Gary John Joseph Humphries  (born 6 July 1958) is a Deputy President of the Administrative Appeals Tribunal. He was a member of the Australian Senate representing the Australian Capital Territory for the Liberal Party of Australia from 2003 to 2013. He was the Chief Minister of the Australian Capital Territory from 2000 to 2001; and was elected to the first parliament of the Australian Capital Territory, in 1989, later representing the Molonglo electorate until 2003.

Early career
Humphries was born in Sydney in 1958 and was educated at St Patrick's College, Strathfield before graduating from the Australian National University in Canberra with a Bachelor of Arts and a Bachelor of Laws. In 1977 he was elected President of the ANU Students' Association.  He worked as a solicitor, a legal office in the ACT Administration, prior to self-government, and political advisor to Senator Amanda Vanstone.

Political career

Australian Capital Territory politics
Humpries was elected to the unicameral ACT Legislative Assembly at the 1989 election. This election formed the first self-government of the Australian Capital Territory. Humphries represented the Liberal Party in a multi-member electorate covering the whole of the ACT. Humphries was re-elected at the 1992 (again in a single electorate), and at the 1995, 1998, and 2001 elections, in the multi-member electorate of Molonglo.

Humphries variously served in a range of shadow ministerial roles in the Kaine and Carnell oppositions. In late 1989, when Trevor Kaine became the Chief Minister in a hung parliament, Humphries was appointed Minister for Health, Education, and the Arts. He held this position until the Labor Party led by Rosemary Follett regained government in mid-1991. Humphries became the Leader of the Opposition for a short time in 1991, and again in 2001–02.

In 1995, when Carnell became the Chief Minister, Humphries was appointed to the following portfolios:
 Minister for Arts and Heritage; Environment, Land and Planning; Police and Emergency Services; and Fair Trading (1995–1998)
 Attorney-General (1995–2000)
 Deputy Chief Minister (1997–2000)
 Minister for Health and Community Care (1998)
 Minister Assisting the Treasurer (1998–1999)
 Treasurer (1999–2001)

In 2000, Humphries succeeded Carnell as Chief Minister, retaining the portfolio of Treasurer. At the 2001 election, the Liberal government lost office. The Australian Labor Party, led by Jon Stanhope formed Government with the support of the ACT Greens and Democrats.

Federal politics
In December 2002, Humphries was elected by the party membership as nominee to fill a forthcoming casual vacancy in the Senate caused by the announced resignation of Margaret Reid. Reid formally resigned on 14 February 2003, and Humphries was elected by the ACT Legislative Assembly on 18 February to fill the casual vacancy. The appointment made him the 500th person to serve in the Senate.

In 2004 there was speculation the Liberals would reject his preselection for the Senate spot, but he won the ballot unopposed 97 votes to 43 votes (43 people voted for 'none of the above').  Humphries was re-elected at the 2004 federal election with 1.1361 quotas. Unopposed in the pre-selection ballot held on 26 June 2007, Humphries was chosen to contest the election later that year, and was again re-elected to the Senate at the 2007 federal election, receiving 1.03 quotas. Humphries' Senate seat was targeted by online activist organisation GetUp, as part of a campaign to prevent any one political party from having a majority of the seats in the federal upper house. The profile of the campaign was bolstered by polling that suggested that, for the first time, a Liberal Senator might struggle to retain their seat in the ACT.

Humphries was the first Liberal senator to vote against the Howard Government in its 11.5 years in office, when he voted to reverse the Federal Government's ban on the ACT's civil unions law in the Senate, claiming that the Commonwealth should not be able to automatically overturn ACT legislation.

Humphries has served on several Australian Senate committees, including the Select Committee on Mental Health (2005–2006). In 2006, he became Chairman of the Standing Committee on Community Affairs. and is currently the Deputy Chair of the Senate Legal and Constitutional Affairs—Legislation Committee and Chair of the Privileges—Standing Committee with an active involvement in many others.

In 2009, after the election of Tony Abbott as the Leader of the Opposition, Humphries was promoted to the front bench as the Shadow Parliamentary Secretary for Families, Housing and Human Services and Shadow Parliamentary Secretary for Citizenship. He was re-elected at the 2010 federal election, with 1.0118 quotas and was retained on the Opposition frontbench as Shadow Parliamentary Secretary to the Shadow Attorney-General and Shadow Parliamentary Secretary for Defence Materiel in September 2010.

On 23 February 2013 Humphries lost Liberal pre-selection to one of his successors as ACT Liberal Leader, Zed Seselja. This happened with much controversy, in particular over party members, including many prominent ones, being barred from voting. The result was 114 (Seselja) to 84 (Humphries), or 58% to 42%. A re-election was held on 27 March 2013 with a higher membership turnout and vote, but it failed to overturn the result. The vote, 168-138 or 55%-45%, was closer than the first one.

Humphries' term as a senator came to end on 6 September 2013, the day before the 2013 election.

There was much bitterness and controversy in the aftermath of the Senate preselection result. For example, Humphries refused to attend a dinner that the party executive held for him, because of the way that it had been organised. In May 2014 Humphries was stripped of the Margaret Reid Award for distinguished service, a noteworthy party presentation, by the party's management committee. This was for comments critical of the party and some of its members, such as Opposition Leader Jeremy Hanson, who became Opposition leader after Seselja replaced Humphries as a Senator.
One critique in particular, about the Canberra Liberals losing touch with the ACT community,  raised the committee's ire, and drew a public rebuke from Hanson.

A faction called the Menzies Group was organised in response to the preselection result and the perception that the far right of the Canberra Liberals was running the party. Humphries was involved in setting up this faction.
It was active for a time,

but now seems to have receded.

On 14 December 2014, Humphries quit the Canberra Liberal Party. In an email, he told supporters that the Canberra Liberal Party in its current state was, amongst other things, undemocratic, still out of touch with the ACT community, unable to control its finances, and dominated by its far right. Hanson again publicly rebuked Humphries.

Later career
Upon leaving the Senate, Gary Humphries took on a role as a lobbyist with 1st State Government and Corporate Relations. Since 2014 Humphries has been a regular contributor to the Canberra-based RiotACT and to the Fairfax press, particularly The Canberra Times.

Humphries was appointed Chair of the Anzac Centenary Public Fund Board in March 2014.

He was appointed a Deputy President of the Administrative Appeals Tribunal from January 2015.

See also
 Humphries Ministry

References

External links
 Senator Gary Humphries - website

1958 births
Living people
Chief Ministers of the Australian Capital Territory
Deputy Chief Ministers of the Australian Capital Territory
Members of the Australian Capital Territory Legislative Assembly
Liberal Party of Australia members of the Parliament of Australia
Liberal Party of Australia members of the Australian Capital Territory Legislative Assembly
Members of the Australian Senate for the Australian Capital Territory
Members of the Australian Senate
Leaders of the Opposition in the Australian Capital Territory
Treasurers of the Australian Capital Territory
Attorneys-General of the Australian Capital Territory
Officers of the Order of Australia
21st-century Australian politicians
People educated at St Patrick's College, Strathfield

Gary Humphries


Svijet

Umjetnička djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Umjetnička djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

 15. listopada: Enca Kovačević, hrvatska slikarica

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Slikarstvo u 1953.


Göçmen kuşlar farklı mevsimleri farklı coğrafyalarda geçiren kuş türlerinden oluşan bir gruptur. Her sene dünyaca 50 milyar kuşun göç ettiği tahmin edilir. Bunlardan yaklaşık 5 milyarı Avrupa ile Afrika arasında göç eder.

Küçücük kolibri kuşundan koskoca kartallara kadar binlerce kuş türü her sene vakti geldiği zaman üreme ve kışlama bölgeleri arasında uzun yolculuklar yaparlar. Göçmen kuşlar yılda iki defa  Kuzey ve Güney yarımküre'leri arasında göç ederler. Kış aylarında havaların soğumasıyla, kuşların besin bulması zorlaşır ve bu konuda aralarında rekabet artar. Bu sebeple Kuzey Yarımküre'de üreyen göçmen kuşlar, her sonbaharda Güney Yarımküre'ye doğru göç hareketine girişir. Güney daha sıcak ve besin bakımından daha zengin olduğundan iyi bir kışlama alanı teşkil eder. İlkbaharın başlamasıyla da güneyden kuzeye dönüş göçüne başlarlar. İlkbaharda kuzey bölgeleri kuş akınlarına uğrar.

İlkbaharda kuzeye gelen kuşlar, ilkbahar, yaz ve sonbahar mevsimleri olmak üzere yılın dörtte üçünü bu geniş alanlarda geçirirler. Yalnız kış mevsiminde tropik bölgelerde barınırlar.

Barn kırlangıçları, her ilkbaharda Brezilya ve Arjantin'den yola çıkarak 4350 kilometrelik tehlikeli bir yolu aştıktan sonra Labrador ve Alaska'ya gelerek yumurtlarlar. Baltimor sarıasması, her Mayıs ayında Güney Amerika'dan kalkarak 1250 kilometrelik bir yolculuktan sonra New York'un Scardale bölümüne gelir.

Kuzey Amerika ormanlarında yumurtlayan siyah çalı bülbülleri, her sonbahar gökyüzünde büyük sürüler halinde bir araya gelerek kışlamak için Atlantik sahillerine ve Güney Amerika'ya göç ederler. Ağırlıkları 9-10 gram gelen bu küçücük kuşlar hiç mola vermeden asgari 86 saat boyunca uçarak 1500 kilometrelik bir mesafe katederler. İlkbaharda göç eden diğer birçok tür gibi geldiği rotayı takip ederek tekrar eski yerlerine geri dönerler. İspinozun dişisi göç ettiği halde erkeği göç etmez. Türkiye'de de leylekler, kırlangıçlar ve daha birçokları sonbahar geldiğinde binlerce kilometreyi aşarak Afrika'ya göç ederler. Bir yıl önce kışladıkları yerlerine giderler. İlkbaharda ise, kuzeye göç ederek kuluçka yuvalarına dönerler. Türkiye, Avrupa ve Afrika kıtaları arasında göç eden kuşlar için bir köprü oluşturması ve 400'ü aşkın göçmen türü barındırması bakımından özel bir konuma ve milletlerarası önemi haizdir.

Kuşların ayaklarını halkalama metoduyla, radar veya uçaklarla takip ederek, birçok türün göç yollarının haritaları çıkarıldı. Kuş göçleri herkes tarafından görülmeye değer büyük bir şovdur.

Göçmen kuşların çoğu (özellikle küçük ötücü kuşlar) göç için gerekli enerjiyi uzun yolculuğa çıkmadan önce ne bulurlarsa yiyerek vücutlarında depoladıkları yağdan sağlarlar. Yağ onların adeta yakıt tankıdır. Bazıları göçten hemen önce ağırlıklarını iki katına çıkartırlar. Nijerya'da kışlayan ötleğenlerin ağırlığı, Ekim-Şubat ayları arasında 10-13 gr gelir. Avrupa'ya dönüşten önce Mart-Nisan aylarında ve bilhassa Mayıs başında 20 gr'a ulaşır.

Yapılan hesaplamalarda, 8 gr yağa sahip olan bir bülbülün, 3000 km uçabilecek kadar yakıta sahip olduğu anlaşılmıştır. Bu yakıtla Büyük Sahra'yı kolayca aşabilmektedir. Kırlangıçlar ise önceden yağ depolamazlar. Yol boyunca rastladıkları Böcekleri avlayarak gerekli enerji ikmalini yaparlar.

Yırtıcı kuşlar, leylekler, turnalar ve pelikanlar gibi iri yapılı kuşlar, bedenlerinin büyüklüğü sebebiyle yağ depolayamazlar. Onlar, göç yolculuklarında, güneşin, toprak ve üstündeki hava katmanlarını ısıtması sonucu yükselen ve termal olarak adlandırılan hava kitlelerini kullanırlar. Geniş kanatlarını kullanarak bir termal yardımıyla yükselir ve termalden termale süzülerek yollarına devam ederler. Bu metotla az enerji harcamış olurlar. Denizler üzerinde termallerin oluşmaması, karalar üzerinden dolaşarak daha uzun göç yollarını takip etmelerine sebep olur. Yolculuk ve mola esnasında da avlanmalarına devam ederler.

Göç sırasında göçmen kuşların bir kısmı gündüz, bir kısmı ise gece uçarlar. Bunun yanı sıra yüzerek göç edenler de vardır. Böceklerle beslenen küçük kuşlar ve ördeklerin çoğu gece yol alır. Arı kuşları, kırlangıç ve kırlangıç benzeri kuşlar da gündüzleri uçarlar. Sığırcıklar 4000-5000 bireylik gruplar halinde göç ederler. Kartal ve atmaca gibi [[yırtıcı kuşlar|yırtıcılar, yalnız ve topluluklar halinde göçe katılırlar.

