Earthling (stylised as EART HL I NG) is the 21st studio album by English musician David Bowie, released on 3 February 1997 through RCA Records in the United Kingdom, Virgin Records in the United States, and Arista Records/BMG in other territories. Mostly self-produced by Bowie, it was primarily recorded from August to October 1996 at New York City's Looking Glass Studios. Bowie composed the tracks with Reeves Gabrels and Mark Plati, who are credited as co-producers, with Mike Garson, Gail Ann Dorsey and Zack Alford providing overdubs later.

Developing musical styles previously explored on Outside (1995), Earthling showcases an electronica-influenced sound partly inspired by the industrial and drum and bass culture of the 1990s, further exhibiting jungle and techno styles. Lyrically, the tracks express themes of alienation and spirituality. One of them, "I'm Afraid of Americans" was remixed for release as a single by Nine Inch Nails' Trent Reznor, who appeared in its music video. The artwork depicts Bowie wearing a Union Jack coat co-designed by Alexander McQueen.

Earthling charted better than its predecessor and reached the top ten in several countries. Its accompanying singles featured numerous remixes and were supported with music videos. Bowie promoted the album through television appearances and on the Earthling Tour in 1997. Although the album was mostly received positively on release, later reviews find Earthling lacked innovation in a time when the drum and bass craze was well-established; others consider it a worthwhile addition to an underrated decade. It was reissued with bonus tracks in 2004 and remastered in 2021 for inclusion on the box set Brilliant Adventure (1992–2001).

Background and recording

David Bowie supported his 20th studio album Outside on the Outside Tour, which ran from September 1995 to February 1996. The lineup for the tour included guitarists Reeves Gabrels and Carlos Alomar, pianist Mike Garson, drummer Zack Alford and bassist Gail Ann Dorsey. Bowie's positive relationship with the new band was the springboard for his next studio record. He told Alan Yentob in 1996: "They're probably the most enjoyable set of musicians I've worked with. It's the greatest fun and satisfaction I've had with a band since the Spiders."

A few months after the tour's conclusion, Bowie and the band—minus Alomar, who departed due to dissatisfaction—played a series of festivals during the summer from June to July 1996. Gabrels later told biographer Paul Trynka:

In April 1996, Bowie began recording a new track, "Telling Lies", alone at Mountain Studios in Montreux, Switzerland; it was the last time he worked at Mountain. The song, which expanded on the jungle and drum and bass rhythms found on the Outside tracks "I'm Deranged" and "We Prick You", made its debut at the summer shows. Speaking with Mojo magazine in March 1997, Bowie stated: "[I] used it as a blueprint of where I wanted the Earthling album to go... We just kept re-moulding it throughout the tour." Also recorded around May was an untitled piece containing the lyric "dead men don't talk" that, like "Telling Lies", pre-dated the Earthling material.

Initial sessions

Recording for Earthling began in August 1996 shortly after the conclusion of the festival dates. For the location, Bowie chose composer Philip Glass's Looking Glass Studios in New York City. Joining the lineup was engineer Mark Plati, a New York native who had extensive experience at Looking Glass. Bowie himself mostly self-produced, making it his first self-produced record since Diamond Dogs (1974). He explained: "I knew exactly what I wanted. We didn't have any time to pull in a co-producer... so I just sort of went for it." Plati and Gabrels were both credited as co-producers, while the former co-wrote several tracks.

Bowie and Gabrels commenced work on Earthling with Plati using demos the two had made on the road. The album was recorded entirely on hard disk, allowing instruments and vocals to be cut and pasted at random. While Bowie focused on crafting the lyrics, using an improved version of the cut-up computer program used for Outside, Gabrels and Plati focused on the music. Plati recalled: "We were cranking [songs] out one per day. Reeves would be coming up with guitar parts and sounds, I'd be at the computer recording him or working on the arrangement, and David would be on the couch, writing the lyric. At day's end, he'd do a vocal." According to Bowie, the trio did not focus on crafting melodies, instead tinkering with the recordings to see which combinations worked and which did not: "Once we developed a kind of mattress, then I would go into the studio and just free-associate against that." Plati was impressed with Bowie's work ethic and recalled that most of his vocal tracks were done in one take. While the sessions were still underway, the band performed four shows on the US East Coast in September 1996, where they premiered "Little Wonder" and "Seven Years in Tibet".

Overdubs
The latter half of the sessions focused on overdubs by Garson, Dorsey and Alford. Their contributions were manipulated through various studio effects, such as sampling, looping and distorting; according to biographer Chris O'Leary, Alford is heard more through sped-up loops rather than live tracks. Gabrels also utilised a Roland processor on his guitar which allowed for digital manipulation and alteration. He and Bowie used a technique they previously utilised for Outside: transferring bits of guitar to a sampling keyboard and constructing riffs from those pieces. Bowie stated: "It's real guitar, but constructed in a synthetic way. But Brian Eno got in the way – in the nicest possible way – so we didn't get to that until this album." Garson was not a fan of the material initially, as he was forced to work with set structures compared to his mostly improvisational role on Outside. For the drum tracks, Alford began by working on his own snare patterns at 120 beats per minute (bpm) which were then sped up to 160 bpm, and afterwards improvised on a real kit against the sampled patterns. Bowie's primary goal during the sessions was to combine elements of the "technological" and "organic": "That's very much how we treat the album. We kept all sampling in-house and created our own soundscape in a way."

In comparison to Outside, the majority of the tracks were written and recorded quickly, with the entire album recorded in about two and a half weeks; Bowie at one point stated it was recorded in eight days. However, according to biographer Nicholas Pegg, recording lasted through October. In addition to revamped versions of "Telling Lies" and the Outside outtake "I'm Afraid of Americans", seven new tracks appeared on the final album. Outtakes from the sessions included remakes of the Tin Machine tracks "Baby Universal", which was played on stage earlier in the year, and "I Can't Read", which was replaced by "The Last Thing You Should Do". According to O'Leary, Earthling was initially envisioned as an EP of new tracks sequenced with the remakes and covers, but by the end of the sessions, there was enough material for a full-length album of new content.

Music and lyrics

Compared to the 19 pieces found on Outside, Earthling contains only nine tracks. Additionally, Bowie stated that he found Earthling "primitive" in contrast to the complexity of its predecessor. Musically, the album showcases an electronica-influenced sound partly inspired by the industrial and drum and bass culture of the 1990s. Bowie had previously explored these styles on Outside, but fully embraced them for Earthling. While reviewers generally consider Earthling Bowie's "drum and bass album", biographer Marc Spitz argues that "it's simply [a] case of a veteran artist pursuing a sound with which he or she has fallen in love." Buckley agrees, further noting that only three or four tracks contain a drum and bass element. Plati later contested:

Characterised by "rapid-fire bass, hailstorm percussion, flashes of distorted guitar, sampling [and] sudden dramatic pauses", drum and bass rhythms dominate "Little Wonder", "Battle for Britain (The Letter)", "Telling Lies" and "Dead Man Walking". Other reviewers have noted the presence of industrial rock, electronica, hard rock and alternative dance. Author James E. Perone found an emphasis on techno and jungle and deems Earthling more musically accessible than its predecessor, partially aided by "strong melodic hooks" throughout. Bowie initially compared the album's aggressive sound to 1980's Scary Monsters (and Super Creeps). Lyrically, Perone describes the album's overall theme as alienation, while Pegg says that the lyrics revisit the spiritual themes previously found on Station to Station (1976), a claim supported by Bowie himself.

Songs
"Little Wonder" was one of the first tracks Bowie and Gabrels wrote for the album. Bowie called writing the track a "ridiculous" exercise in pure stream of consciousness: "I just picked Snow White and the Seven Dwarves and made a line for each of the dwarves' names. And that's the song [laughs]. And then I ran out of dwarves' names, so there's new dwarves in it like 'Stinky'." Originally set to be a "nine-minute jungle electronic epic", the song was trimmed to six minutes for the album. Described by O'Leary as a combination of arena rock and electronica, it utilises percussion and power chords from the Prodigy's "Firestarter", a 1996 UK number one that assisted in bringing drum and bass rhythms to the mainstream.

"Looking for Satellites" was the second track recorded for the album. In an interview with Mojo, Bowie described the track as "A straight, rational piece about where we find ourselves at this particular point in this era: somewhere between religion and technology, and not quite sure where to go next. It's kind of a poignant feeling, standing alone on a beach at night looking for a satellite... but what you're really looking for is an answer." It features various cut-up lyrics that were influenced by the then-recent discovery of the possibility of life on Mars. Bowie considered the lyrics "measuring the distance between the crucifixion and flying saucers". The atmosphere is said by Pegg to contain "wistful uncertainty". Gabrels' guitar solo, pieced together from multiple takes, was added in the last minute at Bowie's insistence.

According to Plati, "Battle for Britain (The Letter)" was an "attempt to do a jazz-tinged jungle track". He believed the song brought focus to the album, wherein the structures would resemble "actual songs [instead of] intense atmospheres". Characterised by various loops and distortion, the lyrics discuss Bowie's uncertainty about his own British identity, as he had not lived in the UK for two decades. The music combines techno and the alternative rock of Tin Machine, with vocal melodies and harmonies reminiscent of, in Perone's words, "a 1966 or 1967 British rock band". For the piano solo, Bowie challenged Garson to play a part based on an Igor Stravinsky piece, which he interpreted after hearing it played on a CD.

Inspired by Heinrich Harrer's autobiography of the same name, the lyrics of "Seven Years in Tibet" reflect the Chinese takeover of Tibet. It began as a Gabrels' composition titled "Brussels" and was almost scrapped by Bowie before Gabrels intervened; Bowie later described it as his favourite track on the album. Musically, the song presents a mix of genres such as new wave, grunge and R&B. According to Pegg, it is characterised by saxophone riffs, shrieking guitars, various loops and treated vocals and synthesisers.

