglesia de San Agustín, el Ecce Homo de la iglesia de San Francisco, y un San Bartolomé en el templo de Sica-Sica, todas ellas en Potosí. Entre las obras atribuidas, se encuentra el Cristo Resucitado que se conserva en la Iglesia de San Francisco (Santiago de Chile), la Virgen de Montserrat de la Hermandad de Montserrat (Sevilla) y el Jesús Nazareno de la Hermandad de El Silencio (Sevilla), imagen esta última tradicionalmente asignada al escultor Francisco de Ocampo.

Véase también
 Escultura en el Virreinato de Perú

Referencias

Escultores del Barroco en España
Escultores de España del siglo XVII
Escultores de Sevilla
Escultura en el Virreinato de Perú
Nacidos en Sevilla

Gaspar de la Cueva


Cugliate-Fabiasco ist eine italienische Gemeinde (comune) in der Provinz Varese in der Region Lombardei.

Geographie
Die Gemeinde liegt etwa 14 Kilometer nördlich von Varese und bedeckt eine Fläche von 6,68 km². Zu Cugliate-Fabiasco gehören die Fraktione Cugliate und Fabiasco. Die Nachbargemeinden sind Cadegliano-Viconago, Cremenaga, Cuasso al Monte, Cunardo, Grantola, Marchirolo, Montegrino Valtravaglia und Valganna.

Geschichte
In der Römerzeit wurde Cugliate von der römischen Straße Via Varesina überquert, die Mediolanum (Mailand) mit Luganum (Lugano) verband und nach Varisium (Varese) führte. Fabiasco war Teil des Lehens Val Travaglia, das 1438 von Filippo Maria Visconti an den Grafen von Locarno Franchino Rusca vergeben wurde. Ab 1583 ging das Gebiet in den Besitz der Familie Marliani über, da es zum Lehen der Quattro Valli, einer Gruppe des Val Marchirolo, gehörte. Im Jahr 1633 wurde die Gemeinde in die Liste der Ländereien der Pieve Valtravaglia aufgenommen, denen ein Salzkontingent zugeteilt worden war (1634).

Nach den Antworten auf die 45 Fragen von 1751 durch die II. Junta der Volkszählung war der Ort an den Grafen Giovanni Emanuele Marliani belehnt, der jährlich 37 Lire und 13 Soldi erhielt und nicht eingelöst wurde. Der Feudalrichter, dem das Dorf unterstellt war, wohnte nicht in der Gemeinde, sondern in Luino. Die Gemeinde hatte einen allgemeinen Rat, der sich aus den Einwohnern zusammensetzte, sowie einen Bürgermeister und einen Konsul als Beamte. Das Amt des Bürgermeisters wurde jedes Jahr ausgeschrieben und an denjenigen vergeben, der sich verpflichtete, das Amt für das niedrigste Gehalt auszuüben. Der Bürgermeister wurde mit der Verwaltung und dem Erhalt von Grundstücken und Kleingärten betraut. Das Amt des Konsuls wurde abwechselnd ausgeübt. Die Institution des Kanzlers, der in Marchirolo residierte, war noch sehr jung, und die Pflege der öffentlichen Akten wurde dem Bürgermeister anvertraut, da es kein Archiv oder einen Raum für die Aufbewahrung von Dokumenten gab.

Cugliate und Fabiasco waren autonome Gemeinden; sie wurden 1928 zusammen mit der Gemeinde Marchirolo aufgelöst und in der neuen Gemeinde Val Marchirolo zusammengefasst, bis 1955 die Gemeinde Marchirolo neu konstituiert wurde und das, was von der Gemeinde Val Marchirolo übrig blieb, den neuen Namen Cugliate-Fabiasco annahm, mit Sitz in Cugliate. Auf dem Gebiet von Cugliate Fabiasco gibt es einen Teil des Verteidigungssystems an der Nordgrenze zur Schweiz, die sogenannte Linea Cadorna; insbesondere entlang der Route 5 am Monte la Nave und an der Alpe Manera gibt es Spuren davon.

Bevölkerung

 1809 Fusion mit Marchirolo
 1928 Fusion mit Marchirolo

Verkehr
Cugliate-Fabiasco liegt an der Staatsstraße 233 von Mailand zur Schweizer Grenze. Der Bahnhof ist mit der früheren Bahnstrecke von Valganna-Ghirla nach Lavena Ponte Tresa 1953 stillgelegt worden.