Gündüzleri birbirini gören hayvanlar, geceleyin de seslerle birbirinden ayrılmazlar. Kırlangıçlar hayatlarını sıcak bölgelerde geçirirler. Kuzey yarımkürede üredikten sonra kışlamak için Temmuz-Eylül arasında güney yarımküreye göç ederler. Yurdumuzda yaşayan kırlangıçlar Nisan ayında iklimimize geri dönerler. Leylekler, Türkiye'ye Mart ayından itibaren gelmeye başlarlar. Ağustos sonunda büyük topluluklar halinde, Güney Afrika'ya göç ederler. Deniz kırlangıçları, senede iki defa kuzey kutbunda yumurtladıktan sonra kışı geçirmek için güney kutbuna uçarlar. Uzun kanatlı yelkovan kuşları, güney yarımküreye mahsus göçmen kuşlardır. Üreme bölgeleri olan Avustralya'nın güneyinden göç ederek, Kuzey Pasifiğin kutup bölgesine gelirler. Gidiş-dönüşü 30.000 km'yi bulan bu göçe 10 milyon civarında kuş katılır. En uzun göç yolunu, deniz kıyı kırlangıçı (Sterna paradisaea) kateder. Kuluçka bölgesi olan Kuzey Kanada kıyılarından sonbaharda göçe başlar. Atlantik'i geçerek Batı Afrika kıyıları boyunca uçarak kışı geçireceği bölgelerine inerler.

Göçün nedeni

Kuşların bir kısmı, niçin ölüm pahasına uzun göçlere girişirler? Niçin diğer kuşlar gibi, göçmen kuşlar da yurtlarında kalıcı değildir? Bunları göçe zorlayan nedir? Soğuktan kaçmak ve besin bulmak için mi? Bu, ancak birçok sebebin bir kısmı sayılabilir. Çünkü birçoğu, gerekli besin ve elverişli iklim şartlarından çok daha fazla yolculuk yaparlar. Bazı türler de havaların soğuması ve besin azlığının baş göstermesinden önce güneye inerler.

Güneşe göre hareket

Sonbaharda güneye göçeden bir kuş yakalanarak bir kafese konursa, ilginç bir olay gözlenir. Kafes ne tarafa çevrilirse çevrilsin, kuş daima göç istikameti olan güneye döner.

Alman kuş bilgini Gustav Kramer yapmış olduğu gözlem ve deneyleriyle kuşların yönlerini güneşe göre kestirdiklerini ilk bulanlardandır. Ekim aylarında yakaladığı Avrupa sığırcıklarını altı şeffaf olan yuvarlak boş kafeslere koydu. Kafesin şeffaf kısmında davranışlarını gözledi. Bunların kafeslerinde rahat durmadıklarını, durunca bile kafesin bir köşesinde güney istikametine devamlı döndüklerini gördü. Güney bu kuşların normal göç istikametiydi. Kafes döndürülünce kuşlar da buna uyarak tekrar dönüyorlardı. İlkbahar aylarında kuşlarda yine göç huzursuzluğu başlıyordu. Bu sefer de tam aksi istikamete, yani kuzeye dönüyorlardı. Güneş ışığından başka bir şey görmeyen sığırcıklar, hep doğru istikamete dönüyorlardı. Kramer kafese gelen güneş ışığının istikametini değiştirmeye karar verdi. Döner aynalar kullanarak ışığın kafese giriş istikametini 90 derece değiştirdi. Kuşlar da buna bağlı olarak yönlerini 90 derece değiştirdiler. Demek ki, güneşe göre, yönlerini ayarlıyorlardı.

Kuşların çoğu gündüz güneşe göre hareket ederler. Ancak birçok kuş da gece göç eder. Yapılan araştırmalar kuşların gündüz güneşe, geceleyin ise ay ve yıldızlara göre uçuş istikametlerini bulabildiklerini ispat etti.

Ardıç kuşları gökyüzünü göremeyecekleri yuvarlak bir kafese konulduklarında göç huzursuzluğuyla mevsimlik göç istikametlerine döndükleri tespit edildi. İyi ama bunlar güneşi, ayı ve yıldızları göremedikleri halde yönlerini nasıl buluyorlardı?

Araştırmalar birçok hayvanın vücutlarında biyolojik pusulalara sahip olduklarını ortaya çıkarmaktadır.

Biyolojik pusula

Amerikalı araştırıcılardan Walcott ilk olarak bazı deneyler yaptılar ve güvercinlere küçük mıknatıslar takınca kuşların yönlerini tamamen şaşırdığını gördüler. Araştırmalar neticesinde göçmen kuşların boyun kısımlarında ferromanyetik taneciklerin bulunduğu ve arzın manyetik alanına göre hassasiyet gösterdikleri keşfedildi. Şimdiye kadar tetkik edilebilen göçmen kuşların kafa yapısında bulunan taneciklerin demir açısından zengin bir mineral olan manyetit (Fe3O4) olduğu anlaşıldı.

Bu tabii pusulalarından göç esnasında azami derecede istifade ederler. Dünyanın manyetik alanının kuvvet çizgilerine göre kendi durumlarını tespit ederek doğru yönü bulurlar. Kafalarının içindeki bu pusulaları sayesinde kapalı havalarda da yollarını bulurlar. Bulutlu bir günde bile yönlerini şaşırmazlar. Fakat başlarına kuvvetli bir mıknatıs bağlanınca bulutlu günde güvercinler yollarını tamamen kaybederler. Çünkü takılan mıknatısın oluşturduğu suni alan, tabii manyetik alanı değiştirir. Onlara evlerini bulduracak hiçbir ipucu bırakmaz.

Güvercinlerin boyun kısmında pusula vazifesi gören manyetit adlı maden zerreciklerinin keşfinden sonra, kuşların yönlerini koku alarak da bulabildikleri ortaya çıkarılmıştır.

Koku alma koordinat şebekesi

Posta güvercinleri doğru rota bulmaya yarayan bir koku alma organına sahiptirler; koku alma organlarını yuvalarına dönüşte kullanmakta ve atmosferde her tarafa dağılmış zerreler halindeki maddecikler, güvercinlerin koku alma koordinat şebekesinin muhtemelen temelini teşkil etmektedir. Max Planck Enstitüsünün Seewiesen'deki davranış psikolojisi bilginleri bunu böyle tahmin etmektedir.

Koku alma duyusu asgari 700 km'ye kadar olan mesafelerde yön bulma için vazgeçilmez bir vasıtadır. Kuşlar herhalde havadaki zerrecikleri algılamakta, bunlar yardımıyla yabancı bölgelerde mevki tayini yapmaktadırlar. Bunun için hangi maddelerin söz konusu olduğu şu ana kadar tespit edilememiştir.

Daha 30 sene önce, posta güvercinlerinin de diğer göçmen kuşlar gibi güneşi pusula olarak kullanabildikleri ispatlanmıştı. Daha sonra yerin manyetik alanının da aynı şekilde kendilerine yön belirleyici olarak hizmet ettiği tespit edilmişti. Bununla beraber koku alma koordinat şebekesinin varlığı anlaşılmadan önce, posta güvercinlerinin yüzlerce kilometre uzaklıktaki yuvalarını nasıl bulabildikleri ikna edici bir şekilde izah edilememekteydi.

Pusula kullanmak isteyenin haritaya da ihtiyaç duyacağı ilim adamlarının tebliğinde yer almaktadır. Bu haritanın güvercinlerin koku alma organı ile bağlantılı olması gerektiğine Pizalı araştırıcılar dikkat çekmişlerdi. Çünkü, koku alma duyuları ortadan kaldırılmış güvercinler yuvalarını artık bulamamaktaydı. Kuşlar çok iyi hava tahmincileridir. Havadaki çok hafif barometrik basınç değişimini fark edebilirler. Fırtına çıkacağını önceden keşfederler. Keskin bir görme gücüne sahiptirler. Deneyler güvercinlerin polarize ve ultraviole ışınları da gördüklerini ortaya çıkardı. Bu ışıklardan denizlerden uçarken faydalanırlar. Ayrıca, frekansı çok düşük uzun dalga alt sesleri de duyarlar. İnsan kulağı saniyede 10-20 titreşimin altındaki sesleri duyamaz. Kuşlar ise çok daha düşük sesleri işitebilirler. Bunun sayesinde göç eden bir kuş kendisinden çok uzakta patlayan bir fırtınayı veya 1000 km uzaktaki gök gürültüsünü işitebilmektedir. Binlerce kilometre ötedeki atmosfer basıncı değişikliklerinin meydana getirdiği çok düşük frekanslı elektromanyetik dalgaları fark edebilmektedir. Kuşlar insanlardan çok daha geniş bir dünyayı görür, duyar ve hissederler.

Milyonlarca göçmen kuşun uzun mesafeler katederek yaptığı yolculuk insanlar için hayati değer taşır. Kuşlar zararlı böceklerin baş düşmanıdır. Karaların çoğunun bulunduğu kuzey bölgelerine göç etmeselerdi ve yılın dörtte üçünü burada geçirmeselerdi, haşereler buralarda muazzam bir bitki katliamı yapardı. Baharda milyonlarca böcek, bitkiler üzerine yumurta bırakır. Bunlardan çıkan tırtıllar, kuşlar tarafından yenilerek kontrol altında tutulur. Çeşitli kurt, böcek ve çekirge yumurtalarını yiyerek mutlak bir kıtlığın önüne geçerler.

Kaynakça
 Rehber Ansiklopedisi

Göçmen kuşlar


සංස්කෘතයෙහි මෙන් ම පාලියෙහි ද සමාන වැ යෙදෙන 'ගරුඩ' ශබ්දයට 'ආ' ප්‍රත්‍යයය එක් වීමෙන් නිපන් පදයෙකි. ඇතැම්හු (සඤ්ඤක) 'ඬ' සහත වැ 'ගරුඬා' යි යොදත්. සංස්කෘතයෙහි හෝ පාලියහි හෝ සඤ්ඤකය සිංහලයෙහි යෙදෙනුයේ 'ගුරුළු' යනු යි. මනඃකල්පිත පක්ෂියකු හඳුන්වනු වස් මේ වදන යෙදේ. ලංකාවේ එක්තරා විෂ සහිත සත්ත්ව විශේෂයක් හඳුන්වනු පිණිස (සඤ්ඤක) 'ඬ' සහිත 'ග‍රුඬා' යන වදන යෙදේ.

ගරුඩා


La Muse garçonnière est un recueil d'épigrammes composé par Straton de Sardes. Roger Aubreton affirme que « dans le Palatinus, le compilateur, probablement Constantin Céphalas lui-même, annonce à son disciple qu'il va lui faire part de la Παιδικὴ Μοῦσα de Straton de Sardes ; et déjà, sur la même page [page 569 du Codex Palatinus 23], une main postérieure donne comme auteur de ce livre : Στράτωνος τοῦ Σαρδιανοῦ ». Or, La Muse fait partie du Livre 12 de l'Anthologie palatine. Des 258 épigrammes du livre 12, 94 sont de La Muse.

Straton de Sardes, à l'épigramme 12.1, dévoile le sujet de son recueil: l'amour philopédique. Il dit: « En tête, mettons Zeus, c'est le dit d'Aratos ; vous, Muses, je n'irai pas ce jour vous ennuyer. Si j'aime les garçons, si je couche avec eux, est-ce l'affaire des Muses de l'Hélicon ? ». C'est Zeus le dieu patron des épigrammes de la Muse. Or, là il y a déjà une différence par rapport aux autres épigrammes du livre 5 de l'Anthologie Palatine, une fois que ces textes sont dédiés à Eros.

Notes et références

Épigramme

La Muse garçonnière


Inocența (sau nevinovăția) este o lipsă de vinovăție cu privire la orice fel de crimă sau delict. Într-un context juridic, nevinovăția se referă la lipsa oricăror dovezi juridice cu privire la vinovăția unei persoane.

Etimologie
Substantivul românesc inocență are etimologie multiplă: : "inocență", "naivitate" și : "calitatea de a nu fi vătămător", "blândețe", "nevinovăție", "caracter frumos", "virtute", probitate", "curățenie morală".  La rândul său, substantivul francez innocence este un împrumut din latină: innocentia. Etimologia cuvântului latin innocentia este legată de rădăcina indo-europeană Nek-, Nok-, care are semnificația "a cauza moartea cuiva" (rădăcina Nek- s-a transmis, în limba română, în verbul a îneca [în+neca], care este moștenit din latină: neco, necare: "a ucide", "a omorî".) Derivarea acestei rădăcini cu privativul in- a dat astfel innocentia, cu semnificația etimologică "nevătămător", "nedăunător", cu alte cuvinte: "care nu produce moartea cuiva".

Note

Bibliografie
 Dicționar latin romîn, Redactor responsabil: Rodica Ocheșanu, redactori: Liliana Macarie, Sorin Stati, N. Ștefănescu, Editura Științifică, București, 1962
 G. Guțu, Dicționar latin - român, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1983
 Albert Dauzat, Jean Dubois, Henri Mitterand, Nouveau Dictionnaire étymologique et historique par..., quatrième édition revue et corrigée, Librairie Larousse, Paris-VI, 1977 ISBN 2-03-0202210-X
 Ioan Oprea, Carmen-Gabriela Pamfil, Rodica Radu, Victoria Zăstroiu, Noul dicționar universal al limbii române, București - Chișinău, Editura Litera Internațional, 2007, ISBN 978-973-675-307-7

Concepte filozofice
Doctrină și filozofie religioasă
Virtuți

Inocență


Ervedosa, Portekiz'de Vinhais belediyesine bağlı olan, 30,98 km2 yüzölçümüne sahip, 376 nüfuslu (2011) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Vinhais'in bucakları

Ervedosa (Vinhais)


රකුල් ප්‍රීත් සිං (උපත 1990 ඔක්තෝබර් 10) ඉන්දියානු දකුණු ඉන්දියානු සිනමා නිළියක සහ මෝස්තරය නිරූපිකාවක වන අතර වැඩිපුරම රංගනයෙන් දායකවී ඇත්තේ තෙලිගු සිනමාව තුළය. .