Bowie described "Dead Man Walking" as his homage "to rock and roll that is still young while we are all growing old". As such, the lyrics reflect his thoughts on aging at this point in his career. It initially began as a tribute to actress Susan Sarandon, but took additional influences from songwriter Neil Young after Bowie, Gabrels and Dorsey performed at a pair of benefit concerts for the artist in October 1996. The music is, in Perone's words, "largely conventional dance", featuring atonal piano, sequenced keyboards and electric guitar and containing elements of Latin dance music and jazz; Pegg describes the song as "modern rock". According to Plati, the song took five days to mix: "It [began] completely programmed and by the time it's finished it's completely live."

"Telling Lies" originated during the Outside sessions. While Bowie recorded most of the track alone in April, he polished the lyrics during the actual sessions, while the band added overdubs. Both the music and lyrics represent a hybridisation of the Outside and Earthling styles, with Pegg describing the final arrangement as a blend of "a very aggressive rock sound with drum and bass". Perone, meanwhile, finds a mix of dance and alternative rock styles that is less successful than other Earthling tracks. The lyrics also feature more rhyme than other tracks, delving into topics such as gossip, exaggerations and lying. On 11 September 1996, Plati's "Feelgood Mix" of the song was released on the internet, reportedly receiving 250,000 downloads. With this release, Bowie became the first artist to release a downloadable track through the internet. Additional remixes by A Guy Called Gerald (the "Paradox Mix") and Adam F were released the same month.

"The Last Thing You Should Do" was one of the final tracks recorded for the album, primarily built using, in O'Leary's words, "discarded overdub bits". Gabrels insisted on including it on the album over the Tin Machine remakes, explaining: "Because I co-wrote both of those T.M. songs, that meant I could stand on the higher moral ground, as I was fighting against my own offspring." He argued that the track turned Earthling "from a ten-song album pastiche... to a nine-song cohesive statement". The music is primarily jungle with bits of techno, while the lyrics discuss the lack of humour and self-love in the late 20th-century. Bowie himself compared the song's music to "Sound and Vision" from his 1977 album Low. O'Leary considers it a "miniature" version of the remaining tracks and, in the context of the entire album, Perone argues the song is more successful as a standalone track.

"I'm Afraid of Americans" was originally recorded during the Outside sessions as "Dummy", featuring different lyrics; this version was released on the soundtrack for the 1995 film Showgirls. Bowie stated: "That was something that Eno and I put together, and I just didn't feel it fit Outside, so it didn't go on it. It just got left behind. So then we took just the embryo of it, and restructured it with this band." Described by Bowie as "one of those stereotypical 'Johnny' songs: Johnny does this, Johnny does that", the Earthling version contains revised lyrics, additional overdubs from the band and transposed verses. Plati explained: "We pulled things off several different reels to make this new composite. It as quite a clean-up job, not the most enjoyable." Musically, the song mixes techno styles of the 1980s and 1990s while lyrically, it presents a critique of America, in line with Bowie's 1975 track "Young Americans".

"Law (Earthlings on Fire)" was the first track recorded during the sessions. Musically, the song is unlike jungle and more, in O'Leary's words, "industrial trash-pop". Pegg describes it as a club track reminiscent of the Black Tie White Noise track "Pallas Athena" (1993), featuring various synthesiser effects with a dance-style bassline; Plati compared it to a sound collage. The lyrics convey existential concerns, using obscure references such as a quote from polymath Bertrand Russell. Pegg considers it the album's weakest track, while Perone believes it works best as commentary on the "end-of-the-millenium sense of malaise" rather than as a standalone Bowie track.

Title and packaging

The album title was chosen by fans at a performance in Roseland, New York during the September 1996 tour; Bowie asked the audience if the upcoming album should be titled 'Earthling' or 'Earthlings'. Discussing the title, Bowie stated that "it was supposed to describe the Earth; man and his pure habitat on Earth. And I suppose the irony isn't lost on me that it's sort of me in maybe my most worldly kind of human guise to date."

The artwork was first conceptualised during the sessions. Plati told Buckley: "Every new idea or concept would be put up on the wall. By the end of recording, the walls of the studio were filled with the artwork that would become the album." The cover portrays Bowie, back-facing the camera, wearing a tattered Union Jack coat with his hands behind his back, looking out towards the green plains of England. The photograph was taken by Frank Ockenfels in New York, then was sent to computer designer Dave De Angelis in England, who created the final cover. The idea for the coat originated from Gavin Turk's 1995 exhibit Indoor Flag. Bowie co-designed the coat with Alexander McQueen, which he wore for the summer festivals, the Earthling cover and later the VH1 Fashion Awards in 1997. He explained: "[It's] the ultimate anti-icon. A retelling of the British flag joke, again torn and stained... the tatty remains of a metaphysical empire." Pegg compares Bowie's Colossus of Rhodes-like stance in the cover to a "proud eighteenth-century landowner in a Gainsborough portrait" and, simultaneously, an alien-like visitor in an effect similar to the sleeve for Ziggy Stardust (1972). According to Gabrels, Bowie's intention for the cover was to realign himself with England.

Buckley writes that over the past thirty years in Britain, the Union Jack had gone from being symbols of confidence in the 1960s, oppression in the 1970s through the punk rock movement, and "rightist" through Morrissey's controversial use of it at Finsbury Park in the early 1990s. Pegg also notes that the 1990s Britpop era frequently saw the use of the Union Jack in advertisements, while numerous bands at the time posed with the flag for both Melody Maker and NME. Nevertheless, following Earthlings release, the Union Jack became fashionable, being worn by artists from Eurythmics to the Spice Girls.

The Earthling CD package was presented with an elaborate, electronically manipulated photo collage of Bowie and the band members. Additional images included with the sleeve dated back to Bowie's Los Angeles period in the mid-1970s, such as a blurred flying saucer and a Kirlian photograph of his fingertip and crucifix, which also appeared on the "Little Wonder" CD single. Pegg attributes Bowie's desire for the photographs to his then-cocaine addiction.

Release and promotion
Earthling was preceded by the release of two singles. The first, "Telling Lies" backed by three remixes, was released on 4November 1996. It peaked at number 76 and 79 in Britain and Scotland, respectively, although its distribution was limited to 3,500 copies. The second, "Little Wonder" backed by three remixes, was issued on 27January 1997. The single was a success, peaking at number 14 in the UK and topping the chart in Japan. The accompanying music video was directed by Floria Sigismondi and depicts Bowie at three different ages. Buckley considers it a dance-oriented video rather than a rock one, reminiscent of Orbital's "The Box" (1996).

Earthling was released on 3February 1997 on CD and LP formats through RCA Records in the UK, Virgin Records in the US, and Arista Records and its parent distributor BMG elsewhere. The Japanese CD included the 'Adam F Mix' of "Telling Lies" as a bonus track. RCA stressed the album's accessibility in their marketing campaign; marketing director Kristina Kyriacou said: "It's a lot more commercial than his recent albums and we believe that it has a great deal of longevity. Earthling is a very dynamic, bold statement and we aim to reflect that." The album sold modestly, but performed better than its predecessor, reaching number six on the UK Albums Chart and number 39 on the US Billboard 200. It also reached number five in Belgian Wallonia and Sweden, and the top ten in France and Scotland. It was nominated for Best Alternative Music Performance at the 40th Annual Grammy Awards in 1998, losing to Radiohead's OK Computer (1997). Bowie promoted Earthling with a string of television appearances from February to April 1997, including on Saturday Night Live and The Tonight Show.

Following the album's release, three more singles followed suit. "Dead Man Walking" appeared in April 1997 on various single formats, some backed by remixes of the track and others featuring remixes of Outside tracks. One remix was done by musician Moby, which marked the beginning of Bowie's association with the artist. Its music video, again directed by Sigismondi, expanded on the themes of the "Little Wonder" video, featuring appearances from Bowie and Dorsey and, in Pegg's words, "flailing choreography". The band mimed the song on Top of the Pops on 25April. The single was nominated for the Grammy Award for Best Male Rock Vocal Performance, losing to Bob Dylan's "Cold Irons Bound" (1997). A Mandarin version of "Seven Years in Tibet", with lyrics translated by Lin Xi, topped the Hong Kong chart in June, around the time of the Chinese takeover of Hong Kong. It marked Bowie as the first non-Asian artist to reach number one in that territory. Bowie later stated: "I thought what a perfect time to release a single in Hong Kong, just as the Chinese take over. It got super-popular but I'm not sure we'll be able to tour there now of course." The Mandarin version backed the album version upon release in August, which failed to reach the UK top 50.

"I'm Afraid of Americans" was issued in the US only on 14October 1997 as a maxi-single, where it was backed by six remixes, some of which featured Ice Cube and Photek. The project was instigated by Nine Inch Nails frontman Trent Reznor, continuing his and Bowie's association following the Outside Tour. Reznor, who said he "tried to make it a bit darker", stripped the production to its roots to create what Buckley calls "an eerie, psychotic track". Reznor also starred as the titular 'Johnny' in the Dom and Nic-directed music video, which reflected the song's theme of a frightened European in an American city and gave Bowie a nomination for Best Male Video at the 1998 MTV Video Music Awards. The single reached number 66 on the Billboard Hot 100 and remained on the chart for 16 weeks, becoming Bowie's biggest hit in the country since "Day-In Day-Out" ten years earlier. It also stayed in the Canadian top 50 for six months.

Critical reception

Earthling received largely positive reviews from music critics on release. Some considered it an improvement over its predecessor. Linda Laban of The Seattle Times found it a "richly textured return to excellence", while, in the words of Chicago Tribunes Greg Kot, it represented "some of [Bowie's] finest music in a decade". Mark Kemp of Rolling Stone considered the album Bowie's best since Scary Monsters, although he felt the music lacked innovation. Steve Malins of Q magazine similarly found Earthling "shot through with a gnarly atmospheric chill not encountered since Scary Monsters". Multiple reviewers praised the musical experimentation. A writer for Billboard called Earthling Bowie's "most inspired, most cutting-edge, and most promising effort since Let's Dance [1983]". They predicted it would have great chart and Internet success and ultimately considered it "a work of infinite possibilities". Peter Aspden of the Financial Times positively compared Earthling to the Prodigy and the Chemical Brothers' concurrent releases The Fat of the Land and Dig Your Own Hole, respectively, stating that they "were strong on aggression and aural attack, but lacked the variety and subtlety to last beyond twenty-odd interesting minutes".