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche San Giulio

Literatur
 Anna Ferrari-Bravo, Paola Colombini: Guida d'Italia. Lombardia (esclusa Milano). Milano 1987, S. 213.
 Lombardia – Touring club italiano, Touring Editore (1999), ISBN 88-365-1325-5, Cugliate Fabiasco Online auf italienisch.

Weblinks

 Cugliate-Fabiasco (italienisch) auf lombardiabeniculturali.it, abgerufen am 18. Dezember 2015.
 Cugliate-Fabiasco (italienisch) auf tuttitalia.it
 Cugliate-Fabiasco (italienisch) auf comuni-italiani.it
 Cugliate-Fabiasco (italienisch) auf lombardia.indettaglio.it

Einzelnachweise

Ort in der Lombardei

Cugliate-Fabiasco


Prvenstvo Hrvatske u vaterpolu za žene za sezonu 2017. je osvojila Mladost iz Zagreba.

Prva HVL za žene

Sudionici
 Jug, Dubrovnik
 Primorje EB, Rijeka
 Suzuki Bura, Split
 Viktoria, Šibenik
 Mladost, Zagreb

Ligaški dio
Ljestvica

Rezultatska križaljka

podebljan rezultat - igrano od 1. do 5. kola)
rezultat normalne debljine - igrano od 6. do 10. kola

Doigravanje

Najbolji strijelci

Povezani članci
 Kup Hrvatske 2016.

Izvori
 hvs.hr, Prvenstvo Hrvatske seniorke 2016./2017., pristupljeno 19. srpnja 2017.
 furkisport.hr, Prvenstvo Hrvatske seniorke 2016./17., pristupljeno 19. srpnja 2017.
 furkisport.hr, Vaterpolo - Prvenstvo Hrvatske seniorke 2017., ligaški dio, pristupljeno 19. srpnja 2017.
 furkisport.hr, Vaterpolo - Prvenstvo Hrvatske seniorke 2017., ljestvica i doigravanje, pristupljeno 19. srpnja 2017.

Vanjske poveznice
 Hrvatski vaterpolski savez

2017

Prvenstvo Hrvatske u vaterpolu za žene 2017.


Joe Locke est un acteur mannois, né le  à Douglas (Île de Man).

Il se fait connaître grâce au rôle de Charlie Spring dans la série télévisée  (2022).

Biographie

Jeunesse

Joseph William Locke naît le  à Douglas, sur l'Île de Man.

Il fréquente le , et participe à plusieurs pièces au .

Carrière
En , parmi  qui ont auditionné d'après certaines informations, on annonce que le premier tour du , Joe Locke, à l'âge de , est engagé pour le rôle de Charlie dans la série , diffusée en 2022 sur , adaptée du roman graphique britannique éponyme d'Alice Oseman. Il y incarne Charlie Spring, un adolescent réservé et ouvertement gay qui tombe sous le charme de Nick (Kit Connor), un rugbyman pensant être hétéro. Depuis toujours inspiré par l'univers du cinéma, il confie que ce premier rôle est un .

Le , pendant deux semaines, il interprète Noah dans la pièce de théâtre , une pièce de Dawn King, au Donmar Warehouse. Elle met en scène le procès de la jeunesse contre les adultes qui n'ont rien fait contre le changement climatique. En , il se joint à Kathryn Hahn pour un rôle pour l'instant inconnu dans la série  , série dérivée de  (2021), qui devrait être diffusée en 2024 sur Disney+.

Filmographie

Télévision

Séries télévisées
 depuis 2022 :  : Charlie Spring ()

 Prochainement
 2023 :

Théâtre
 2022 :  : Noah — au Donmar Warehouse

Notes et références

Liens externes

Naissance à Douglas (île de Man)
Naissance en septembre 2003

Joe Locke (acteur)


An Cyperus diamantinus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni David Alan Simpson, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Rafaël Herman Anna Govaerts. An Cyperus diamantinus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus diamantinus


Omveje er en dansk kortfilm fra 1995 instrueret af Henrik Ruben Genz og efter manuskript af Michael W. Horsten og Henrik Ruben Genz.