ආශ්‍රිත

ඉන්දියානු නිළියන්
ජීවත්වන්නෝ
1990 උපත්

රකුල් ප්‍රීත් සිං


الكأس الذهبي للكونكاكاف 2007 هي النسخة التاسعة للبطولة وأقيمت في الولايات المتحدة الأمريكية في الفترة من 6 يونيو إلى 24 يونيو . وتعتبر هذه البطولة هي الثالثة التي لايوجد بها أي ضيف من خارج اتحاد كونكاكاف . وحصل فيها المنتخب الأمريكي على اللقب الرابع لها في هذه المسابقة بعد فوزه على منتخب المكسيكي بواقع 2-1 .

مراجع

الكأس الذهبي للكونكاكاف 2007
بطولات كأس كونكاكاف الذهبية
كرة القدم الأمريكية في 2007
منافسات كرة قدم دولية استضافتها الولايات المتحدة

كأس الكونكاكاف الذهبية 2007


Hacıselli, Sinop ilinin Gerze ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1925 yılı kayıtlarında Hacıisalı olarak geçmektedir. Daha önceleri Gerze ilçesine bağlıyken, 20 Mayıs 1990'da Dikmen ilçesine bağlandı. 31 Ekim 1992'de ise Gerze'ye yeniden bağlandı.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 58 km, Gerze ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır. Köy yakınlarında bir nekropol bulunur.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Gerze belde ve köyleri

Hacıselli


Loui Sand (tidligere Louise Sand, født 27. december 1992 i Sri Lanka) er en svensk håndboldspiller. Til EM i 2014 vandt han sammen med det svenske kvindelandshold en bronzemedalje efter at havde vundet over Montenegro 25-23.

I januar 2019 valgte han at stoppe sin karriere efter han sprang ud som transkønnet.

I august 2021 har han skrevet kontrakt med Kärra HF.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Spillerinfo hos European Handball Federation

Håndboldspillere fra Sverige
Personer fra Sri Lanka

Loui Sand


San Cosme bezeichnet:
 San Cosme (Corrientes), Ort in Argentinien
 Departamento San Cosme, Verwaltungseinheit der Provinz Corrientes (Argentinien)
 San Cosme y Damián (Distrikt in Paraguay)

Siehe auch:
 Cosme (Begriffsklärung)

San Cosme


بلدية إل كاراسكاليجو , هي إحدى بلديات مقاطعة بطليوس, التي تقع في منطقة إكستريمادورا, والتي تقع في غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 75 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في بطليوس
بلديات بطليوس

إل كاراسكاليجو


Peter Valentinovich Turchin (; nascido em 1957) é um antropólogo evolucionário russo-americano, especializado em evolução cultural e cliodinâmica - modelagem matemática e análise estatística da dinâmica das sociedades históricas.  Ele é professor da Universidade de Connecticut no Departamento de Ecologia e Biologia Evolutiva, bem como no Departamento de Antropologia e no Departamento de Matemática. , ele é um diretor do Evolution Institute.

Infância e educação
Peter Turchin nasceu em 1957 em Obninsk, Rússia, e em 1964 mudou-se com sua família para Moscou. Em 1975, ele se matriculou na Faculdade de Biologia da Universidade Estatal de Moscou e estudou lá até 1977, quando seu pai, o dissidente soviético Valentin Turchin, foi exilado da União Soviética. Em 1980, Turchin recebeu um BA (cum laude) em biologia pela New York University e, em 1985, um Ph.D. em zoologia pela Duke University.

Carreira

Ao longo de sua carreira, Turchin fez contribuições em vários campos, como história econômica e dinâmica histórica. Ele é um dos fundadores da cliodinâmica, a disciplina científica na interseção da macrossociologia histórica, cliometria e modelagem matemática de processos sociais. Turchin desenvolveu uma teoria original explicando como grandes impérios históricos evoluem pelo mecanismo de seleção multinível.  Sua pesquisa sobre ciclos seculares  contribuiu para nossa compreensão do colapso de sociedades complexas, assim como sua reinterpretação da noção de asabiyya de Ibn Khaldun como "solidariedade coletiva".

Um dos campos de pesquisa mais proeminentes de Turchin é seu estudo da hipótese de que a pressão populacional causa o aumento da guerra. Turchin, em colaboração com Korotayev, mostrou que resultados negativos não falsificam a hipótese de guerra populacional.  Além disso, eles demonstraram que as taxas de mudança das duas variáveis se comportam precisamente como previsto pela teoria: a taxa de mudança populacional é afetada negativamente pela intensidade da guerra, enquanto a taxa de mudança da guerra é positivamente afetada pela densidade populacional.

Em 2010, Turchin publicou uma pesquisa usando 40 indicadores sociais combinados para prever que haveria agitação social mundial na década de 2020.   Posteriormente, ele citou o sucesso da campanha presidencial de Donald Trump em 2016 como evidência de que "as tendências negativas parecem estar se acelerando" e que houve um "colapso sem precedentes das normas sociais que governam o discurso civilizado".  Em 2020, Turchin e Jack Goldstone previram que a agitação política e cívica nos Estados Unidos continuaria independentemente do partido no poder até que um líder tomasse medidas para reduzir a desigualdade e melhorar os indicadores sociais monitorados em suas pesquisas.

Referências

Biólogos dos Estados Unidos
Imigrantes soviéticos nos Estados Unidos
Professores da Universidade de Connecticut
Alunos da Universidade Duke
Alunos da Universidade de Nova Iorque
Pessoas vivas
Biólogos evolutivos
Nascidos em 1957
Naturais de Obninsk

Peter Turchin


Tjekkoslovakiet deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1920 i Antwerpen og sidste gang under Sommer-OL 1992 i Barcelona. De deltog i næsten alle sommer- og vinterlege i perioden, undtaget Sommer-OL 1984 i Los Angeles, som de boykottede. Tidligere deltog udøvere fra Tjekkiet som en del af Bøhmen (1900–1912), mens udøvere fra Slovakiet deltog som en del af Ungarn. Bøhmen blev en del af Tjekkoslovakiet efter første verdenskrig. Efter at Tjekkoslovakiet blev opløst i 1993, har Tjekkiet og Slovakiet deltaget som selvstændige lande, mens udøvere fra det tidligere Bøhmen deltager som en del af Tjekkiet.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Tjekkoslovakiets OL-statistikk  på Sports-reference.com

Tjekkoslovakiet ved sommer-OL
Tjekkoslovakiet ved vinter-OL
OL

Tjekkoslovakiet ved OL


Johannes Thingnes Bø (født 16. maj 1993 i Stryn) er en norsk skiskytte, der har vundet adskillige medaljer ved blandt andet OL og VM samt den samlede World Cup tre år i træk (2019-2021). Han er lillebror til Tarjei Bø, der ligeledes er skiskytte.

Johannes Bø fik sit første store gennembrud, da han som blot attenårig vandt tre guldmedaljer ved junior-VM i 2012, og året efter vandt han yderligere to guld- og én sølvmedalje ved junior-VM.

Han deltog første gang ved de olympiske vinterlege i 2014 i Sotji, hvor hans individuelle resultater ikke var prangende med en ottendeplads på 15 km massestart var hans bedste præstation. I herrernes stafet tog brødrene Bø og veteranen Ole Einar Bjørndalen de tre første ture for Norge, hvilket bragte holdet i spidsen, men Emil Hegle Svendsen på sidsteturen havde været syg op til konkurrencen, og han missede fire af sine skud, hvilket betød, at Norge røg ned på fjerdepladsen. Imidlertid blev russeren Jevgenij Ustjugov i februar 2020 fældet af dopingmisbrug, hvorved alle hans resultater fra 2013/14-sæsonen blev annulleret. Da han var med på det russiske vinderhold i stafetten i Sotji, ligger Norge egentlig til at blive rykket en tak op til bronzepladsen, men efter russerens appel af sin dom er dette ikke sket per marts 2021.

Ved sin første deltagelse i senior-VM i 2015 i Kontiolahti stemplede Johannes Bø for alvor ind i verdenseliten med guld på sprint-distancen samt sølv i herrernes stafet og bronze i mix-stafetten. Året efter på hjemmebane i Oslo vandt han guld i fællesstart og herrernes stafet samt bronze i mix-stafetten. VM 2017 i Hochfilzen vandt han tre sølvmedaljer i henholdsvis sprint, jagtstart og fællesstart.

Vinter-OL 2018 i Pyeongchang blev en stor succes for Bø. Her vandt han guld på 20 km, skønt han missede to skud og dermed fik to minutters straftid. Alligevel var han så hurtig, at sloveneren Jakov Fak på andenpladsen og østrigeren Dominik Landertinger på tredjepladsen ikke kunne følge med, skønt de skød fejlfrit. Desuden var han med til at vinde sølv i herrernes stafet, hvor nordmændene var næsten et minut efter de svenske guldvindere, men mere end et minut bedre end tyskerne på tredjepladsen, samt i mix-stafet, hvor holdet kom i mål omkring tyve sekunder efter de franske vindere, men seks sekunder foran italienerne på tredjepladsen.

De følgende sæsoner har vist, at Johannes Bø for alvor ligger i verdenstoppen. Ved VM i Östersund 2019 vandt han guld i sprint, mændenes stafet, mix-stafet og parstafet foruden sølv i jagtstart, ved VM i Altholz 2020 vandt han guld i fællesstarten samt mix- og partstafet og sølv i jagtstart, 20 km normaldistance samt mændenes stafet, og ved VM i 2021 i Pokljuka sikrede han sig guld i mændenes stafet og mix-stafetten samt sølv i parstafet og bronze i jagtstarten. Derudover har han vundet den samlede World Cup i sæsonerne 2018-2019, 2019-2020 og 2020-2021, hvor han i førstnævnte sikrede sig samlet seksten sejre, hvilket var rekord på den tid.

Referencer

Eksterne henvisninger

Skiskytter fra Norge
Deltagere for Norge ved vinter-OL 2014
Skiskytter ved vinter-OL 2014
Deltagere for Norge ved vinter-OL 2018
Skiskytter ved vinter-OL 2018
Medaljevindere ved vinter-OL 2018
Deltagere for Norge ved vinter-OL 2022
Skiskytter ved vinter-OL 2022
Medaljevindere ved vinter-OL 2022
Olympiske mestre fra Norge
Olympiske sølvmedaljevindere fra Norge

Johannes Thingnes Bø


Sievershütten, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bölge. 7,09 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2007 itibarıyla yaklaşık 1171 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Stefan Weber tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.kisdorf.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Sievershütten


Toshiya Takagi (født 25. november 1992) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Montedio Yamagata, JEF United Chiba og Kashiwa Reysol.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Toshiya Takagi


فاسيليكي (Βασιλική) هي مدينة في تريكالا في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1268 نسمة.

المراجع

مدن اليونان

فاسيليكي (تريكالا)


Durûb-ı Emsâl-i Osmaniyye, Şinasi (1826-1871) tarafından derlenip yazılan ilk Türk atasözleri kitabıdır. 1863 yılındaki ilk baskısında 1500 kadar  atasözü, 300 kadar deyime yer vermiş; 1870 yılındaki 2. baskısında bu sayı, 2500'e, Ebûzziya Tevfik'in 1885 yılında eserin 3. baskısına ekledikleriyle (1506 adet) birlikte 4006'ya ulaşmıştır.

"Osmanlı Örnek Atasözleri" olarak adlandırabileceğimiz bu eser; 3592 adedi Türkçe, 414'ü yabancı (64'ü Arapça, 226'sı Farsça, 122'si Fransızca, 2'si Latince) 4006 adet atasözü ve deyimi konu başlıklarında (kişi adıyla ilgili olanlar, yer adıyla ilgili olanlar vb.) alfabetik sırayla ele alması, daha önemlisi Osmanlı divan şiiri ve nesrindeki kullanılış şekilleriyle tespit etmesi bakımından sahasındaki en büyük eserdir.

Mektubî Kaleminde kâtip adayı olan henüz yirmi üç yaşındaki bir gencin devletçe gönderildiği Paris'te edebiyat ve dil çalışmalarını sürdürmesi (1849-1854), bu yıllarda araştırmacı (Doğu kültürleri araştırmacıları De Sacy, Pavet de Courteille),  şair (Lamartine), yazar (Ernest Renan) ve dil bilimcilerle (Littre) tanışıp dostluk kurması ve bazılarıyla çalışma imkanı bulması, yurda döndüğünde Encümen-i Daniş'te (Bilim Kurulu) görev yapması böyle bir külliyatı oluşturmasında elbette önemli olmuştur. 1851 yılında Société Asitique'e üye seçilen yazar, 1865 yılında Fransa'ya gidip sözcük çalışmalarına yönelmiş, 1867 yılında İstanbul'da bir basımevi açarak eserlerinin basımıyla uğraşmıştır.