Several commented on the music. Andy Gill of The Independent praised it as innovative compared to other jungle and drum and bass acts of the time, stating: "What comes through most strongly on Earthling is the way Bowie retains an obsessional interest in the sheer variety and extremity of sound." He further highlighted Gabrels' and Garson's contributions on "Looking for Satellites" and "Battle for Britain", respectively. Furthermore, Gill commended Bowie for "offering refined mainstream applications of cutting-edge experimentation" in Mojo. In People magazine, Peter Castro credited Bowie with striking an "accessible" balance between the "jungle" and rock style akin to Lodger (1979) and Scary Monsters.  Dan Deluca of The Philadelphia Inquirer similarly wrote that the record succeeded in blending the electronic beats and rhythms with live instrumentation. He ultimately considered it "nervy and energetic" and Bowie's finest album "in a diamond dog's age". Nevertheless, he felt that Bowie was "jumping on the electronica bandwagon".

Other reviewers expressed more mixed assessments. Writing for The Guardian, Caroline Sullivan concluded that the majority of the tracks lacked cohesiveness to elevate the album as one of Bowie's classics. In NME, Jazz Mulvey found Earthling more rushed than Outside and found the project clumsy and pretentious overall, and felt that Bowie, once at the cutting edge of musical innovation, was now trying to keep up. Although he welcomed it as another addition to Bowie's catalogue, he concluded: "It's not the future, but it's pretty fine." In a more negative evaluation, Carol Clerk and Andre Paine, writers of Melody Maker, included Earthling on their list of Bowie albums "best to avoid". In a particularly scathing review, Select magazine's Ian Harrison gave the album one star out of five, writing: "Earthling is splendidly coiffured and presented...but the selling point – Bowie goes original junglist nutty – is so negligible as to be non-existent. And what remains is not good."

Tour

Rehearsals for the Earthling Tour began in mid-April 1997. The band was composed of Bowie, Gabrels, Dorsey, Alford and Garson. When asked by Q about his thoughts regarding touring, Bowie stated: "Honestly, it would be a sin not playing live when I've got a band like this. They're the best group I've had in twenty years, right up there with the Spiders in terms of cohesive musicianship and attitude." After performing two shows at the Hanover Grand in London in early June, the tour commenced on 7 June and concluded on 7 November 1997.

Pegg says the shows were "less stagey" than the Outside Tour, although elaborate light shows, costume designs and visual aids were present. The setlist throughout the tour included more well-known hits than its predecessor, while all tracks from Earthling except "Law (Earthlings on Fire)" were performed. Initially, the tracks were split into conventional "rock" and "drum and bass" sets. Later on, they were interspersed throughout the setlists. British reviewers, such as Melody Maker and NME, praised the shows in general but were initially critical of the Earthling material, although the latter reversed its opinion by July. Chris Roberts of Uncut magazine praised Bowie's presence on stage, although he criticised the show's second half.

In July, the band appeared at the Phoenix Festival where they played as "Tao Jones Index" in the Radio 1 Dance tent. They later released remixed versions of "Pallas Athena" and the "Heroes" track "V-2 Schneider" (1977) as a single under the name in August. At the festival, Bowie approached electronic duo Orbital for a possible collaboration, although this never came to fruition; member Phil Hartnoll later considered it "the biggest disappointment of [his] career". The Phoenix Festival performance was later released as a live album in 2021 titled Look at the Moon! (Live Phoenix Festival 97), as part of the series Brilliant Live Adventures (2020–2021).

Changes were made to the setlist for the tour's American leg, which began in August. The band primarily played at small clubs rather than large venues for commercial reasons, according to Buckley. Performances during the leg were broadcast on various television stations throughout the rest of the year. Additionally, live performances from the entire year and other tracks were compiled for Earthling in the City (1997), a six-track promotional CD that was included with the November 1997 American issue of GQ magazine. While Bowie planned to release a live album from the tour, the idea was vetoed by Virgin. Tracks from the project were later released in 1999 to BowieNet subscribers as LiveAndWell.com, which was officially issued in 2021 as part of the Brilliant Live Adventures series.

Aftermath and legacy
Throughout 1997, Bowie garnered attention when he earned substantial wealth through the sale of "Bowie Bonds", a celebrity bond that was issued against Bowie's future royalties from his back catalogue over the next ten years. Bowie was the first rock musician to engage in such a deal, predating future endeavors by artists such as Elton John, and it earned him $55 million. He also earned an additional $28.5 million upon selling his back catalogue to EMI, who subsequently began a Best of... reissue campaign. In November 1997, Bowie performed on the BBC's Children in Need charity single "Perfect Day 97", which became a UK number-one single. In 1998, Bowie retreated from the spotlight, but nevertheless continued recording and making film appearances. He also reconciled with his former collaborator Tony Visconti. In late 1998, Bowie and Gabrels spent time in Bermuda, composing tracks for his next album Hours (1999).

In 2018, Gabrels considered Earthling his favourite collaboration with Bowie, telling Classic Rock magazine: "We did have a sense while we were doing it that we were making something we hadn't heard." Other artists have spoken positively of the record. Robert Smith later stated: "I really liked Earthling. I thought it was a really good album. The songs are great songs. They really stand up to be listened to AS songs and the fact that he worked in a particular genre and tried to capture a certain sound is neither here nor there. The songs are really well put together." Mark Guiliana cited Alford's drum work on Earthling as the primary inspiration for his drum patterns on Bowie's final album Blackstar (2016).

Retrospective appraisal

Retrospective reviews of Earthling have been mixed. AllMusic editor Stephen Thomas Erlewine criticised the album's sound as "awkward", writing that "the record frequently sounds as if the beats were simply grafted on top of pre-existing songs". He further called the songs formulaic and the album itself as ultimately underwhelming. John Davidson of PopMatters wrote that Earthling was the result of Bowie trying to "play catch-up" with the drum and bass explosion of the late 1980s. He called the lyrics Bowie's "most obtuse" and, like Erlewine, believed that the drum beats were built around the songs instead of for them. Davidson ultimately states: "Earthling is essentially a conventional Bowie rock album (if such a thing be), dressed in baggy dance garb." The Independents Ed Power considered the album a part of the "most underrated phase" of Bowie's career and worth a reevaluation among fans. Jason Josephes of Pitchfork considered it an artistic rebirth for the artist and a "classic". Another writer of Pitchfork, Sean T. Collins, positively compared Earthling to Young Americans (1975) and Let's Dance, calling the record a "muscular collection" that "deserves a place in the pantheon alongside its predecessors."

In lists ranking Bowie's studio albums from worst to best, Earthling has placed in the middle to low tier. Stereogum placed it at number 17 (out of 25 at the time) in 2013. Aaron Lariviere stated: "Earthling is nowhere near Bowie's best, but it's a treat to see the old dog show his teeth after all these years." Three years later, Bryan Wawzenek of Ultimate Classic Rock placed Earthling at number 18 out of 26, criticised its emphasis on "sounds over songs" and, like Davidson, found "Bowie being late to yet another sub-genre party". Nevertheless, he highlighted Bowie's energetic performance and the "great soundscapes" on "Seven Years in Tibet" and "I'm Afraid of Americans". The writers of Consequence of Sound ranked Earthling number 22 in their 2018 list.

Bowie's biographers have given Earthling mixed assessments. Pegg and Spitz argue that, despite being recorded in America and with American musicians, Earthling was Bowie's most "British" release in twenty years. While Buckley considers it a "hard-hitting and single-minded album" and  Christopher Sandford says that there is a lack of innovation but states that "it was a creditable enough bid for relevance by any fifty-year-old." He also calls "Little Wonder" Bowie's "most exciting and upbeat single since 'Blue Jean' [1984]". Meanwhile, Perone finds confusing themes throughout and opinions that the fusion of different musical styles are not always successful. O'Leary primarily criticises the production, particularly on "Little Wonder", as sounding dated within a couple of years. On the other hand, Trynka praises "Little Wonder" but criticises the album's repetitive nature. He concludes: "The album as a whole is conservative and formulaic. [...] Those faults would have been forgivable had the album been released two years earlier; its appearance just as the nineties drum and bass craze was subsiding suggested Bowie was content to surf on someone else's wave rather than make his own." Reviewing more positively, Pegg writes that its "furious broadside" makes Earthling a "very fine album". He calls it and its predecessor "essential purchases" of Bowie's "most underrated decade".

Reissues
In 2003, Columbia Records reissued Earthling on CD, with another reissue following a year later that contained bonus tracks, including 13 remixes, B-sides, alternate takes and live performances from the Earthling Tour. In 2021, the album was remastered and included as part of the box set Brilliant Adventure (1992–2001).

Track listing

Personnel
According to the liner notes and biographer Nicholas Pegg.
David Bowie – vocals; guitar; alto saxophone; samples; keyboards
Reeves Gabrels – programming; synthesisers; real and sampled guitars; vocals
Mark Plati – programming; loops; samples; keyboards
Gail Ann Dorsey – bass guitar; vocals
Zack Alford  – drum loops; acoustic drums; electronic percussion
Mike Garson – keyboards; piano

Production
David Bowie – producer
Reeves Gabrels – producer
Mark Plati – producer; engineer; mixing

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications and sales

Notes

References

Sources

External links

1997 albums
Albums produced by David Bowie
Albums produced by Mark Plati
Albums produced by Reeves Gabrels
Arista Records albums
David Bowie albums
Industrial rock albums
RCA Records albums
Virgin Records albums

Earthling (album)


ليخ كاتشينسكي  (18 يونيو 1949 - 10 أبريل 2010)، رئيس بولندا. تولى منصب عمدة العاصمة وارسو في الفترة من 2002 إلى 22 ديسمبر 2005 وذلك قبل توليه منصب الرئاسة. وهو أخ توأم لياروسلاف كاتشينسكي رئيس الوزراء السابق.