Handling
To ærkejyder strejfer omkring ad ¿Omveje¿, for at forstå kærligheden og finde en fodboldkamp.

Medvirkende

 Henrik Lykkegaard
 Jesper Asholt
 Ann Eleonora Jørgensen

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Filmskolefilm fra Danmark
Danske film fra 1995

Omveje (film)


Caravan Pictures, Inc. a fost un studio de film american din cadrul Walt Disney Studios, care a fost fondat de Roger Birnbaum și Joe Roth la 17 noiembrie 1992. Filmele Caravan au fost distribuite de Buena Vista Pictures Distribution.

Istorie
Compania de producție Caravan Pictures a fost fondată de Roger Birnbaum și Joe Roth ca parte a Disney. Caravan a primit un contract pe cinci ani, pentru un total de 25 de filme cu un buget general de maxim 3 milioane de dolari per film și era de așteptat să producă 5 până la 7 filme pe an inițial. După ce tocmai a lansat primul său film, Cei trei muschetari, de Crăciun 1993,  s-a planificat să lanseze 10 filme în 1994, ceea ce ar fi putut accelera sfârșitul acordului în 2 ani și jumătate în loc de 5 ani.  Au reușit să obțină adaptarea Angie, I Says care a fost în pregătire la Fox, unde au lucrat anterior. În 1993, Jonathan Glickman, care a venit de la Programul Peter Stark de la USC, s-a alăturat companiei Caravan ca intern.

După ce primele trei filme din următoarele patru au avut încasări mici  box office, Roth a promis să acopere costurile filmului Ador încurcăturile cu 15 milioane dacă nu ar fi reușit la box office. Până la urmă a avut aceeași soartă ca celelalte trei filme.

Roth a fost numit la 24 august 1994 în funcția de șef al studioului Disney, lăsându-l pe Birnbaum la conducere.  CEO Disney Michael Eisner a fost atât de mulțumit de înlocuirea lui Jeffrey Katzenberg ca șef de studio Disney cu Roth, încât a iertat datoriile care au depășit costurile și i-a plătit  lui Roth 40 de milioane pentru 21 de filme neproduse în cadrul acordului.

Caravan Pictures  a fost restructurat în septembrie 1998 pentru a extinde producția în cantitate și la filme TV. Glickman a fost promovat în  acel moment ca președinte al Caravan Pictures, ceea ce l-a determinat Birnbaum să înceapă să dea titlurile executivilor.

În august 1998, Birnbaum a părăsit Caravan pentru a co-fonda Spyglass Entertainment (cu Gary Barber, fost vicepreședinte și COO al Morgan Creek Productions), la solicitarea lui Roth, în care Disney a luat o participație la capital și a semnat un acord de distribuție pe cinci ani. Datorită faptului că Disney își reducea producția anuală de producție, Roth a recomandat formarea unei firme de producție cu autofinanțare similară cu New Regency Productions. După ce celelalte trei filme ale lui Caravan au fost lansate, compania a intrat în inactivitate. Disney a contribuit, de asemenea, la realizarea proiectelor de film pentru Caravan și la un avans financiar inițial de la 10 milioane la 20 milioane dolari.

Listă de filme notabile Caravan Pictures

Note

Legături externe

Studiouri de film desființate
Fondări în 1992
The Walt Disney Studios
Studiouri de film
Desființări în 1999

Caravan Pictures


Gunhild Scholz (* 1. September 1940) ist eine deutsche Badmintonspielerin.

Karriere
Gunhild Scholz wurde 1956, 1957 und 1958 Juniorenmeisterin in Deutschland. 1959 siegte sie erstmals bei den deutschen Mannschaftsmeisterschaften mit dem Team des 1. DBC Bonn. Weitere Titelgewinner mit dem DBC folgten 1960 und 1961. Bei den Einzelmeisterschaften gewann sie in diesen beiden Jahren jeweils Bronze im Damendoppel.

Sportliche Erfolge

Referenzen
Martin Knupp: Deutscher Badminton Almanach, Eigenverlag/Deutscher Badminton-Verband (2003), 230 Seiten

Badmintonspieler (Deutschland)
Sportler (Bonn)
Deutscher
Geboren 1940
Frau

Gunhild Scholz