Şinâsi, Türk gazeteciliğinin ve Tanzimat gazeteciliğiyle gelen yeni bir edebiyatın kurucusu; sade halk nesrinin, gazetede tefrika yoluyla tanınan batılı edebî türlerin ilk bilimli temsilcisidir. Halkın söz söyleme yetkisini "yasalara", sözün gücünü "fikir, zikir, şükür" temeline, "halkı bilinçlendirmek için yazma" ilkesini de halka beslediği sorumluluk duygusuna dayandıran bir yazarın, Türk edebiyatındaki ilkler içerisine ata yadigârı olan böyle engin bir kültür hazinesini katması kıymetli bir çabadır. Yazarımızı saygı, minnet ve rahmetle anıyoruz.

Edebiyat kitapları
1863 kitapları
Osmanlı İmparatorluğu'nda bilim ve teknoloji

Durub-i Emsal-i Osmaniye


El Premio de Ensayo en Humanidades Contemporáneas fue un galardón instaurado en Chile, el año 2006, para estimular el género entre autores chilenos y extranjeros residentes en el país. Se convocó anualmente, entre 2006 y 2015; siendo evaluado por una comisión imparcial y el premio al primer lugar, además de un diploma y una cantidad de dinero, contemplaba la publicación del ensayo ganador en la Editorial Ediciones UDP.

Los ensayos eran evaluados y el premio otorgado por la Universidad Diego Portales, el Goethe-Institut de Santiago de Chile y el Suplemento Artes y Letras, del diario El Mercurio.

La VIII convocatoria fue la última de este concurso, que se declaró desierta y sin convocarse nuevamente desde entonces.

Ganadores

2006 (I Concurso): Jaime Lizama.
2007 (II Concurso): Cristián Barría.
2008 (III Concurso): Fabio Salas Zúñiga.
2009 (IV Concurso): Vicente Bernaschina Schürmann.
2010 (V Concurso): Hugo Eduardo Herrera.
2011 (VI Concurso): Manfred Svensson.
2012 (VII Concurso): Miguel Dávila.
2013-2014: no convocado.
2015 (VIII Concurso): desierto.

Referencias

Enlaces externos
 Página del Instituto de Humanidades de la UDP

Premios de Chile
Universidad Diego Portales
Premios establecidos en 2006


Shearman & Sterling LLP is a multinational law firm headquartered in New York City, United States.

History

Wall Street origins
Shearman & Sterling was founded in New York City in 1873 by Thomas Shearman () and John William Sterling, who concentrated on litigation and transactional matters respectively. The young firm represented financier Jay Gould and industrialist Henry Ford, and cultivated a number of important business ties that would evolve into long-standing client relationships, such as with the Rockefeller family and the predecessor banks to Citigroup and Deutsche Bank.

Postwar global expansion
The firm expanded internationally during the post-World War II era, under the direction of Boykin C. Wright, a senior partner who joined the firm from Cahill Gordon & Reindel with a group of lawyers, briefly leading the firm to add his name to the letterhead. The firm's first international office was established in Paris in 1963.

Bolstering the firm's reputation in international law, President Eisenhower tapped partner Fredrick McCurdy Eaton to be the United States' lead negotiator at the 1960 Nuclear Ten Nation Committee on Disarmament, in Geneva. From 1964 to 1975, Mr. Eaton was the senior partner.

In postwar Germany, Shearman & Sterling helped German companies such as Siemens and BASF restructure their debts and re-emerge as credible exporters to the United States. The firm's lawyers assisted Daimler in its listing on the New York Stock Exchange in 1993, the first such listing by a German company, prompting other major companies to follow suit. The firm then represented the German automaker in its purchase and subsequent sale of Chrysler.
The company practices mergers and acquisitions in Germany, and operates one of the largest London offices of a non-UK law firm.

The firm played an important role in the establishment of state-owned oil and gas companies, including Sonatrach in Algeria and throughout the Middle East. In 1979, Shearman & Sterling lawyers represented Citibank during the intense negotiations that ensued during the Iranian Hostage Crisis, after the US government froze all Iranian assets in US banks.

During the 1980s, firm attorneys helped restructure the debts of many Latin American nations in the Brady transactions, and also won mandates in the privatization of numerous state-owned entities. In 2004, the firm launched an office in São Paulo, Brazil and has since represented Brazilian companies in a number of important transactions.

In East Asia, Shearman & Sterling was one of the first firms to grasp the future strategic importance of the Asia-Pacific region, establishing offices in Hong Kong in 1978, followed by Tokyo, Beijing, Singapore and Shanghai. In late 2018, the firm received a license to open an office in Seoul, headed by Singapore partner Anna Chung.

21st century domestic expansion
Domestically, Shearman & Sterling opened up an office in Austin in the first half of 2018 and another office in Houston just two months later.

On May 21, 2023, it was announced that Shearman & Sterling had agreed to terms in a merger with UK Magic Circle member Allen & Overy, creating a megafirm estimated to have over 4,000 attorneys across 49 offices. The combined firm will be known as A&O Shearman.

Notable clients and cases

 CVS Health in its $69 billion acquisition of health insurance company Aetna
 Electronic Arts in connection with a $1 billion investment grade senior notes public offering
 WebMD in its $2.8 billion sale to Internet Brands, a portfolio company of KKR
 Salesforce in its $2.8 billion acquisition of cloud-based e-commerce platform Demandware
 The Republic of Lithuania as Respondent in an ICSID arbitration brought by Veolia
 Dow Chemical Company in its $4.6 billion split off of the Dow Chlorine Products Business and the related debt-for-debt exchange
 Credit Suisse in class action lawsuits alleging price fixing of the "spreads" for initial public offerings
 General Electric in its $32 billion acquisition of Baker Hughes and combination with GE Oil & Gas to form a new publicly traded company
 JPMorgan Chase as lead arranger for €5.45 billion financings for Pirelli
 Qatar Investment Authority in its investment in Manhattan West, a development site valued upon completion at up to $8.6 billion
 Sony, as part of a consortium, in the $4.5 billion acquisition of Nortel's patents portfolio
 Boston Scientific in the $1.5 billion sale of its Neurovascular Business to Stryker Corporation
 Bank of America in connection with a $3.1 billion sale and repurchase agreement financing transaction related to Amgen's $10.5 billion purchase of Onyx Pharmaceuticals
 John Deere on the restructuring of its foreign operations
 David Karp, the founder and CEO of tumblr, with his employment, retention and tax arrangements in tumblr's $1.1 billion sale to Yahoo!
 Synthes in its $21.3 billion acquisition by Johnson & Johnson

Controversies

Among Shearman & Sterling's East Asian clients is the Malaysian sovereign wealth fund 1MDB, which (under the control of Jho Low) had wired $368 million from a Swiss bank to the firm's trust account to pay for, among other things, a Beverly Hills hotel, private plane and yacht rentals, and the production of the film The Wolf of Wall Street. Shearman & Sterling was named in a series of civil complaints filed by the DOJ "for having provided a trust account through which hundreds of millions of dollars belonging to Malaysia's 1MDB fund were illicitly siphoned." However, the report added that neither Shearman nor any of its lawyers are accused of wrongdoing.

Recognition

Shearman & Sterling has attained recognition in a number of legal publications and industry rankings for its work in the United States and internationally across a range of practices areas, including: dispute resolution/litigation, international arbitration, project finance, public international law, capital markets, and mergers and acquisitions.

Pro bono

Shearman & Sterling has an active pro bono practice. Globally, the firm was pro bono counsel to the International Criminal Tribunal for Rwanda (ICTR) in Arusha, Tanzania. Shearman routinely assists the ICTR through seconding one lawyer there per month to work on particular projects. The firm also assists FINCA International, the pioneering microcredit and village banking non-profit organization. Other pro bono initiatives include asylum cases, Violence Against Women Act petitions, criminal appeals and art law representations.

Notable alumni

Business

Markus U. Diethelm, former international associate (1989–1992), and current general counsel of UBS AG.
Philippe Dauman, former associate (1978–1987) and partner (1987–1993), and former CEO of Viacom.
Mitch Caplan, former associate (1984–1990) and former CEO of E-Trade.
Dr. Ann Olivarius, former Head of Corporate Practice, Washington, DC (1991-1992), and now Chair of the Executive Committee, McAllister Olivarius.
Bob Woodruff, former associate and ABC News journalist.
Nina Zagat, co-founder and co-chair of the Zagat Survey, was associated with the firm from 1966-1990.
Tim Bezbatchenko, current general manager of Toronto FC of Major League Soccer.

Government

Melody Barnes, former associate and former senior domestic policy adviser to former President Barack Obama.
Laurens Jan Brinkhorst, Dutch politician, minister and member of the European Parliament.
Raymond J. Dearie, former associate (1969–1971), Judge of the United States District Court for the Eastern District of New York.
James Donato, former partner (2009–2014), Judge of the United States District Court for the Northern District of California.
Joseph A. Doyle, former associate (1947–1956) and partner (1956–1979), Assistant Secretary of the Navy (Manpower and Reserve Affairs) in the Carter Administration.
William Francis Kuntz, former associate (1978–1986), Judge of the United States District Court for the Eastern District of New York.
John McCarthy, former associate (1966–1967), and former Australian ambassador to various countries including Vietnam, Mexico, the United States and Japan.
Jeffrey A. Meyer, former associate, Judge of the United States District Court for the District of Connecticut.
Caroline Mulroney, former associate and former Attorney General of Ontario.
Clark T. Randt, Jr., formerly Shearman & Sterling's China Managing Partner, served as U.S. Ambassador to China from 2001-2009.

Academia
Charles ("Chuck") W. Mooney Jr., the Charles A. Heimbold, Jr. Professor of Law, and former interim Dean, at the University of Pennsylvania Law School
Robert Mundheim (born 1933), attorney, law professor, and Dean of the University of Pennsylvania Law School

See also

 White shoe firms
List of largest United States-based law firms by profits per partner

References

Further reading

External links

Law firms established in 1873
Foreign law firms with offices in Hong Kong
Foreign law firms with offices in Japan
Law firms based in New York City
Announced mergers and acquisitions

Shearman & Sterling


Jevnaker Station (Jevnaker stasjon) er en tidligere jernbanestation på Roa-Hønefossbanen, oprindeligt en del af Bergensbanen, der ligger i byområdet Jevnaker i Norge.

Stationen åbnede 1. december 1909, da banen blev forlænget fra Gulsvik via Hønefoss til Roa. Den blev fjernstyret 10. december 1973, og 1. juni 1985 blev den gjort ubemandet. Betjeningen med persontog ophørte 1. november 1990, efter at Oslotunnelen var blevet åbnet i 1980, og fjerntogene til Bergen var begyndt at køre via Drammen i stedet for via Roa i 1984. Den tidligere station fungerer i dag som krydsningsspor men har også sidespor, der fungerer som tømmerterminal.

Eksterne henvisninger

Stationer på Bergensbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1909
Jernbanestationer i Oppland

Jevnaker Station


سي جي إيه  وعرفت أولا باسم Color/Graphics Adapter قدمة عام 1981. وكانت أول وحدة عرض مرئي ملونة لشركة أي بي أم، وأول معيار لوحدات العرض الملونة لحواسيب شركة أي بي أم. وكانت تحوي على 16 كيلوبايت من الذاكرة، مكان بإمكانه عرض على شاشات التلفاذ بنظام إن تي إس سي أو شاشة أنبوب أشعة الكاثود بواسطة واجهة RGBI. وهي مبنية على نظام رقاقة موتورولا 6845, وكان بإمكانها عرض رسوميات مختلفة وصيغ نصوص. وكان أكبر دقة شاشة يمكن عرضها 640x200, واستخدمت نظام ألوان 4 بت (16 لونًا).

مراجع

استحداثات متعلقة بالحواسيب في 1981
بطاقات عرض مرئي

سي جي إيه


Amoreira Portekiz'de Óbidos belediyesine bağlı olan, 19,39 km2 yüzölçümüne sahip, 985 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Óbidos'un bucakları

Amoreira (Óbidos)


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Padarovce enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Padarovce im Okres Rimavská Sobota.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Padarovce


Forever Eden is an American reality television series broadcast by the Fox Broadcasting Company (Fox). The series premiered on March 1, 2004, and it concluded on April 9, 2004. The contestants in the series could live in a resort not for weeks or months, but for years. It was hosted by Ruth England. In the end, contestants Shawna and Wallace won a combined total of $260,000. Brooke and Adam were runners-up.

The show was pulled after seven episodes, leaving eighteen episodes unaired. The remaining episodes were eventually screened in the United States on Fox Reality.

Format
Set in Jamaica, the series followed a group of unmarried men and women who lived together at a luxury resort. The contestants, who voluntarily agreed to cease contact with their friends and family, had the opportunity to live at and enjoy the amenities of the resort indefinitely. Contestants accrued a monetary reward pursuant to however long they resided at the resort. This reward, however, was contingent on the contestants remaining at the resort for predetermined periods of time. Contestants had the ability to leave the series at anytime, however, they would no longer receive the reward if they opted to leave. As the series progressed, producers introduced new contestants and guest stars, which included former partners and long-lost relatives of the contestants. The series was hosted by English television presenter Ruth England.