في يوم 10 أبريل 2010 توفي في روسيا إثر تحطم طائرته بالقرب من مطار مدينة سمولينسك أوبلاست.

نبذة
 درس القانون والإدارة في جامعة وارسو.
 حظي مع شقيقه التوأم ياروسلاف بشيء من الشهرة وهما بسن الثامنة حين مثلا في فيلم «ولدان سرقا القمر». وفي سبعينيات القرن العشرين انضم مع شقيقه في الحركة المناهضة للنظام الاشتراكي، وقد اعتقل بموجب قانون الطوارئ في مطلع الثمانينيات بسبب نشاطه السياسي. وقد أصبح مستشارًا للجنة الإضراب في أحواض بناء السفن في مدينة جدانسك البولندية خلال الأعمال الاحتجاجية التي قادتها نقابة التضامن المعارضة عام 1980.
 كان هو وشقيقة من أبرز مؤيدي مؤسس نقابة التضامن ليخ فاوينسا في أول انتخابات حرة شهدتها بولندا عام 1990، ولكنهما وجدا نفسيهما خارج الحلبة السياسية في بداية تسعينيات القرن العشرين بعد الخلاف الذي نشب مع ليخ فاوينسا الذي أصبح رئيسا للبلاد.
 بعام 2001 أسس مع مع شقيقه التوأم ياروسلاف حزب العدالة والقانون الذي يعتمد على قيم الكنيسة الكاثوليكية.
 بعام 2005 انتخب رئيسًا لبولندا ممثلا عن حزب العدالة والقانون، وقال في حملته الانتخابية حين ترشحه للرئاسة إن بولندا بحاجة إلى الانتقال من مرحلة «الجمهورية الثالثة» كما كانت تسمى إلى «الجمهورية الرابعة» القائمة على القوة والعدل الاجتماعي.

المراجع

وصلات خارجية
 / official website of the President of the Republic of Poland
 Full text of the speech that President Lech Kaczyński would have delivered at Katyn
 "The Death of a President: Countdown To the Crash of Flight PLF 101" by Leszek Misiak, Grzegorz Wierzchołowski

أبطال وطنيون من جورجيا
أشخاص توفوا أثناء شغلهم لمنصب
أعضاء مجلس شيوخ بولندا 1989–1991
بولنديون معادون للشيوعية
بولنديون من أصل يهودي
توائم مماثلون
توائم من بولندا
حاصلون على الدكتوراه الفخرية من جامعة تبليسي الحكومية
حاصلون على ميدالية حيدر علييف
حاصلون على نيشان الأمير ياروسلاف الحكيم
حاصلون على نيشان النصر للقديس جرجس
حائزون على وسام الملك توميسلاف
خريجو جامعة وارسو
رومان كاثوليك بولنديون
رؤساء بولندا
رؤساء وارسو
سياسيو أحزاب سياسية كاثوليكية
سياسيون توفوا أثناء شغلهم لمنصب
سياسيون من وارسو
ضحايا حوادث الطيران
قادة أحزاب سياسية
محامون بولنديون
محامون من وارسو
مدفونون في كاتدرائية فافل
مرشحون في انتخابات الرئاسة البولندية 2005
معارضون بولنديون
ممثلون أطفال ذكور بولنديون
ممثلون من وارسو
ممثلون وسياسيون بولنديون
مواليد 1949
مواليد في وارسو
ناشطون رومان كاثوليك
وزراء عدل بولندا
وشاح الملك عبد العزيز
وفيات 2010
وفيات عرضية في روسيا
وفيات في سمولينسك

ليخ كاتشينسكي


Auckland Castle (Auckland Palace og lokalt Bishop's Castle eller Bishop's Palace) er et slot og herregård, der ligger i Bishop Auckland i County Durham i England.

Bygningen ejes af Church of England og blev brugt til fyrstbiskoppen af Durham i mere end 800 år. Auckland Castle blev bygget som jagthytte. Det har været biskoppen af Durhams primære bolig fra 1832, men i 2012 overgik den til Auckland Castle Trust, der er en velgørende organisation, der skal restaurere bygningen og jorden for at skabe en permanent udstilling om kristendommens historie Storbritannien.

Bygningen har mere form som et engelsk country house i nygotik end et middelalderligt forsvarsværk. Den er fortsat hovedkvarter for biskoppen af Durham og den skotske afdeling af kirken, og den er administrationskontor for bispedømmets finansafdeling.

I The Long Dining Room hænger 12 af de 13 berømte malerier fra 1600-tallet, som Francisco de Zurbarán malede af Jacob og hans 12 sønner. De har hængt her i 250 år og rummet er særligt indrettet til dem. I 2001 stemte Church Commissioners for at sælge kunstværkerne, der var vurderet til £20 mio., men opgav igen i 2010. I marts 2011 meddelte man, at planerne om at sælge billederne var opgivet efter en donation på £15 mio. fra investeringsrådgiver Jonathan Ruffer, der placerede malerierne sammen med bygningen under Auckland Castle Trust.

Slottet er omgivet af en park på ca. 3,2 km2, som oprindeligt blev brugt af biskopperne til jagt. Auckland Castle og parken indeholder i alt syv fredede bygninger af 1. grad. Disse inkluderer Deer House i Auckland Castle Park som blev bygget i 1760 og en stor krenelleret stenbygning til hjorte.

Se også
 Liste over borge og slotte i England

Referencer

Slotte i County Durham

Auckland Castle


Billie Eilish (nume la naștere Billie Eilish Pirate Baird O'Connell; ) este o cântăreață, model și compozitoare americană.

Billie Eilish și-a făcut debutul în muzică la vârsta de 14 ani și într-un timp relativ scurt a atras atenția criticilor și publicului prin single-urile "Ocean Eyes" și "Lovely" (înregistrat în colaborare cu Khalid). Ambele piese au primit discul de platină din partea RIAA pentru un milion de exemplare comercializate, iar succesul tinerei interprete este într-o continuă creștere. După lansarea discului EP Don't Smile at Me (2017), Apple Music a numit-o "Artistul de urmărit" al lunii septembrie, statut confirmat ulterior de piesele sale, care au strâns peste 750 de milioane de accesări pe platforma Spotify.

În primăvara anului 2019, Billie Eilish a lansat primul său album de studio, numit When We All Fall Asleep, Where Do We Go?. Materialul a primit aprecieri critice și a debutat în vârful clasamentelor de specialitate din întreaga lume. în 2019, Billie Eilish a fost nominalizata la șase premii Grammy printre care si "Best new artist" și "Album of the year" pentru When We All Fall Asleep Where Do We Go?

Eilish se angajează să protejeze climatul și își îndeamnă fanii să se implice în mișcarea climatică. Videoclipul pentru piesa "all the good girls go to hell" este o metaforă pentru o planetă care trebuie reparată. Videoclipul a inclus un mesaj de la Eilish în descriere prin care a îndemnat oamenii să se alăture atacurilor climatice globale. "Pământul nostru se încălzește la un ritm fără precedent, ghețurile se topesc, oceanele noastre se ridică, fauna noastră sălbatică este otrăvită și pădurile noastre ard", a scris ea sub filmul de pe YouTube. De asemenea, ea a scris: "TICK TOCK! Timpul nostru se sfârșește. Criza climatică este foarte reală. Trebuie să vorbim și să cerem ca liderii noștri să ia măsuri." În 2020, Eilish a semnat o scrisoare deschisă, intitulată "Faceți clima". Scrisoarea solicită liderilor mondiali să nu mai prevină că putem rezolva criza climatică și ecologică fără a o trata ca pe o criză.

Copilărie
Billie Eilish s-a născut în Los Angeles, California în 18 Decembrie 2001. Este fiica actriței Maggie Baird și a actorului Patrick O'Connell, amândoi fiind muzicieni. Ea este de origine irlandeză și scoțiană, fiind concepută prin fertilizarea in-vitro.

Billie și fratele ei Finneas au făcut școala acasă, decizie luată de părinții lor care au vrut să petreacă  timp cu ei și să le ofere libertatea de a-și urmări interesele. Mama ei i-a învățat pe ea și pe Finneas noțiunile de bază ale compoziției muzicale. Billie lucrase împreună cu fratele ei pe plan muzical, în timp ce el scria și producea propriile piese și cânta cu trupa sa. Billie Eilish a spus că fratele ei și mama ei au inspirat-o să intre în lumea muzicii. Părinții lor i-au încurajat pe cei doi frați să se exprime și să exploreze tot ce își doreau, inclusiv arta, dansul și actoria. Billie a scris prima ei melodie "adevărată" la vârsta de 11 ani pentru ora de compoziție a mamei sale. Piesa este despre apocalipsa zombie, inspirată din serialul de televiziune The Walking Dead, din care a luat linii de scenarii și titluri de episoade pe care le-a adăugat melodiei ca parte a exercițiului. Billie participase la niște audiții de actorie, pe care le displăcea; cu toate acestea, i-a plăcut să înregistreze dialoguri de fundal pentru scene de mulțime și a lucrat la filmele Diary of a Wimpy Kid, Ramona și Beezus și la seria X-Men. A cântat la spectacole de talente și s-a alăturat corului pentru copii din Los Angeles la vârsta de opt ani.