Production
The series was filmed in Jamaica at a cost of $750,000 per episode.

Episodes

References

External links
  at the Wayback Machine

American dating and relationship reality television series
Fox Broadcasting Company original programming
2004 American television series debuts
2004 American television series endings

Forever Eden


Apink este o formație sud-coreeană creată de IST Entertainment (fostul Play M Entertainment, A Cube Entertainment  și Plan A Entertainment). Formația a debutat pe 19 aprilie 2011 cu EP-ul "Seven Springs of Apink", având șapte membre sud-coreene: Park Cho-rong, Yoon Bo-mi, Jung Eun-ji, Hong Yoo-kyung, Son Na-eun, Kim Nam-Joo și Oh Ha-Young. Yoo-kyung a părăsit grupul în aprilie 2013 pentru a se concentra asupra studiilor.

De la debutul lor, Apink a câștigat premii la spectacole precum Golden Disc Awards, Seoul Music Awards și Mnet Asian Music Awards. Primul program muzical câștigat a fost pe M Countdown pe 5 ianuarie 2012, pentru "My My" de pe al doilea EP "Snow Pink". Apink a câștigat mai mult de 30 de premii muzicale și 32 de premii pentru programe muzicale. Până în prezent, Apink a lansat nouă EP-uri, trei albume de studio coreene și trei albume de studio japoneze.

Pe 29 aprilie 2021, Play M Entertainment a anunțat oficial că Naeun a părăsit agenția după expirarea contractului ei exclusiv, în timp ce celelalte cinci membre ale Apink și-au reînnoit contractele cu agenția. Cu toate acestea, ea tot rămâne membră a Apink.

Istoric

Pre-debut
În februarie 2011, A Cube Entertainment a anunțat prima stagiară pentru noul grup de fete, Apink,  Son Na-eun. Park Cho-rong, care a apărut la sfârșitul videoclipului muzical japonez "Shock" al trupei Beast, s-a alăturat, ca lider al grupului. A Cube a anunțat-o pe Oh Ha-young ca a treia membră. În martie, Jeong Eun-ji a fost introdusă ca a patra membră pe contul de Twitter al lui A Cube printr-un videoclip în care interpreta piesa "Love You I Do" a lui Jennifer Hudson. Hong Yoo-kyung a fost anunțată în mod similar printr-un videoclip online în care cânta la pian. Ultimele două membre, Yoon Bo-mi și Kim Nam-joo, au fost introduse prin intermediul reality show-ului grupului, Apink News.

Înainte de debutul grupului, documentarul Apink News a fost difuzat pe canalul coreean Trend E. Spectacolul a relatat procesul de lansare a Apink.  Episoadele au fost găzduite de diferite vedete, printre care G.NA, Mario, Seung Ho și G.O din MBLAQ, Beast, 4Minute, Jinwoon din 2AM, Sunhwa și Hyoseong din Secret. Cu o săptămână înainte de debutul oficial al lui Apink, au filmat prima reclamă pentru Ceylon Tea.

2011: Debutul, succesul în creștere și lansări ulterioare

Grupul și-a lansat EP-ul de debut, Seven Springs of Apink și videoclipul pentru single-ul său principal, "Mollayo" (몰라요; "I Don't Know"), pe 19 aprilie 2011. Albumul este format din cinci melodii, inclusiv "It Girl" și "Wishlist".  Videoclipul pentru "Mollayo" a fost prezentat de Lee Gi-kwang din Beast. Apink și-a făcut debutul în scenă cu "Mollayo" pe Mnet's M Countdown pe 21 aprilie pentru a-și promova albumul. După câteva luni de promovare a "Mollayo", au început să promoveze "It Girl". Apink a înregistrat, de asemenea, piesa "Uri Geunyang Saranghage Haejuseyo" (Please 그냥 사랑 하게 해주세요; "Please Let Us Love") pentru drama SBS, Protect the Boss, a cărei coloană sonoră a fost lansată în septembrie 2011.

În noiembrie 2011, Apink a început să înregistreze o emisiune de televiziune numită "Birth of a Family" cu trupa de băieți Infinite. Spectacolul a urmat eforturile celor două grupuri de idoli de a îngriji animale abandonate și maltratate pe parcursul a opt săptămâni.

Grupul a lansat al doilea EP, Snow Pink, pe 22 noiembrie 2011, cu single-ul principal "My My", o melodie compusă de Shinsadong Tiger. Promoțiile pentru "My My" au început pe 25 noiembrie pe Music Bank de la KBS. Promoțiile pentru "My My" includeau o cafenea cu ceai de o zi, care servea fanii pentru a strânge profituri în scopuri caritabile, unde membrii grupului pregăteau singuri mâncarea și băuturile. Membrii au scos la licitație și obiecte personale în scopuri caritabile.

Tot în noiembrie, Apink au primit primul lor premiu, "Female Rookie Award", la Mnet Asian Music Awards 2011, care a avut loc la Singapore. În decembrie 2011, Apink și Beast au lansat un videoclip cu piesa "Skinny Baby" pentru marca de uniforme școlare Skoolooks. În ianuarie 2012, au primit încă trei "Rookie Awards", la Korean Culture & Entertainment Awards și Golden Disk Awards de la Osaka și High 1 Seoul Music Awards la Seul.

2012–2013: Primul album de studio, plecarea lui Yoo-kyung și succesul comercial

În ianuarie 2012, Apink a câștigat primul premiu al spectacolului muzical Mnet's M Countdown pentru "My My". În februarie, au primit premiul "Rookie of the Year" la premiile Gaon Chart. Grupul a concertat la Canadian Music Fest în martie 2012. Apink News a continuat timp de trei sezoane. Pentru sezonul 3, care a început să fie difuzat în iunie 2012, membrele Apink au contribuit ca scenariști, operatori de camere, regizori și în alte locuri de muncă de producție.

Grupul a lansat eponimul "April 19" (4월 19일) pentru a sărbători prima aniversare. Piesa a fost compusă de Kim Jin-hwan, cu versuri ale liderului grupului, Park Cho-rong. Piesa a fost inclusă pe primul lor album de studio, Une Année, care a fost lansat pe 9 mai 2012. Grupul a început promovarea albumului cu apariții săptămânale la programele muzicale pentru a interpreta piesa "Hush" până în iunie. Au continuat să promoveze albumul în iulie, odată cu lansarea celui de-al treilea single de pe album, "Bubibu".  Single-ul a fost ales de fani printr-un sondaj pe site-ul Mnet.

În ianuarie 2013, Apink a înregistrat un alt single cu Beast pentru a promova Skoolooks. Pe 5 ianuarie, la concertul AIA K-POP 2013 din Hong Kong, grupul a interpretat mai multe dintre piesele lor împreună cu alte grupuri Cube Entertainment, 4Minute și Beast. În aprilie 2013, Play M Entertainment a lansat declarația conform căreia Hong Yoo-kyung a părăsit grupul din cauza programelor educaționale, iar Apink va continua ca grup din șase membre.

Cel de-al treilea EP al grupului, Secret Garden, și piesa principală, "NoNoNo", au fost lansate pe 5 iulie 2013. "NoNoNo" a fost cel mai mare single din top al grupului, ajungând pe locul 2 în K-Pop Hot 100 al Billboard. În noiembrie 2013, la Mnet Asian Music Awards 2013, Apink a primit premiul Next Generation Global Star. În decembrie, Apink a colaborat cu Cube Entertainment, Beast, 4Minute, BTOB, G.NA, Roh Ji-hoon, Shin Ji-hoon și Kim Kiri pentru a lansa "Christmas Song". În aceeași lună, au înregistrat un single în colaborare cu B.A.P, intitulat "Mini" pentru Skoolooks.

În iulie 2013, Apink au fost selectate ca ambasadoare onorifice pentru Seoul Character & Licensing Fair 2013.

2014–2016: Creșterea popularității și debutul japonez

Pe 13 ianuarie 2014, Apink a lansat "Good Morning Baby", o melodie compusă de Duble Sidekick, pentru a sărbători cea de-a 1.000-a zi de la debutul grupului. Melodia a atins numărul 6 în topul săptămânal al Gaon. Al patrulea EP, Pink Blossom, și videoclipul melodiei sale, "Mr. Chu", de Duble Sidekick, au fost lansate pe 31 martie. Piesa a ajuns pe locul 2 în K-Pop Hot 100 de la Billboard. Apink a câștigat șase trofee la spectacolele muzicale pentru "Mr. Chu", iar piesa a fost a opta cea mai bine vândută piesă digitală din 2014, conform topului de la sfârșitul anului al Gaon.

În iunie 2014, Yoon Bomi și Kim Namjoo au format o subunitate numită Apink BnN, care a lansat single-ul "My Darling" pentru Brave Brothers '10th Anniversary Project. "My Darling" a fost inclus ulterior în Pink Luv, al cincilea EP al Apink. Single-ul "Break Up to Make Up" pentru proiectul A Cube for Season #Sky Blue, cu Jeong Eunji și colegul de agenție Huh Gak, a fost lansat pe 8 iulie, ocupând primul loc în topul digital săptămânal al Gaon.

Apink a debutat în Japonia pe 4 august la Tokyo și pe 15 septembrie la Osaka cu 6.000 de fani prezenți. Primul lor single în limba japoneză, "NoNoNo", care include și o versiune japoneză a "My My", a fost lansat pe 22 octombrie. Single-ul a fost numărul 4 în topul săptămânal al single-urilor Oricon. Peste 20.000 de fani s-ar fi adunat pentru evenimentele de debut organizate în trei orașe japoneze.

În august, Apink a fost aleasă să înlocuiască trupa Beast la reality show-ul MBC Every1, Showtime. Apink's Showtime a fost difuzat pentru prima dată pe 7 august 2014 și au existat în total opt episoade. Spectacolul a urmat activitățile zilnice ale Apink.

Apink a debutat în Japonia cu un showcase pe 4 august la Tokyo și pe 15 septembrie la Osaka, cu 6.000 de fani prezenți.  Primul lor single în limba japoneză, "NoNoNo", care include și o versiune japoneză a "My My", a fost lansat pe 22 octombrie. Single-ul a fost numărul 4 în topul săptămânal al single-urilor Oricon. Peste 20.000 de fani s-au adunat pentru evenimentele lor de debut organizate în trei orașe japoneze.

Din septembrie până în noiembrie 2014, Apink a strâns fonduri pentru Seungil Hope Foundation pentru a construi un spital pentru pacienții cu SLA. În noiembrie, clubul de fani online al lui Apink a depășit 100.000 de membri. Pe 13 noiembrie, Apink a primit premiul pentru cel mai bun dans feminin la a 6-a ediție a MelOn Music Awards pentru videoclipul piesei "Mr. Chu".

În noiembrie 2014, grupul a lansat cel de-al cincilea EP, Pink Luv, precum și videoclipul piesei principale, "Luv", care a fost compus de Shinsadong Tiger. Cântecul a fost primul număr 1 al lui Apink în topurile digitale săptămânale și lunare ale Gaon, iar Pink Luv a ocupat primul loc în topul săptămânal al albumelor Gaon în prima sa săptămână de la lansare. Apink a cântat pentru prima dată "Luv" în direct la un showcase pe 20 noiembrie, urmat de un spectacol la Music Bank a doua zi, înainte de lansarea albumului. Grupul a câștigat primul loc la toate cele trei spectacole majore de muzică coreeană două săptămâni la rând, singurul grup de fete care a făcut acest lucru în 2014. Pe lângă The Show și Music Core, ele au câștigat și o coroană triplă la Inkigayo, care permite doar trei victorii înainte de a elimina o melodie din competiție. Ele au încheiat anul câștigând toate spectacolele muzicale din decembrie cu "Luv". În clasamentul de sfârșit de an al Gaon, Apink a fost al treilea cel mai bine vândut grup de fete în 2014.

Pe 10 ianuarie 2015, Apink a devenit primul grup care a câștigat cinci premii consecutive la Music Core. În aceeași lună, grupul a primit premiile "Digital Bonsang" și "Best Female Performance Group" la cea de-a 29-a ediție a premiilor Golden Disk din Beijing, premiile "Bonsang" și "Popularity" la Seoul Music Awards, "Best Female Group" la Korean Culture and Entertainment Awards și "Best Single of December" la Gaon Chart K-Pop Awards. Primul lor concert mare, numit "Pink Paradise", a avut loc în Olympic Hall, Olympic Park, pe 30 și 31 ianuarie. Cele 7.200 de bilete la concert s-au epuizat în două minute după ce au fost puse în vânzare. Apink a lansat o versiune japoneză a "Mr. Chu" pe 18 februarie 2015, care includea și o versiune japoneză a "Hush". A ajuns pe locul 2 în topul săptămânal al single-urilor Oricon, vânzând 54.000 de exemplare în prima săptămână de la lansare.

În februarie 2015, Apink a intrat pentru prima dată în Forbes Korea Power Celebrity la numărul 18. În aceeași lună, grupul a fost ales drept unul dintre cei mai buni 3 artiști noi (Asia) la premiile Japan Gold Disc Awards, susținute de Recording Industry Association of Japan (RIAJ).