Carieră

2015–2017: Don't Smile at Me
În 2015, Eilish, în vârstă de 13 ani, a început să lucreze la melodii cu fratele ei, Finneas, care scria și producea de câțiva ani și avea propria sa trupă.   Primele melodii pe care le-au înregistrat împreună s-au numit "She's Broken" și "Fingers Crossed". "Primele piese la care am lucrat, nu le-am scris împreună. El a scris această melodie numită "She's Broken", iar eu am scris una numită "Fingers Crossed", și le-am înregistrat și le-am pus pe SoundCloud, doar de distracție", își amintește ea.

În ianuarie 2016, Finneas și managerul său au aranjat o înțelegere cu compania A&R Platoon. Eilish a primit apoi un publicist, care a conectat-o la brandul de modă de lux Chanel și un stilist, ambii cari-au ajutat să-i modeleze imaginea. Pe 24 martie 2016, un videoclip muzical pentru "Ocean Eyes" regizat de Megan Thompson a fost lansat în premieră pe canalul oficial de YouTube al lui Eilish.  "Ocean Eyes" și Eilish vor primi laude și promovare de la diverse instituții media și marketeri, inclusiv posturi de radio și supraveghetori muzicali precum Beats 1, KCRW, BBC One, Zane Lowe, Jason Kramer, Annie Mac și Chris Douridas.

Pe 23 iunie 2016, Eilish și Finneas au lansat " Six Feet Under " prin SoundCloud ca al doilea single al ei. Pentru acest cântec un videoclip muzical realizat în casă fost lansat pe 30 iunie 2016. El fost regizat de Eilish și editat de mama ei, Maggie Baird.

În august 2016, Justin Lubliner, care a observat talentul lui Eilish în 2015, când a auzit pentru prima dată "Ocean Eyes", a facilitat semnarea unui contract cu Darkroom și Interscope Records.  El i-a susținut lansarea ca artistă, inspirându-se din modelul artiștilor hip hop precum Travis Scott și Chance the Rapper, fără să se bazeze pe un singur single mare și concentrându-se pe crearea unei "persone și a unei estetici distincte".  Darkroom și Interscope Records au relansat "Six Feet Under" și "Ocean Eyes" ca single-uri pentru descărcare digitală și streaming pe 17 și, respectiv, 18 noiembrie 2016.  Pe 22 noiembrie 2016, un videoclip muzical de spectacol de dans pentru "Ocean Eyes" a fost încărcat pe canalul YouTube al lui Eilish.

Pe 14 ianuarie 2017, Eilish a lansat un EP cu patru remixuri realizate de Astronomyy, Blackbear, Goldhouse și Cautious Clay pentru "Ocean Eyes", și a lansat un alt EP pentru "Six Feet Under" cu remixuri de Blu J, Gazzo, Jerry Folk și Aire Atlantica.  După succesul remix-urilor "Ocean Eyes", Eilish a lansat " Bellyache " pe 24 februarie 2017,  Un videoclip muzical al piesei a fost lansat pe 22 martie 2017 și a fost regizat de Miles și AJ. Eilish a lansat ulterior " Bored " pe 30 martie 2017, ca parte a coloanei sonore a seriei Netflix 13 Reasons Why .  Un videoclip muzical pentru "Bored" a fost lansat ulterior pe 26 iunie 2017. În martie a aceluiași an, Apple Music a prezentat-o pe Eilish la festivalul de muzică South by Southwest.  Pe 30 iunie 2017, Eilish a lansat " Watch ".  Eilish a lansat ulterior un alt single, " Copycat ", care a fost lansat pe 14 iulie 2017  și a anunțat lansarea EP-ului ei de debut, Don't Smile at Me .  Eilish a lansat mai târziu " Idontwannabeyouanymore " și " My Boy ".   Pe 11 august 2017, Eilish a lansat Don't Smile at Me .  EP-ul a fost un hit, ajungând pe locul 14 în Billboard 200 din SUA. Eilish s-a angajat în turneul Don't Smile at Me în octombrie 2017, în sprijinul EP-ului ei.  Eilish a lansat " Bitches Broken Hearts " prin SoundCloud pe 10 noiembrie 2017.

Echipa lui Eilish a lucrat cu Spotify, care a o promova în cel mai popular playlist al lor, "Today's Top Hits".  The Baffler a descris sunetul lui Eilish ca fiind încadrat în genul "streambait", constând în mare parte din "pop melancolic, mid-tempo" influențat de Lana Del Rey, al cărei "stil de cântare, sumbru și... influențat de hip-hop" i-au modelat estetica.   Succesul comercial al lui Eilish s-a extins cu promovarea ei pe Spotify.  În septembrie 2017, Apple Music a numit-o pe Eilish artistul lor Up Next și au urmat prezentarea ei într-cu un scurt documentar, un EP de sesiune live și un interviu cu Zane Lowe la postul de radio al Apple Music Beats 1.  În acea lună, a fost lansat EP-ul live intitulat Up Next Session: Billie Eilish. Pe 15 decembrie 2017, Eilish și-a lansat colaborarea cu rapperul american Vince Staples intitulată " &Burn ", care este un remix al single-ului "Watch" lansat anterior de Eilish. Mai târziu a fost inclusă în ediția extinsă Don't Smile at Me.

2018–2020: When We All Fall Asleep, Where Do We Go?

În februarie 2018, Eilish a început cel de-al doilea turneu de concerte, turneul Where's My Mind, care s-a încheiat în aprilie 2018.  "Bitches Broken Hearts" a fost relansat în toată lumea pe 30 martie 2018.  Pentru Record Store Day 2018, Eilish a lansat " Party Favor " pe un vinil roz de 7 inchi, împreună cu o coperta " Hotline Bling ", scrisă de rapperul canadian Drake ca partea B.  Eilish a colaborat cu cântăreața americană Khalid pentru single-ul " Lovely ", care a fost lansat pe 19 aprilie 2018 și a fost apoi adăugat la coloana sonoră pentru cel de-al doilea sezon din 13 Reasons Why .  Mai târziu a lansat " You Should See Me in a Crown ", în iulie 2018, În iulie același an, Eilish a cântat la Festivalul Mo Pop.

În ziua lansării single-ului ei " When the Party's Over ", Eilish a fost prezentată în seria de videoclipuri  "73 de întrebări" de la Vanity Fair , găzduită de Joe Sabia.  În octombrie 2018 ea a semnat un contract cu Next Management pentru susținere pe partea de modă și frumusețe.   Eilish a fost plasată pe lista Forbes 30 Under 30 din 2018 în noiembrie a acelui an.   Tot ăn noimebrie  a lansat single-ul " Come Out and Play ", single care a fost scris pentru o reclamă Apple.  La începutul lunii ianuarie 2019, Don't Smile at Me a ajuns la 1 miliarde de streamuri pe Spotify, făcând-o cea mai tânără artistă care a ajuns la 1 miliard de fluxuri în proiect.  În acea lună, Eilish a lansat "Buy a Friend " ca al treilea single de pe albumul ei de debut When We All Fall Asleep, Where Do We Go?,   împreună cu " When I Was Older ", un single inspirat din filmul Roma din 2018, care a apărut pe albumul compilație Music Inspired by the Film Roma. În februarie, Eilish a colaborat cu YouTube pentru o mini-serie documentară intitulată "A Snippet Into Billie's Mind".   " Wish You Were Gay ", al patrulea single de pe album, a fost lansat pe 4 martie 2019.

When We All Fall Asleep, Where Do We Go? a fost lansat pe 29 martie 2019. Spotify a lansat o "campanie pe mai multe niveluri în spatele albumului", creând o listă de redare multi-media și "funcții de produse noi", despre care Spotify a declarat "permit conținut video vertical, materiale personalizate și povești editoriale, toate cu scopul de a crea un context mai semnificativ și captivant pentru fanii lui Eilish".  În Los Angeles, Spotify a "îmbunătățit experiență de album pop-up", prin includerea diferitelor lucrări de artă și printr-o experiență "multi-senzorială" a fiecărei piese.  Albumul a debutat în vârful Billboard 200, precum și în UK Albums Chart, făcându-o pe Eilish primua artisă născută în anii 2000 care a avut un album numărul unu în Statele Unite și cea mai tânără femeie care a avut vreodată un album numărul unu în Marea Britanie.   La debutul albumului, Eilish a doborât recordul pentru cele mai multe melodii înregistrate simultan în Top 100 ale unei artiste feminine, cu 14, după fiecare melodie de pe album, cu excepția "Goodbye", clasate în Hot 100.  Cel de-al cincilea single de pe album, " Bad Guy ", a fost lansat împreună cu albumul.  Un remix al cântecului cu Justin Bieber a fost lansat în iulie 2019.   În august, Bad Guy a atins vârful pe primul loc în SUA, punând capăt celor 19 săptămâni record ale lui Lil Nas X pe primul loc cu " Old Town Road ".  Ea este prima artistă născută în anii 2000 și cea mai tânără artistă de după Lorde (cu " Royals ") care are un single numărul unu.

Eilish și-a început turneul When We All Fall Asleep la Festivalul Coachella în aprilie 2019 cu turneul încheiat pe 17 noiembrie 2019, în Mexico City . În august 2019, Eilish a colaborat cu Apple Music for Music Lab: Remix Billie Eilish, parte a sesiunilor de Music Lab ale magazinelor Apple, în timpul cărora fanii îi deconstruiesc melodia "You Should See Me In A Crown" și învață cum să-și creeze propriul remix pe dispozitivele Apple și utilizândGarageBand .   Pe 27 septembrie 2019, Eilish a anunțat turneul mondial Where Do We Go? prin intermediul paginii ei de Instagram.  Turneul urma să înceapă la Miami pe 9 martie 2020 și să se încheie la Londra pe 27 iulie 2020, dar a suferit unele amânări din cauza pandemiei de COVID-19 .

Pe 7 noiembrie 2019, Third Man Records a lui Jack White a anunțat că casa de discuri va lansa un album acustic live cu interpretarea lui Eilish de la Blue Room a casei de discuri, vândut exclusiv pe vinil la locațiile Third Man din Nashville, Tennessee și Detroit., Michigan .  Pe 13 noiembrie 2019, ea a lansat următorul ei single, " Everthing I Wanted ".  Pe 20 noiembrie 2019, Eilish a fost nominalizată la șase premii Grammy, inclusiv Discul anului și Cântecul anului pentru " Bad Guy ", precum și Albumul anului și Cel mai bun artist nou . La 17 ani, a devenit cea mai tânără artistă nominalizată la toate cele patru categorii General Field.  În aceeași lună, Eilish a fost desemnată Billboard Woman of the Year în 2019.

Pe 14 ianuarie 2020, Eilish a fost anunțată ca fiind interpreta piesei tematice a celei de-a 25-a ediții din franciza de film James Bond, No Time to Die  scrisă și produsă împreună cu fratele ei. Odată cu acest anunț, Eilish a devenit cel mai tânăr artist care a scris și a interpretat o melodie tematică James Bond. La scurt timp după aceea, a devenit a doua temă Bond care a ajuns în fruntea topurilor oficiale britanice și prima temă Bond interpretată de o artistă feminină care a făcut acest lucru. A fost, de asemenea, primul single numărul unu al lui Eilish în Marea Britanie.  La cea de-a 62-a ediție a Premiilor Grammy, ea a devenit cea mai tânără persoană și prima femeie care a câștigat cele patru categorii principale Grammy – Cel mai bun artist nou, Discul anului, Cântecul anului și Albumul anului – în același an.   În timpul pandemiei de COVID-19, Eilish și fratele ei au cântat atât pentru Concertul Living Room for America al iHeart Media  și pentru seria de concerte Together at Home a lui Global Citizen, cântând un cover al piesei "Sunny" a lui Bobby Hebb. Pe 10 aprilie 2020, " Ilomilo " a fost trimis posturilor italiene de radio de succes de către Universal Music Group, ca cel de-al șaptelea și ultim single din When We All Fall Asleep, Where Do We Go?.  Pe 30 iulie 2020, Eilish a lansat " My Future ", prima ei lansare originală de la "No Time to Die", împreună cu un videoclip animat.  În 2020, a devenit cea mai tânără persoană care figurează pe lista Forbes Celebrity 100, cu câștiguri de 53 de milioane de dolari.  În septembrie 2020, Eilish a lansat o colecție de ukulele de marcă cu producătorul de chitare Fender .

În octombrie 2020, Eilish a anunțat un concert live intitulat Where Do We Go? Livestream-ul a început să fie difuzat din Los Angeles pe 24 octombrie a aceluiași an, cu veniturile din mărfurile emisiunii strângând fonduri pentru a sprijini membrii echipei evenimentului afectați de pandemia COVID-19. Eilish a fost, de asemenea, câștigătorul a trei premii Billboard Music Awards pe 24 octombrie 2020 - Billboard Music Award pentru Top Female Artist, Billboard Music Award pentru Top Billboard 200 Album ( When We All Fall Asleep, Where Do We Go? ) și Billboard Music Award pentru Top New Artist —din cele 12 pentru care a fost nominalizată. În aceeași lună, ea a anunțat, de asemenea, un nou single, intitulat " Therefore I Am ", care a fost lansat împreună cu videoclipul său pe 12 noiembrie 2020.

2021–prezent: Happier Than Ever
Pe 18 octombrie 2020, Eilish a fost intervievată de Vanity Fair și a susținut că lucrează la "șaisprezece melodii noi și le iubesc pe toate", dezvăluind un fel de proiect muzical viitor, cel mai probabil pentru lansare în 2021, care ar putea servi drept al doilea ei album de studio.

" Lo Vas a Olvidar " (în spaniolă pentru "You Will Forget It"), un single cu Rosalía ca parte a coloanei sonore Euphoria de la HBO, a fost lansat în ianuarie 2021, la aproape doi ani după ce a lucrat inițial melodia. Filmul documentar regizat de RJ Cutler , Billie Eilish: The World's a Little Blurry, a fost lansat pe Apple TV+ și în cinematografe selectate. Filmul a fost lăudat de critici și fani pentru privirea sa în profunzime asupra vieții personale a lui Eilish în timpul ascensiunii sale la faimă.  La cea de -a 63-a ediție anuală a Premiilor Grammy, Eilish a câștigat două premii: Premiul Grammy pentru cel mai bun cântec scris pentru media vizuală, pentru tema Bond și Premiul Grammy pentru Recordul anului pentru single-ul ei din 2019 " Everthing I Wanted ". În discursul său de acceptare pentru Record of the Year, Eilish a spus că Megan Thee Stallion "merita să câștige", dar totuși a mulțumit fanilor ei și fratelui ei Finneas pentru premiul ei.

Pe 27 aprilie 2021, Eilish a anunțat prin Instagram că va lansa al doilea album, Happier Than Ever, pe 30 iulie. Coperta albumului a fost dezvăluită și în această postare, iar lista de melodii, formată din 16 melodii, a fost disponibilă și pe Apple Music. Albumul a fost lansat pe diferite formate, inclusiv vinil de colecție și culori de casetă: maro, albastru pal opac, galben pal, galben auriu, vinil gri rece  și casetă roz și maro.  Lansarea albumului a fost precedată de cinci single-uri: "My Future", "Therefore I Am", " Your Power ",  " Lost Cause ", și " NDA ",  și a fost însoțită de lista cu toate titlurile. Pe 2 decembrie 2021, Eilish a anunțat o versiune de vinil ecologică în ediție limitată a albumului ei Happier Than Ever, realizată cu vinil creat din resturi de vinil reciclate. Piesa de colecție a fost disponibilă doar în câteva magazine Gucci din întreaga lume și a inclus autocolante pentru unghii cu marca Gucci, concepute de directorul de creație al mărcii, Alessandro Michele.

Melodiile din albumul Happier Than Ever sunt:

-HAPPIER THAN EVER

-GETTING OLDER

-MALE FANTASY

-THEREFORE I AM

-MY FUTURE

-YOUR POWER

-OXYTOCIN

-NOT MY RESPONSABILITY

-NDA

-BILLIE BOSSA NOVA

-EVERYBODY DIES

-I DIDN'T CHANGE MY NUMBER

-GOLDWING

-OVERHEATED

-LOST CAUSE

-HALLEY'S COMET

Talent artistic

Stil muzical, compoziție și videoclipuri muzicale
Eilish are o voce de soprană .  Avery Stone din Noisey i-a descris vocea ca fiind "eterică",  iar Maura Johnston de la Rolling Stone a caracterizat-o drept "șoaptă".  Doreen St. Félix de la The New Yorker a opinat că are o "voce răgușită, pe care o poate subția mult".  Criticul muzical Robert Christgau a scris că, în timp ce Eilish este din punct de vedere muzical și comercial în Pop, marca ei "ne reamintește, de asemenea, cât de amorf a devenit [pop-ul]", descriindu-i soprana ca fiind "prea diminuată", adăugând că "versiunea ei jucăușă a neliniștilor adolescenților goth" și " album de debut electro- saturat" au captivat un public divers.  Muzica ei include pop,  dark pop,  electropop,  emo pop,  experimental pop,  goth-pop,  indie pop,  teen pop,  și alt-pop .

Fratele lui Eilish, Finneas, colaborează la scrierea de cântece.   Fratele ei scrie pentru albumele lui Eilish, îi produce muzica și cântă, de asemenea, în spectacole live.   Lui Eilish și Finneas "le place să inventeze complet lucruri și să devină personaje" și "au melodii care sunt cu adevărat fictive".  Eilish a spus că o serie de cântece derivă și din experiențele ei și ale lui Finneas.  Ei încearcă să scrie versuri "cu adevărat interesante și conversaționale": "Încercăm să spunem lucruri care nu trebuie să fie atât de profunde"  Finneas a declarat că atunci când scrie cântece pentru sora lui, el își propune să "scrie [melodii] pe care cred că ea le va cânta cu plăcere și că va empatiza cu versurile și le va vedea ca fiind ale ei".  Când scrie împreună cu Eilish, el încearcă "să o ajute să spună orice poveste ea încearcă să spună, să îți lase libere gândurile, să-i asculte ideile" și să folosească un limbaj care se potrivește vocii ei care spune povestea.

Eilish dorea să-și regizeze propriile videoclipuri muzicale încă de la vârsta de 14 ani, dar inițial nu i s-a oferit ocazia din cauza lipsei de experiență.  În 2019, ea și-a făcut debutul regizoral cu videoclipul piesei ei " Xanny ".

De asemenea, Eilish a urmat cursuri de dans până în 2016, când o leziune a plăcii de creștere a pus capăt carierei ei de dans și și-a îndreptat atenția spre înregistrarea muzicii.

Influențe
Eilish a crescut ascultând Beatles, Justin Bieber, Green Day,  Arctic Monkeys, Linkin Park  și Lana Del Rey .  Ea a spus că întâlnirea cu " Runaway " de Aurora pe YouTube a inspirat-o să urmeze o carieră muzicală.  Hip-hop-ul este genul ei preferat și cea mai mare inspirație.  Eilish i-a citat pe Tyler, the Creator, Childish Gambino și Avril Lavigne drept influențe muzicale și stilistice majore pentru ea   și alte influențe includ Earl Sweatshirt, James Blake, Amy Winehouse, Spice Girls, Lorde, Marina și Diamonds, Britney Spears, Taylor Swift, Nicki Minaj, XXXTentacion și Twenty One Pilots.      Ea a fost comparată în mass-media cu Lavigne, Lorde și Del Rey,   ultimul dintre care spune că nu vrea să fie comparată, afirmând: "Acea femeie [Del Rey] și- a făcut marca  atât de perfectă pentru toată cariera și nu ar trebui să audă asta."  Ea a numit-o, de asemenea, pe Rihanna drept inspirație pentru alegerile ei de stil, după ce a numit moda "mecanismul ei de apărare".  Eilish a spus că albumul din 2019 al lui Ariana Grande Thank U, Next a inspirat-o să continue să facă muzică.