Apink a fost primul lor concert în străinătate "Pink Paradise" în Singapore la The MAX Pavilion pe 22 martie. Au apărut la Korean Times Music Festival din Los Angeles în mai, evenimentul Music Bank din Hanoi, Vietnam și au interpretat "Pink Paradise" în Shanghai.

Apink a lansat un single intitulat "Promise U" pe 19 aprilie, scris de Jeong Eun-ji pentru a comemora cea de-a patra aniversare a grupului. O versiune japoneză a "Luv" a fost lansată pe 20 mai ca al treilea single, cu "Good Morning Baby" ca piesă secundară. Ele au interpretat melodia pentru prima dată la "Girls Award 2015 Spring/Summer" din Tokyo pe 29 aprilie înainte de lansare. Grupul a organizat, de asemenea, evenimente de lansare în patru orașe, Tokyo, Sapporo, Okayama și Osaka, ca parte a evenimentului promoțional.

Pe 16 iulie, grupul a lansat al doilea album de lungă durată, Pink Memory, împreună cu piesa principală "Remember". Pe 22 și 23 august, grupul a susținut al doilea concert "Pink Island" la Jamsil Indoor Stadium, după care a început activități în străinătate, inclusiv o întâlnire cu fani în Thailanda, au organizat primul lor turneu în Japonia și o reprezentație la MTV World Stage în  Malaezia 2015. Pe 26 august, grupul a lansat primul album japonez de lungă durată Pink Season.

În noiembrie 2015, Apink și-au anunțat primul turneu în America de Nord și urmau să cânte la Vancouver, Dallas, San Francisco și Los Angeles. Cel de-al patrulea single japonez al grupului "Sunday Monday" a fost lansat pe 9 decembrie, împreună cu versiunea japoneză a "Petal" ca piesa secundară. La sfârșitul anului 2015, Apink au fost primite în Top 10 la MelOn Music Awards. Grupul a încheiat anul ca al doilea cel mai bine vândut grup de fete din 2015, cu vânzări albumelor Pink LUV și Pink Memory.

Apink și-a început turneul nord-american pe 5 ianuarie la Vancouver, urmat de spectacole în Dallas, San Francisco și Los Angeles. În aceeași lună, au fost premiate cu Bonsang la Seoul Music Awards și Disk Bonsang la Golden Disk Awards. Pe 24 ianuarie, grupul a fost invitat să participe la KKBOX Music Awards din Taiwan. Pe 25 februarie, grupul a lansat videoclipul pentru prima lor melodie originală japoneză, numită "Brand New Days".  Cântecul este melodia de generic pentru anime-ul Rilu Rilu Fairilu ~Yousei No Door~. Grupul a jucat la cea de-a 10-a ediție a premiilor Asia Film Awards pe 17 martie. Pe 2 aprilie, grupul a susținut un mini concert "Pink Memory Day" în Singapore. Pe 19 aprilie, Apink a lansat un single digital intitulat "The Wave", scris de Park Cho-rong pentru a sărbători cea de-a 5-a aniversare, împreună cu un album foto numit "Girls' Sweet Repose".

Apink a cântat alături de trupele internaționale OneRepublic, Far East Movement, Bebe Rexha și artiștii filipinezi Gary Valenciano, fiul său Gabriel, James Reid și Nadine Luster la MTV Music Evolution în Manila pe 24 iunie. Apink a susținut al doilea turneu în Japonia în iulie, începând cu Sapporo pe 7 iulie. Ele au cântat în fața a 20.000 de fani de-a lungul a șase concerte în cinci orașe și era programat să lanseze al șaselea lor single japonez, "Summer Time!", pe 3 august. Pentru a promova cântecul, Apink a organizat evenimente de lansare în șapte orașe diferite, între 1 și 7 august, începând cu Fukuoka, urmate de evenimente la Hiroshima, Nagoya, Osaka, Kobe, Tokyo și Niigata.

Apink a lansat al treilea album coreean de lungă durată, Pink Revolution, pe 26 septembrie 2016, după o pauză de un an și două luni, cel mai lung album al grupului de la debut. Piesa de titlu, "Only One" (내가 설렐 수 있게), a fost folosită pentru a promova albumul împreună cu piesele secundare "Boom Pow Love" și "Ding Dong". În aceeași zi, au susținut o prezentare care a fost transmisă în direct prin aplicația V-live. Apink a lucrat cu Black Eyed Pilseung pentru piesa principală, precum și cu producători cunoscuți precum Shinsadong Tiger și Dsign Music pentru piesele secundare. "Only One" a ajuns pe primul loc în șapte topuri muzicale din Coreea la doar câteva ore după lansare. În timpul prezentării, lidera Cho-Rong a declarat că Pink Revolution va încorpora un nou sentiment al creșterii și maturității lui Apink de la debut, în timp ce Eun-ji a explicat că Apink va începe să se concentreze pe crearea de muzică complexă și frumoasă, mai degrabă decât pe piese care "sunt pur și simplu  distractive și atrăgătoare. Apink a promovat "Only One" și Pink Revolution timp de aproape o lună, iar albumul a vândut de atunci peste 50.000 de copii în Coreea de Sud.

În noiembrie 2016, Apink și-a început turneul Asia "Pink Aurora", care a avut loc în numeroase țări din Asia de Est, inclusiv Taiwan și Singapore. Plan A Entertainment a anunțat, de asemenea, al treilea concert coreean Apink, "Pink Party", care a avut loc la Seul pe 17 și 18 decembrie. După acest anunț, biletele s-au epuizat în mai puțin de două minute. Tot în acest timp, Apink s-a întors în Japonia pentru a-și promova al doilea album japonez, Pink Doll, care urma să fie lansat în Japonia pe 21 decembrie.

Pe 30 noiembrie, Plan A Entertainment a anunțat prin Naver că Apink se va întoarce pe 15 decembrie cu primul lor album special, Dear, în ciuda activităților și promoțiilor riguroase de la sfârșitul anului 2016. Plan A a declarat că albumul va prețui dragostea și sprijinul fanilor de la debutul lor încoace. Dear are cinci piese noi originale, dintre care trei sunt duete cântate și scrise exclusiv de perechi de membre. Un videoclip pentru piesa principală a albumului, "Cause You're My Star", a fost încărcat pe YouTube pe canalul oficial 1theK și Apink.  Albumul a inclus, de asemenea, versiuni instrumentale și balade ale hiturilor anterioare ale Apink, inclusiv "Mr. Chu", "NoNoNo", "Luv" și "19 April".

2017-prezent: Reinventarea și recunoașterea internațională

Pe 21 martie, Apink a lansat al șaptelea single japonez, "Bye Bye". Al doilea mini album al lui Eun-Ji, The Space, și piesa principală, "The Spring", au fost lansate pe 10 aprilie. Pe 19 aprilie, Apink a lansat o altă melodie pentru fani, "Always". Primul concert solo al lui Eun-ji a avut loc în perioada 3-5 iunie.

Pe 26 iunie a fost lansat Pink UP, împreună cu single-ul "Five", scris de Shinsadong Tiger. În prima sa săptămână de la lansare, Pink UP a ocupat topul Gaon Album Chart, primul de la Pink Luv. "Five" a atins numărul 4 în topul digital.

Apink a lansat al optulea single japonez "Motto GO! GO!" pe 25 iulie și a promovat piesa ținând cel de-al treilea turneu japonez, "3 Years" - cântând la Kobe pe 22, Nagoya pe 26 și Yokohama pe 30 iulie. În colaborare cu colegii Huh Gak și Victon, Apink a lansat pe 3 august, un remake al piesei "Oasis" a trupei Brown Eyed Girls din 2007.

Începând din august, Apink și-a început turneul Pink Up Asia, cântând în Hong Kong, Bangkok și Taipei. În octombrie, Apink s-a întors în Japonia pentru a-și promova cel de-al nouălea single japonez, "Orion", iar mai târziu în aceeași lună a anunțat și închiderea clubului lor japonez de fani "Panda Japan". La Asia Artist Awards din 15 noiembrie, Apink a câștigat premiul "Best Celebrity Award".

Apink a susținut al patrulea concert coreean Pink Space la Seul pe 12 și 13 ianuarie. Concertul, care a fost anunțat în decembrie, a vândut bilete la trei minute după anunț. În sărbătoarea celei de-a șaptea aniversări, Apink a lansat single-ul "Miracle" și o carte foto pe 19 aprilie, urmată de o întâlnire a fanilor care a avut loc pe 21 aprilie.

Pe 2 iulie, Apink a lansat al șaptelea mini album One & Six. Piesa de titlu, "I'm So Sick" (coreeană: 1도 없어), a fost folosită pentru a promova albumul împreună cu piesa secundară "Alright". Încă o dată, Apink a lucrat cu colaboratorul obișnuit Black Eyed Pilseung pentru piesa principală, care a produs anterior piesa "Only One". Odată cu această revenire, Apink a luat-o într-o direcție diferită conceptual, cu o imagine mai îndrăzneață și un sunet mai sofisticat. "I'm So Sick" a ocupat mai multe topuri muzicale în Coreea de Sud după lansare. Albumul în sine a fost în fruntea clasamentului Gaon și le-a determinat pe Apink să ajungă la cea mai înaltă poziție din topul Billboard's World Albums la numărul 11. Billboard a ales piesa principală ca una dintre cele mai bune 20 de melodii K-Pop din 2018, menționând că "s-a simțit un pic meta - în timp ce grupul de fete din șase membri și-a schimbat imaginea în ceva mult mai convingător".

În august, Apink au început un alt turneu în Asia, vizitând Hong Kong, Kuala Lumpur, Jakarta, Singapore, Tokyo și Taipei. Pe 1 decembrie, Apink a primit premiul Top 10 Artists la MelOn Music Awards pentru piesa lor "I'm So Sick".

Apink a susținut al cincilea concert coreean Pink Collection: Red and White la Seul pe 5 și 6 ianuarie. Concertul, care a fost anunțat în decembrie, a epuizat toate biletele la trei minute după anunț. Acesta a fost urmat de concertul Apink Japan Live Pink Collection la Tokyo, care a avut loc pe 2 și 3 februarie.

Pe 7 ianuarie, Apink a lansat al optulea mini album Percent, împreună cu single-ul "%% (Eung Eung)", compus de colaboratorii frecvenți Black Eyed Pilseung și Jeon Goon. Single-ul, care a continuat noua direcție luată de grup cu "I'm So Sick", a ajuns în fruntea câtorva topuri muzicale din Coreea de Sud după lansare și a ajuns pe locul 17 în topul digital Gaon, în timp ce albumul a ajuns Nr. 3 în topul coreean și nr. 14 în topul Billboard World Albums. Pentru a promova noul album, Apink a interpretat "%% (Eung Eung)" la diferite emisiuni muzicale, împreună cu piesa secundară "Hug Me", pentru o perioadă de două săptămâni începând cu 9 ianuarie.

Pentru a sărbători cea de-a 8-a aniversare, Apink a lansat single-ul digital "Everybody Ready?"  dedicat fanilor pe 19 aprilie.

Pe 13 martie 2020, Play M Entertainment a anunțat că Apink va reveni în aprilie. Pe 13 aprilie, Apink a lansat al nouălea mini-album Look, precum și single-ul, "Dumhdurum". "Dumhdurum" a fost compus și scris de Black Eyed Pilseung și Jeon Goon, care au lucrat la piesele lor anterioare "I'm So Sick" și "%% (Eung Eung)". La lansare, piesa a ocupat patru topuri importante în timp real în Coreea de Sud și a devenit prima lor melodie care a ajuns pe primul loc pe Melon în 5 ani, de la "Remember". Pentru a promova noul album, Apink a interpretat "Dumhdurum" la diferite spectacole muzicale, împreună cu piesele secundare "Be Myself", "Love is Blind" și "Moment" pentru o perioadă de două săptămâni începând cu 17 aprilie. "Look" a debutat pe locul 2 în Gaon Album Chart, în timp ce "Dumhdurum" a ajuns pe locul 2 în Digital Chart, oferind grupului cel de-al nouălea top 10 single. "Dumhdurum" s-a clasat, de asemenea, pe locul 2 în topul melodiilor K-pop din Billboard din 2020.

Pentru a sărbători cea de-a 10-a aniversare, Apink a lansat un nou single digital pe 19 aprilie 2021 numit "Thank you".

Pe 29 aprilie 2021, Play M Entertainment a anunțat că membra Naeun a decis să nu-și reînnoiască contractul cu compania, în timp ce celelalte cinci membre și-au reînnoit contractele. Odată cu schimbarea companiei, grupul nu va fi desființat și va rămâne un grup de șase membri.

În decembrie 2021, IST Entertainment a anunțat că Apink vor avea o nouă revenire în februarie 2022.

Imaginea și stilul muzical

Imaginea și stilul muzical al lui Apink sunt adesea comparate cu grupurile de fete din prima generație, S.E.S. și Fin.K.L. Apink are o imagine inocentă și feminină, neobișnuită printre conceptele sexy ale grupurilor de fete. În 2012, membra Oh Ha-young a spus: "Alte grupuri de fete din zilele noastre tind să-și evidențieze abilitățile de dans și aspectul sexy, dar conceptul nostru a fost o imagine inocentă și pură. Cred că de aceea publicul s-a simțit confortabil cu noi". Cu toate acestea, cu versiuni ca "Luv" din 2014 și "Remember" din 2015 s-au abătut și au arătat o latură mai matură și sensibilă a grupului, păstrându-și totuși inocența de marcă.