Viață personală
Eilish a locuit până în 2019 cu părinții ei în cartierul Highland Park din Los Angeles. În 2021 ea a recunoscut că încă mai petrece multe nopți în dormitorul ei din casa în care a copilărit pentru a fi aproape de părinții ei. Ea a declarat că are sindromul Tourette, sinestezie și a avut episioade de depresie. Într-o perioadă de depresia și-a plănuit propria sinucidere, plan pe care, spune Eilish prietenul ei, regretatul rapper/cântăreț american XXXTentacion, l-a împiedicat pentru a fi pus în practică.

Eilish a avut o relație curapperul Brandon Adams, care poartă numele de scenă 7:AMP.

Într-un interviu din decembrie 2021, Eilish a declarat că ea crede că pornografia "i-a distrus creierul". Ea a adăugat că a început să se uite la filme pornă la vârsta de 11 ani pentru ca mai apoi să regrete acest lucru.

Discografie
Albume de studio
When We All Fall Asleep, Where Do We Go? (2019),
Happier Than Ever (2021)
Discuri EP
Don't Smile at Me (2017)

Note

Legături externe

  Site oficial
  Profilul cântăreței pe site-ul YouTube

Nașteri în 2001
Nașteri pe 18 decembrie
Cântărețe americane
Cântărețe de muzică indie
Cântăreți în limba engleză
Americani în viață
Muzicieni americani
Muzicieni americani din secolul al XXI-lea
Oameni în viață
Compozitori americani
Americani de origine irlandeză
Americani de origine scoțiană
Soprane americane
Democrați din statul California
Câștigătorii premiilor Grammy
Câștigătorii premiilor NME
Oameni din Los Angeles
Oameni din California
Fotomodele din Statele Unite ale Americii

Billie Eilish


Haroun, également appelé Fadhiweyn, et translittéré nativement Xarunta en somali, était un gouvernement et le quartier général des derviches, dirigés par Faarax Sugulle. Le monarque Darawiish était Diiriye Guure, basé à Taleex. Selon Claude Edward Marjoribanks Dansey, le responsable politique du protectorat britannique de la côte somalienne était composé de 400 individus.

Selon Charles Egerton, le Field marshal des opérations militaires de l'empire britannique contre Diiriye Guure, son émir et leurs Darawiish, le Haroun représentait un gouvernement et son existence s'avéra cruciale pour l'armée derviche, et une épine dans les ambitions impériales britanniques.

Notes et références

Histoire de la Somalie

Haroun (Fadhiweyn)


Olaylar
 Kartaca Muharebesi gerçekleşti.
 Balhae Krallığı kuruldu (dağılışı 926)

Doğumlar
 Küçlüğ Bilge Hatun, Kapgan Kağan'ın kızı, Göktürk hatunu (ö. 723)

Ölümler

698


Radioatividade induzida
A radioatividade induzida  , também chamada  de radioatividade artificial  , é o processo de usar  radiação  para tornar radioativo um material previamente estável.

O time de marido e mulher Irène Joliot-Curie e Frédéric Joliot-Curie descobriram a radioatividade em 1934 e compartilharam o Prêmio Nobel de Química de 1935 por sua descoberta. Irène Curie começou sua pesquisa com seus pais, Marie e Pierre Curie, estudando a radioatividade natural encontrada em isótopos radioativos. Irène afastou-se da pesquisa original dos Curies a fim de estudar a transformação de isótopos estáveis em isótopos radioativos por meio do bombardeamento de material estável com partículas alfa (denotadas α). O casal Joliot-Curie mostrou que, quando elementos mais leves, como o boro e o alumínio, eram bombardeados com partículas α, eles continuavam a emitir radiação mesmo após o término do bombardeamento. Foi demonstrado, então, que a radiação α consiste em partículas que possuem uma unidade de carga positiva com massa equivalente à de um elétron, hoje conhecido como positron.

Ativação de nêutron é a principal forma de radioatividade induzida. Isto ocorre quando um núcleo atômico captura um ou mais nêutrons livres. Esse novo isótopo mais pesado pode ser estável ou instável (radioativo), dependendo do elemento químico envolvido. Pois, nêutrons se desintegram em poucos minutos fora de um núcleo atômico, nêutrons livres podem ser obtidos apenas por decaimento de núcleos atômicos, reação nuclear e interações de alta energia, tais como radiação cósmica ou emissões de aceleradores de partículas. Nêutrons que tenham sido desacelerados através de um moderador de nêutrons (reator de nêutrons térmicos) são mais prováveis de serem capturados por núcleos do que nêutrons acelerados.

Uma forma menos comum de radioatividade induzida resulta da redução de um nêutron por fotodesintegração. Nessa reação, um fóton de alta energia (raio gama) acerta o núcleo com uma energia superior a energia de vínculo do núcleo, fazendo com que um nêutron seja expelido. Essa reação libera no mínimo 2 Mev (Deutério) e cerca de 10 Mev para núcleos mais pesados. Muitos isótopos suscetíveis de decaimento (sinônimo de radioisótopo), não emitem raios com a energia necessária para induzir esta reação, um bom exemplo disso são os isótopos usados na alimentação, como cobalto-60 e césio-137, que possuem energia de decaimento inferior à necessária a emitir radiação, portanto não conseguem induzir a radioatividade na comida. As condições dentro de certos tipos de reatores nucleares com alto fluxo de nêutrons podem induzir radioatividade. Os componentes desses reatores podem se tornar altamente radioativos a partir da radioatividade à qual são expostos. Radioatividade induzida aumenta a quantidade de resíduo nuclear que eventualmente deve ser descartado, mas não é referida como contaminação radioativa, a menos que seja descontrolada. Outras pesquisas feitas por Irène e Frédéric Joliot-Curie originaram técnicas modernas para o tratamento de vários tipos de câncer.

Trabalho de Ștefania Mărăcineanu
Após a Primeira Guerra Mundial, com apoio de Constantin Kirițescu, Ștefania Mărăcineanu obteve uma colaboração que a permitiu viajar para Paris para aprofundar seus estudos. Em 1919, ela realizou um curso sobre radioatividade na Sorbonne com Marie Curie. Posteriormente, fez pesquisa com Curie no Instituto Curie até 1926. Ela recebeu seu doutorado. No Instituto, Mărăcineanu pesquisou sobre a meia-vida do polônio e inventou métodos para medir o decaimento alfa. Esse trabalho a levou a crer que isótopos radioativos poderiam ser formados a partir de átomos como resultado da exposição aos raios alfa do polônio, uma observação que levaria ao prêmio Nobel do casal Joliot-Curie em 1935. Em 1935, Frédéric e Irène Joliot-Curie (n.r. - filha dos cientistas Pierre Curie e Marie Curie) ganharam o Prêmio Nobel pela descoberta da radioatividade artificial, embora todos os dados mostrem que Mărăcineanu foi a primeira a fazê-lo. De fato, Stefania Mărăcineanu expressou sua consternação pelo fato de Irène Joliot-Curie ter usado grande parte das suas observações de trabalho sobre a radioatividade artificial, sem mencioná-las. Mărăcineanu afirmou publicamente que descobriu a radioatividade artificial durante seus anos de pesquisa em Paris, como evidenciado por sua tese de doutorado, apresentada mais de 10 anos antes. "Mărăcineanu escreveu para Lise Meitner em 1936, expressando sua decepção, que Irène Joliot-Curie, sem seu conhecimento, usou muito da sua pesquisa, especialmente aquilo relacionado à radioatividade artificial, no seu trabalho", esse trecho é mencionado no livro A devotion to their science: Pioneer woman of radioactivity.

Ligações  externas

 Fassò, Alberto; Silari, Marco; Ulrici, Luisa (October 1999). Predicting Induced Radioactivity at High Energy Accelerators (PDF). Ninth International Conference on Radiation Shielding, Tsukuba, Japan, October 17–22, 1999. Stanford, CA: SLAC National Accelerator Laboratory, Stanford University. SLAC-PUB-8215. Retrieved December 10, 2018.
 "Irène Joliot-Curie: Biographical". The Nobel Prize. n.d. Retrieved December 10, 2018.
 "Irène Joliot-Curie and Frédéric Joliot". Science History Institute. Retrieved 21 March 2018.
 Marilyn Bailey Ogilvie; Joy Dorothy Harvey (2000). The Biographical Dictionary of Women in Science: L-Z. Taylor & Francis. p. 841.
 brahim Dincer; Călin Zamfirescu (2011). Sustainable Energy Systems and Applications

Radioatividade

Radioatividade induzida


Lyon County er navnet på 5 counties i USA:

 Lyon County, Iowa
 Lyon County, Kansas
 Lyon County, Kentucky
 Lyon County, Minnesota
 Lyon County, Nevada

Navnet er afledt af byen Lyon i Frankrig.

Lyon County


Stutteyrnasnjáldrur (fræðiheiti: Cryptotis), einnig kallaðar trítilsnjáldrur, eru ættkvísl snjáldra.

Heimildaskrá

Snjáldrur

Stutteyrnasnjáldrur


Elena - cunoscută după căsătorie ca Elena Stefanovna (), numită ulterior de către ruși și Elena Voloșanka (), (n. 1464-1466 – d. 18 ianuarie 1505, Moscova) a fost fiica lui Ștefan cel Mare și a Evdochiei Olelkovici.

A fost căsătorită în 12 ianuarie 1483  cu Ivan cel Tânăr (în l. rusă Ivan Ivanovici Molodoi), , fiul marelui cneaz Ivan al III-lea, cu care a avut un singur copil, Dmitri Ivanovici-"Nepotul", născut în 10 octombrie 1483.