Muzica lui Apink se încadrează în general în genul bubblegum pop, cu versuri vesele. Jeff Benjamin de la Billboard a comentat că "My My" ia reamintit de bubblegum pop-ul de la începutul anilor 2000, "NoNoNo" a fost influențat de synth-pop-ul din 1980 și "Luv" amintește de hip-hop-ul anilor 1990, în timp ce îl amesteca cu melancolia baladei, o melodie de dragoste pierdută cu tematică de toamnă. "Mr. Chu", lansat în primăvara anului 2014, continuă o serie de piese bubblegum pop marca Apink, care este "foarte Apink". Între timp, piesa principală "Remember" este o "melodie veselă de tip synth-pop care amintește despre o dragoste de vară" și "are un ritm rapid și un sunet vintage pentru a bate căldura verii". Piesa lor din 2016, "Only One", este descrisă ca fiind matură, amestecând R&B mid-tempo și dance-pop cu ritmuri subtile de hip-hop, în timp ce melodia de genul "Boom Pow Love" arată o vibrație energetică mult mai urbană, cu ritmuri pulsante.  în comparație cu hiturile lor anterioare.

Odată cu lansarea piesei "I'm So Sick" din 2018, Apink a arătat o schimbare în stilul lor muzical, trecând către un sunet mai matur și sofisticat. Piesa, cu utilizarea autotune-ului, a sintetizatorului, a ritmurilor house și a conținutului său liric de a nu mai avea nici măcar un pic de sentiment pentru un fost, face din "I'm So Sick" o piesă mult mai îndrăzneață decât pentru cea ce era cunoscută Apink. "%% (Eung Eung)" din 2019 face cam același lucru. Folosirea de "izzy snyths, bătăi rapide și lovituri de percuție pe măsură ce membrii cântă despre tipul de persoană pe care ar trebui să o iubească" fac din %% (Eung Eung) o altă melodie care se abate de la o mare parte din lucrările anterioare ale lui Apink.

Discografie

Albume coreene

 Une Année (2012)
 Pink Memory (2015)
 Pink Revolution (2016)
 Miracle (Single) (2018)

Albume japoneze

 Pink Season (2015)
 Pink Doll (2016)
 Pink Stories (2017)

Piese extinse (EP-uri)

 Seven Springs of Apink (2011)
 Snow Pink (2011)
 Secret Garden (2013)
 Pink Blossom (2014)
 Pink Luv (2014)
 Pink Up (2017)
 One & Six (2018)
 Percent (2019)
 Look (2020)

Albume compilație

 2011-2014 Best of Apink - Korean Version (2014)
 Dear (2016)
 Apink Single Collection (2018)
 Horn (2022)

Single-uri

Coreene

 I Don't Know (몰라요) (2011)
 It Girl (Remix) (2011)
 My My (2011)
 April 19th (2012)
 Hush (2012)
 Bubibu (Remix) (2012)
 NoNoNo (2013)
 Good Morning Baby (2014)
 Sunday Monday (2014)
 Mr. Chu (On Stage) (2014)
 My Darling (Apink BnN) (2014)
 Luv (2014)
 Promise U (새끼손가락) (2015)
 Remember (2015)
 Petal (2015)
 The Wave (네가 손짓해주면) (2016)
 Only One (내가 설렐 수 있게) (2016)
 Cause You're My Star (별의 별) (2016)
 Always (2017)
 Five (2017)
 Miracle (기적 같은 이야기) (2018)
 I'm So Sick (1도 없어) (2018)
 %% (Eung Eung) (응응) (2019)
 Dumhdurum (덤더럼) (2020)
 Thank you (고마워) (2021)
 Dilemma (2022)

Japoneze

 NoNoNo (Jpn. Version) (2014)
 Mr. Chu (Jpn. Version) (2015)
 Luv (Jpn. Version) (2015)
 Sunday Monday (Jpn. Version) (2015)
 Brand New Days (2016)
 Summer Time (2016)
 Bye Bye (2017)
 Motto GO!GO! (2017)
 Orion (2017)

Concerte și turnee

Turnee coreene
 Pink Paradise (2015)
 Pink Island (2015)
 Pink Party (2016)
 Pink Space (2018)
 Pink Collection: Red and White (2019)
 Welcome to Pink World (2020)

Turnee japoneze
 Apink 1st Live Tour - Pink Season (2015)
 Apink 2nd Live Tour - Pink Summer (2016)
 Apink 3rd Live Tour - 3 Years (2017)
 Apink Japan Live Pink Collection (2019)

Turnee prin Asia
 Apink Secret Garden in Singapore - Vizit Korea (2013)
 Pink Paradise Asia Tour (2015)
 Apink Pink Memory Day in Singapore Mini Concert & Fan Meeting (2016)
 Pink Aurora Asia Tour (2016-2017)
 Pink Up Asia Tour (2017)
 One & Six Asia Tour (2018)

Turnee americane
 Pink Memory: Apink North America Tour (2016)

Reprezentație online
 Pink Of The Year (2020)

Filmografie
Apink a început cu un program documentar intitulat Apink News, care a fost difuzat pe canalul de cablu TrendE timp de trei sezoane (2011–2012). Au apărut într-un alt reality show, Birth of a Family, din 2011 până în 2012. În 2014, Apink a apărut într-un alt reality show, MBC Every 1's Showtime, și a fost subiectul celui de-al treilea sezon.

Reality show-uri

Premii și nominalizări
Grupul a câștigat premii la spectacole precum la cea de-a 26-a ediție a premiilor Golden Disc Awards, la cea de-a 21-a ediție a premiilor Seoul Music Awards și la cea de-a 13-a ediție a Mnet Asian Music Awards. Primul lor câștig al unui program muzical a fost la M Countdown pe 5 ianuarie 2012, pentru "My My" de pe al doilea EP Snow Pink.

Note

Legături externe

Formații muzicale fondate în 2011
Formații K-pop
Formații sud-coreene
Sextete muzicale
Formații de fete

Apink


දැව යනු හෙලීමේ සිට ගොඩනැගිලි කර්මාන්තයෙදී හෝ කඩදාසි නිපදවීමේදී ලී පල්ප ලෙස භාවිතාකිරීමට සූදානම් කිරීම දක්වා ඇති ඕනෑම අවධියක ඇති ලී වේ.දැව යන්න නිතරම භාවිතාවන්නේ සජීවී නොකැපූ ගසක දැව දඬු සඳහා හෝ කෙඳි නිපද වීම සඳහා අඩංඟු ලී ප්‍රමාණයටය එය කුඩාම මිණුම අඟල් 5කට(127) වඩා නො අඩු ඉරන ලද දැව දඬු හැඳින්වීමටද යොදාගැනේ.
ඕස්ට්‍රේලියවේ ලී මෝලක ඇති කඳුකර ඈෂ් කොටන්
වික්ටෝරියානු කඳුකර ඈෂ් වලින් කපන ලද දැව.

දැව දඬු නිමාකළ හෝ දළ ලෙස සැපයේ. තවද පල්ප සඳහා දළ දැව දඬු අමු ද්‍රව්‍ය  ලෙස යොදාගන්නා අතර ගෘහ භාණ්ඩ සෑදීමට හ වෙනත් භාණ්ඩ සඳහා වැඩිමනත් කැපීම් සහ වෙනත් හැඩගැන්වීම් අවශ‍යවේ.ඒවා විශේෂ බොහොමයකින් ලබාගත හැකි අතර සාමන්‍යයෙන් තද ලී වර්ගවේ.නිමා කල දැව දඬු පිළිගත් ප්‍රමාණ වලින් සපයයි.බොහෝ විට ගොඩනැගිලි කර්මාන්තයට, මූලික වශයෙන් පයින්, සිඩාර්, හෙම්ලොක්, ෆර් සහ ස්ප් රූස් වැනි කේතුධර විශේෂ වලින් ලබාගත් මෘදු දැව දඬු භාවිතා වන නමුත් ඉහළ පෙළේ පොළව සැකසීමේදී තද ලීවර්ගද යොදා ගැනේ.

වන වගාව

දැව


Besøget er en kortfilm fra 2008 instrueret af Lasse Lindsteen efter eget manuskript.

Handling
En mand får et uventet og uønsket besøg af sin far.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2008

Besøget (film fra 2008)


L'Audi Type T - ou Audi Dresden - est une voiture particulière de la catégorie grande routière avec un moteur six cylindres que l'usine Audi de Zwickau a sorti en 1931 en tant que version plus petite de la Type SS à huit cylindres qui avait déjà été présentée en 1929.

La Type T était la deuxième nouvelle voiture d'Audi après le rachat de l'usine par Zschopauer Motorenwerke Jörgen Skafte Rasmussen AG (DKW). Le véhicule est équipé d'un moteur six cylindres en ligne à soupapes latérales d'une cylindrée de 3,8 litres installé à l'avant. Il développe  à  et entraîne les roues arrière via une boîte de vitesses à quatre rapports avec un levier de vitesses au milieu de la voiture. Les moteurs étaient de conception américaine et étaient fabriqués dans la filiale DKW de Scharfenstein, où Zschopauer Motorenwerke avait mis en place une nouvelle usine de production utilisant des machines achetées à l'ancienne société américaine Rickenbacker Motor Company. La voiture est équipée de deux essieux rigides à ressorts à lames et de freins hydrauliques aux quatre roues. Elle était proposée en tant que berline quatre portes ou en cabriolet deux portes.

Seulement 76 véhicules ont été fabriqués jusqu'en 1932, car la voiture était trop chère pour ses performances et également peu fiable et ne se vendait donc pas bien.

Liens externes
 Werner Oswald: Deutsche Autos 1920–1945, Motorbuch Verlag Stuttgart, 10. Auflage (1996),

Notes et références

Type T
Automobile des années 1930
Berline
Cabriolet

Audi Type T


Samantha Reed Smith () a fost o elevă americană, devenită celebră prin activismul pentru pace în timpul Războiului Rece și prin atenția care i-a fost acordată de mass-media.

Viața
S-a născut în orășelul Houlton, situat la granița dintre SUA și Canada.
La numai cinci ani, printr-o scrisoare adresată reginei Elisabeta a II-a, își exprimă admirația față de acesta.

În primăvara lui 1980, se mută cu familia în Manchester, Kennebec, Maine și se înscrie în școala de acolo.
În noiembrie 1982, pe când avea numai 10 ani, adresează o scrisoare deschisă liderului sovietic Iuri Andropov, care tocmai fusese numit Secretar General al PCUS și prin care își exprimă îngrijorarea față de tensiunea din relațiile ruso-americane:

"Dragă domnule Andropov, mă numesc Samantha Smith și am 10 ani. Felicitări pentru noua dvs. slujbă. Mi-am tot făcut griji că Rusia și Statele Unite vor începe un război nuclear. Veți vota să fie război sau nu? Dacă nu, spuneți-mi cum veți interveni ca să nu fie război. Nu trebuie să răspundeți la această întrebare, dar aș vrea să știu de ce vreți să cuceriți lumea sau cel puțin țara noastră. Dumnezeu a creat lumea ca noi să trăim împreună în pace, nu să ne luptăm între noi."

Scrisoarea a fost publicată în ziarul Pravda.
În aprilie 1983, Andropov îi răspunde susținând că va milita pentru menținerea păcii și îi adresează o invitație de a vizita URSS.
Devenită celebră, Samantha Smith efectuează un tur al Uniunii Sovietice, iar televiziunea de stat, ale cărei emisiuni predominau în interviuri acordate muncitorilor din fabrici, difuzează un interviu cu fetița în prime-time.

Revenită în SUA, fetița apare în talk-show-uri și publică o carte despre activitatea sa de până atunci.
Primește și un rol de televiziune.
A fost numită "cea mai tânără tânără ambasadoare a Americii", pentru activitățile sale de menținere a păcii din Japonia.

Fetița a murit la 13 ani în urma unui accident de avion.

Referințe

Bibliografie

Legături externe

 SamanthaSmith.info – Official site
 A Nightline Moment From 1983 – ABC News, December 2004
 Samantha Smith, This Day in History: August 25
US Schoolgirl's Soviet Peace Mission Remembered 30 Years Later

Nașteri în 1972
Nașteri pe 29 iunie
Decese în 1985
Decese pe 25 august
Activiști anti-război americani
Actori copii americani
Actrițe americane din secolul al XX-lea
Decese cauzate de accidente aviatice
Eponime ale asteroizilor

Samantha Smith


Gottfried Kinsky-Weinfurter (* 1958 in Wien) ist ein österreichischer Komponist mit Schwerpunkt Filmmusik und Autor.

Er studierte Musik an der Hochschule für Musik und Darstellende Kunst Wien und war dort als Wissenschaftlicher Assistent tätig. Außerdem absolvierte er ein Studium der Philosophie, Psychologie und Pädagogik an der Universität Wien. Ab 1996 betrieb er ein eigenes Tonstudio (Filmmusik/Sounddesign/Special FX). 1998 war er Gründer des Filmmusik-Orchesters Wien. Er lebt in Wien und ist gegenwärtig Lehrer für Musik und Philosophie am Gymnasium Wasagasse.

Publikationen

 Filmmusik als Ideologiehelfer im Kulturfilm der vierziger und fünfziger Jahre, dargestellt am Werk Viktor Hrubys, Wien: Universität Wien, 1990.

 Im Ruinenfeld der amtlichen Moderne. In: Österreichische Musikzeitschrift, Band 49, Nr. 7–8, Juli 1994, Seite 456–461.
Ernst oder Unterhaltung. myMorawa, Wien 2021, ISBN 978-3-99129-438-2

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Komponist (Österreich)
Österreicher
Geboren 1958
Mann

Gottfried Kinsky-Weinfurter


An Anthurium parvum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicholas Edward Brown. An Anthurium parvum in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium parvum


The Fiat 127 is a supermini car produced by Italian car manufacturer Fiat from 1971 to 1983. It was introduced in 1971 as the replacement for the Fiat 850. Production of the 127 in Italy ended in 1983 following the introduction of its replacement, the Fiat Uno, although the nameplate continued to be used on cars imported from Brazil.

The 127 is generally regarded as one of the most influential small cars of all time, and more than any other as the car which defined the modern supermini – with its body configuration and engineering template being followed in almost all B-segment cars that followed, in that it employed a transverse engined layout, with an end-on mounted transmission and front wheel drive, and was sold overwhelmingly in hatchback format.

Series 1

Developed towards the end of the 1960s, the Fiat 127 was launched as a two-door saloon in April 1971. A three-door hatchback, using an identical body profile but with a full-depth rear door and folding rear seat, was launched in March of the following year; this would prove to be the most popular version of the 127. This was Fiat's first supermini-sized hatchback. The 127 featured a state-of-the-art transverse-engine/front-wheel-drive layout, with the transmission mounted on the end of the engine. Both design ideas had been fully vetted by Fiat, using its Autobianchi subsidiary 1964 Primula, 1969 A112 and A111 — precisely because the models were not targeted for large production. The larger Fiat 128, launched in 1969, was the first Fiat-badged car to use the same transverse powertrain layout. The 127, like the A112, used a shrunken version of the 128 platform, as well as the rugged Fiat OHV 100 series 903 cc engine that had powered the Autobianchi and, with various cylinder capacities, earlier generations of Fiat cars. The 127 also featured a unique transverse leaf spring suspension at the rear. Safety was another area of innovation: the 127 included an articulated steering column and crumple zones for progressive deformation under impact.

The car was one of the first of the modern superminis, and won praise for its use of space (80 percent of the floor space was available for passengers and luggage) as well as its road-holding. It was launched a year before the comparable Renault 5, and before the end of the 1970s most mass market European manufacturers were producing similar cars, including the Ford Fiesta and Volkswagen Polo, while General Motors added a three-door hatchback to the Opel Kadett range, which was reworked for British production and sold as the Vauxhall Chevette. The 127 was also one of the more popular imported cars on the UK market, peaking at more than 20,000 sales in 1978.

It was also the first car fitted with an all-polypropylene bumper on steel support. The 127 was an instant success, winning the European Car of the Year award for 1972, and quickly became one of the best-selling cars in Europe for several years. It was the third Fiat in six years to receive this accolade.

In June 1974, slightly over three years after the model's introduction, Fiat reported that the one millionth 127 had been completed at the Mirafiori plant in Turin, after just over three years in production. The (in its time) hugely successful Fiat 600 had taken seven years to reach that same milestone.

The Series 1 car changed little during its lifetime. However, in May 1973 saloons became available in both standard and deluxe versions. In 1975 the 127 Special variant was released which featured a restyled front grille and detail changes to the interior. The deluxe version was differentiated by its reclining front seats and opening hinged rear side windows as standard equipment. During the next couple of years the Fiat 850, which had initially been marketed alongside the 127, was withdrawn from most markets. In early 1976, the 127's engine was lightly modified to help it meet new emissions standards. A new carburetor and adjusted valve timing lowered power by two horsepower but also increased fuel economy by about ten percent.

Series 2

The Series 2 version of the 127 debuted in May 1977.  Although the bodyshell remained fundamentally the same, the Series 2 hinted towards a more angular styling direction which would be seen in the Ritmo/Strada the following year.  It featured a restyled front and rear and larger rear side windows, losing the upswept belt line of the Series 1, as well as adding a distinctive "Hofmeister kink"  on the C-pillar. The new rear quarter pressings were derived from those used on the Brazilian market Fiat 147, although without the rear quarter extraction vent used in South America.  The Series 2 also offered the option of the 1049 cc engine - uniquely for the 127 this was the five-bearing OHC "Brazil" engine from the 147 rather than the Fiat OHC unit from the 128. The tailgate was extended and now reached nearly to the rear bumper, addressing complaints about the high lip over which luggage had to be lifted for loading into the earlier 127 hatchbacks. The interior was revised with a new dashboard which was identical in layout to the original car but was plainer in appearance and lost the wood embellishment of the Series 1. The underside of the dashboard was tidied up with new cover panels to enclose the steering column, brake master cylinder (on right hand drive versions) and the pedal mechanisms.

A new Sport model was available from June 1978 which featured a high output  version of the standard 1049 cc engine. This was achieved by incorporating Abarth revisions to the head with larger valves and an Abarth exhaust system and the use of a twin choke Weber carburetor. Changes were also made to the gearbox final ratio to improve the performance. The Sport model has bespoke high back sporty cloth seats with either blue or orange piping and bespoke racing wing mirrors as well as a rev counter, sports wheels, sports leather steering wheel and sport three-piece stripe with 127 Sport decals. It was available in three colours, Black with orange stripes, Silver with black stripes and Orange with black stripes.

In March 1980, the 147 Panorama went on sale in several European markets with "127" badging, originally only with the 1050 engine. The Panorama used the 147's recently updated "Europa" front, with reverse-angled rectangular headlights and blocky combined markerlights/turn signals wrapping around the corners. There was also a "high-cube" panel van version, known as the Fiorino, which was based on the Series 2 bodyshell. This remained in production until the end of 1987, when a new Uno-based Fiorino debuted.

Brazilian-built versions
The 147 itself went on sale in Italy under the name of 127 Rustica in 1979. This was a version meant for light off-road work, and received a spartan appearance and equipment. The 127 Rustica benefitted from the 147's stronger body, 1050 cc engine, reinforced suspension ("tropical" type springs front and rear), and a skid plate. The front and rear lights were protected by mesh grilles mounted on model-specific tubular metal bumpers, while it had the Brazilian dashboard and specific, lightly padded seats with a tubular structure and covered in brown leatherette. The Rustica was only offered with semi-matte military beige paint, black rims without hubcaps and winter tires, with the only option being a metal luggage rack. Noisy and very particular, the Rustica was removed from price lists in 1981 without a proper replacement until the 1983 introduction of the Panda 4x4. The Rusticas were assembled in Lamborghini's Sant'Agata Bolognese plant.

At the 1981 Geneva Motor Show, a diesel-engined version of the 127 was introduced with hatchback or Panorama bodywork. The diesel Series 2 was only built in Brazil and is technically a rebadged 147; it uses that model's headlight treatment which it shared with the 127 Panorama. The 147 had a stronger structure to better handle Brazilian roads and was considered more suitable for the additional weight and vibrations of the diesel engine. The Panorama and Diesel versions retained this design even as the Italian-made 127 changed over to the Series 3. From 1983, the "127 Unificata" introduced the same design across the entire 127/147 lineups.

Series 3

Despite a completely new replacement being only a year away, the Series 3 was presented in November 1981 and launched in Italy in January 1982, soon thereafter reaching other European markets. It is distinguishable from the Series 2 by its grille. The third series received a completely new dashboard design and interior, following the design language first seen in the Ritmo. Body panels are all as before, except for a longer bonnet required to clear the larger headlights. The 1301 cc Fiat Fiasa engine replaced the earlier 1050 in the Series 3 Sport. New for the Series 3 was also the option of a five-speed manual transmission, a first for the 127 as it had not fit in earlier models. It was available in the 1050 Super (called "Comfort" in some markets) and was also installed in the 127 Sport. The new 127 Sport cost less than its more highly strung predecessor, and had more power from its larger engine. It remained on sale in Italy until December 1983, when the Uno Turbo replaced it.

In nations like Norway, Denmark and Finland this generation was particularly successful. For 1983, Swiss buyers received the Autobianchi A112's 965 cc engine rather than the 903 cc unit in the 127 Special, so that the importer would not have to make two similar engines pass local emissions standards. Fiat also bumped up the compression ratio and installed a somewhat larger carburetor in the 1.05-litre 127 Super, increasing power somewhat so as to maintain its power advantage over the lesser 127 Special.

The 127 was replaced as Fiat's high volume product in this sector by the Fiat Uno in January 1983, though Italian manufacture continued until the end of 1983 and it continued in production in South America until 1995. The 127 disappeared from the right-hand drive British market soon after the Uno went on sale there in June 1983.

127 Unificata
After Italian production ended, Fiat imported the South American 127 Unificata to Europe until 1987, albeit only for left-hand drive markets. It is called "Unificata" (unified) as all models now received the same design; until then, Brazilian-made cars had their own design, meaning that 127 Diesel and Panorama models had been of very different appearance than their Series 2 and Series 3 siblings. The Unificata range was condensed, leaving only the 1050 petrol engine and the diesel. The five-door version was also discontinued, although SEAT kept offering this bodystyle on their Fura until 1986.

Engines

International variants

SEAT 127

As happened with other Fiat models of that era, SEAT made a Spanish version of this car called the SEAT 127. Due to SEAT design policy, a 4-door variant of the car was also produced, as well as a later five-door version. The second series' change to the side profile was also applied to these four-door versions, with a flatter and more angular rear side window line. SEAT also produced a unique variant of the 127 OHV engine. This had 1010 cc instead of 903 cc and produced . The four-door SEAT 127 was exported to certain markets with Fiat badging.

When their licence from Fiat expired, SEAT redesigned some parts of the car and created the SEAT Fura Dos. Some design parts of this model were also used in the Ibiza mark 1. SEAT produced 1,238,166 units of the 127 between 1972 and 1984.

Polski Fiat 127p

Fiat 127 was also produced under Fiat license by Polish automobile manufacturers FSO (between 1973 and 1975) and FSM (between 1974 and 1975) under the name Polski Fiat 127p. These were assembled using both Italian and Polish parts. Originally the Polski Fiat 127p was to be produced in large numbers as a people's car, but when it became apparent that it would be about 30% more expensive than the 126p it was decided to concentrate on the latter while the larger 127p was only produced in very small numbers.

Fiat 147

In Brazil the car was known as the Fiat 147 (later Spazio), a three-door station wagon version called "Panorama".  There was also a conventional two-door three-box saloon available, "Fiat Oggi", a pick-up called "City" and a van called "Fiorino" was also produced there. The Brazilian-built versions utilized a 1050 cc engine and a 1300 cc engine called "Fiasa" and also utilized a 1.3 L Diesel engine (for export markets only). From 1981 this variant (called a 127) was exported to Europe, to be sold alongside the 127 sedans and hatchbacks. A total of 1,169,312 units were built from 9 July 1976 to the end of 1986 in Brazil and 232,807 units were also built in Argentina between 1982 and 1996, as the Fiat 147, Spazio, and Vivace. It was also assembled in the CCA in Colombia.

Although the car achieved reasonable selling figures, the model was titled as "low-level" and "not so reliable" by early buyers, because Fiat was just starting to sell cars in Brazil in the late 1970s and early 1980s. It was the first model produced by FIAT in Brazil, in 1976.

Yugo GV
A Yugoslavian-built version of the Fiat 127 was imported to the United States as the Yugo GV and Yugo GVL from 1985 through 1992. It was powered by a 55-hp 1.1 liter inline 4-cylinder engine with a four-speed manual transmission. It was the cheapest new car in the U.S. at that time at $3990 plus a $389 destination charge.

VAZ-1101
The Soviet manufacturer VAZ expanded its existing collaboration with Fiat in the early 1970s to develop a 127-derived supermini which would have slotted below the existing Fiat 124-based Zhiguli sedan.  The car, designated VAZ-1101 however never made production, but formed the basis of the later Lada Niva (VAZ-2121) off-roader, which as a result, retained key styling features of the Fiat 127 - most notably the distinctive forward-opening 'clamshell' hood; with the stepped beltline and glasshouse also bearing a strong resemblance to the 127.

Specials

Italian coachbuilder Moretti made a canvas-topped version in the style of the Renault Rodeo and Citroën Méhari called the "Midimaxi" (to set it apart from the smaller, 126-based Minimaxi). In spite of its rugged appearance, the front-wheel drive underpinnings remained the same. The Midimaxi was first shown at the 1971 Turin Motor Show, which was also when the very similar Fissore 127 Scout first appeared.

References

External links

 Fiat 127 forum
 Fiat 147 history in Portuguese
 Fiat 127 Club Italy
 fiat-racing.dk - A Fiat 127 racing team
 Two restored Fiat 127 in a Fiat Club Israel meeting
  Fiat 127 versions & types

127
Subcompact cars
Hatchbacks
Front-wheel-drive vehicles
1970s cars
1980s cars
Cars introduced in 1971

Fiat 127