După moartea soțului său în 1490, fiul Elenei a fost desemnat co-regent  de către țarul Ivan al III-lea, între 1498-1502. Dar fiind susținătoare a ereziilor iudaizante este arestată și pierde oricare șansă la preluarea tronului din partea dinastiei proprii. Elena și fiul său sunt arestați și întemnițați în 1502, Elena murind în ianuarie 1505 de "moarte necesară" (a fost asasinată). A fost înmormântată la mănăstirea Voznesenskaia.

Note

Bibliografie
 A. D. Xenopol, Istoria românilor din Dacia Traiană, vol. II, Tipo-litografia H. Goldner, Iași, 1888

Vezi și
 Ștefan cel Mare
 Evdochia Olelkovici
 Ivan al III-lea al Rusiei

Legături externe
  Елена Стефановна

Nașteri în 1464
Decese în 1505
Femei din secolul al XV-lea
Femei din secolul al XVI-lea
Moldoveni
Ștefan cel Mare

Elena (fiica lui Ștefan cel Mare)


Olsen-bandens første kup ("Die Olsenbande Junior und ihr erster Coup",  wortwörtlich: Der Olsenbande erster Coup) ist eine 31-teilige dänische Fernsehserie, die von 1999 bis 2000 in Dänemark produziert wurde.

 Regie: Giacomo Campeotto und Martin Miehe-Renard
 Drehbuch: Lars Mering und Anne-Marie Olesen
 Produktion: Nordisk Film für  TV 2 (Dänemark)
 Schnitt: Ghita Beckendorff und Line Schou Hillerbrand
 Kamera: Claus Bie

Musik
Die Filmmusik zur Serie wurde, unter Verwendung der typischen Olsenbanden-Melodien, von Bent Fabricius-Bjerre und Flemming Christensen geschaffen.

Besetzung

Handlung
Es ist Anfang Dezember am Ende der 1950er Jahre und es steht Weihnachten kurz vor der Tür. Egon Olsen wohnt in einem Waisenhaus (Kinderheim) und beobachtet zufällig die Machenschaften der Heimleitung. Eine größere Menge Geld von Egons Kinderheim in Kopenhagen ist von Herrn Hallandsen (Direktor des Kinderheimes) und seinen Kumpanen unterschlagen worden. Egon will dies beweisen und das Geld wieder zurückholen, sowie das Weihnachtsfest für das Heim retten. In seiner neuen Schule lernt er seine Klassenkameraden Kjeld und Benny kennen, mit denen er sich schnell anfreundet. Zusammen mit Dynamit-Harry gründen sie die Olsenbande (Die Olsen-Bande). Egon hat natürlich einen Plan, um sich das von Hallandsen gestohlene Geld aus dessen Tresor der Marke Franz Jäger Berlin wieder zu beschaffen, sowie seine Gegner auszutricksen. Aber auch Hallandsen hat Pläne, er braucht sehr viel Geld, um das Land in Richtung Bahamas für immer verlassen zu können. Er plant, durch den Einsatz von falschen Weihnachtsmännern zusätzlich Verwirrung zu stiften. Überall dort, wo ein Weihnachtsmann auftaucht, nimmt er die Gaben mit, anstatt sie an die Kinder zu verteilen. Für die Olsenbande stellt sich die große Frage, wer den besseren Plan hat. Wird es ein Weihnachten für die Kinder des Heimes und für die Olsenbande in diesem Jahr geben? Für Kjeld geht es in der Hauptsache darum, dass er Yvonne seine große Liebe beweisen kann. Außerdem wird noch Kjelds Vater Børge von Hallandsens Kumpanen entführt. Bei der Umsetzung von Egons Plänen kommt der Olsenbande obendrein mit Bøffen (das Dumme Schwein), Knud und Valle eine gegnerische Bande in die Quere. Bøffen fungiert dabei als Handlanger von Hallandsen und macht außerdem noch Yvonne den Hof.  Nach ein paar Missgeschicken sind Kriminalkommissar Jensen und sein Assistent Holm der Olsenbande auf den Fersen, anstatt Hallandsens Machenschaften nachzugehen. Zu guter Letzt kann jedoch die Olsenbande Hallandsens Pläne vereiteln, ihn und seine Bande der Polizei übergeben und das Geld für das Kinderheim retten. Weihnachten ist für alle Kinder gerettet und Kjeld kann wieder auf Yvonnes Liebe hoffen.

Fernsehsendungen und Veröffentlichungen

Die dänische Fernsehserie entstand als Prequel zur erfolgreichen Olsenbande-Filmreihe, nur dass in dieser Serie die Geschichte der Olsenbande in ihren Kindertagen erzählt wird. Thema ist der allererste Coup der Gewohnheitsverbrecher noch in Kindertagen. Im Mittelpunkt steht Dänemarks bekanntester und beliebtester Gewohnheitsverbrecher Egon Olsen, Benny und Kjeld, sowie wie sich in ihrer Kindheit kennenlernten, um die legendäre Olsenbande zu gründen.

Die 24 Folgen (a 25 Minuten) der ersten Staffel wurden vom 1. Dezember bis zum 24. Dezember 1999 (wie der Adventskalender aus 24 Abschnitten) erstmals im dänischen Fernsehprogramm TV 2 (Dänemark), als Weihnachtsserie gezeigt. In Skandinavien haben die 24-teiligen täglichen Weihnachtsserien (Voksen-julekalender) ungebrochen eine große Tradition. Auch bei dieser Olsenbande-Junior-Serie ist Weihnachten ein zentrales Handlungsthema. Die zweite Staffel mit 7 zusätzlichen Episoden wurde zu Ostern 2000 (19. April – 24. April 2000) gezeigt. Der darauf folgende dänische Film Olsenbande Junior (2001) ist eine weitere direkte Fortsetzung der Serie.

Die ersten 24 Folgen der Fernsehserie Olsen-bandens første kup wurden von TV2/Nordisk Film auf VHS und mittlerweile auf DVD in Form  von 2 Staffeln veröffentlicht. Die restlichen 7 Folgen wurden seit der Erstausstrahlung (Ostern 2000) noch nicht wiederholt oder als DVD veröffentlicht. Von der Serie wurden zwei Musik-CDs und ein Computerspiel (2000) veröffentlicht.

Erwähnenswertes
 Die Schauspieler Jesper Langberg (Mortensen, Film 4) und Peter Steen (Mortensen in Film eins und zwei und Leutnant in Film drei) sowie Kurt Ravn (in Film 12 als Lkw-Fahrer) aus den eigentlichen Olsenbandenfilmen tauchen in der Serie wieder auf.
 Die Olsenbandenfilme und die Fernsehserie einschließlich des folgenden Kinofilms Olsenbande Junior haben einen eher losen Bezug zueinander. So sind hier beispielsweise Egon, Benny und Kjeld etwa gleich alt. In den Olsenbandenfilmen ist Egon dagegen wesentlich älter als Benny und Kjeld. Auch muss sich die Kindheit der Bande wesentlich früher als 1958 abgespielt haben, so heirateten Kjeld und Yvonne gemäß der "offiziellen" Olsenbandenchronologie bereits 1956; Egon wurde widersprüchlichen Angaben zufolge entweder 1925 (laut Film zwei) oder 1927 geboren. Selbst wenn man annähme, die Bande hätte ihre Kindheit tatsächlich gemeinsam verbracht, so müsste diese eher in den Jahren kurz vor dem Zweiten Weltkrieg gelegen haben.

Andere Verfilmungen und Fortsetzungen
Als eine neue Idee wurde in Schweden Mitte der 1990er-Jahre die Jönssonligan (Jönsson-Bande), was eine Neuverfilmung der dänischen Olsenbande ist, mit Kindern gedreht, die ähnliche Charaktere wie die schwedischen Erwachsenen-Figuren hatten. Im Gegensatz zu den eigentlichen Jönssonligan-Filmen sind bis jetzt die ersten zwei Junior-Verfilmungen auch in deutscher Sprache synchronisiert worden. Später folgte man in Dänemark und Norwegen diesem Beispiel und erstellte jeweils eigene  "Jugendversionen" der Olsenbande. Die dänische Fernsehserie Olsen-bandens første kup wurde zuerst als Olsenbandens første kupp ("Die Olsenbande Junior und ihr erster Coup") als eine 24-teilige Weihnachtsserie in Norwegen für den Fernsehsender TV2 neu verfilmt. Auch die darauf folgende dänische Fortsetzung Olsenbande Junior wurde in Norwegen, leicht verändert, adaptiert. Während in Dänemark danach keine weiteren Junior-Filme mehr produziert wurden, entstand in Norwegen eine eigene Olsenbande-Junior-Filmreihe ohne entsprechende dänische Vorlagen (2003–2010), deren Teile zu den erfolgreichsten Produktionen der norwegischen Filmgeschichte gehören:

 2001 Olsenbandens første kupp [24-teilige TV-Serie] ("Die Olsenbande Junior und ihr erster Coup") – nach der dänischen 31-teiligen Fernsehserie Olsen-bandens første kup
 2003 Olsenbanden Junior går under vann ("Die Olsenbande Junior geht unter Wasser") – nach dem dänischen Film Olsenbande Junior
 2004 Olsenbanden Junior på rocker'n ("Die Olsenbande Junior rockt")
 2005 Olsenbanden Junior på cirkus ("Die Olsenbande Junior im Zirkus")
 2007 Olsenbanden Junior – Sølvgruvens hemmelighet ("Die Olsenbande Junior – Das Geheimnis des Silberstollens")
 2009 Olsenbanden jr. Det sorte gullet ("Die Olsenbande Junior – Das schwarze Gold")
 2010 Olsenbanden jr. Mestertyvens skatt ("Die Olsenbande Junior – Der Meisterdieb")

Einige norwegische Olsenbande-Junior-Verfilmungen wurden auch auf den Nordischen Filmtagen in Lübeck mehrfach öffentlich aufgeführt.

Literatur
 Frank Eberlein: Das große Lexikon der Olsenbande. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2001. ISBN 3-89602-361-6
 Lars Mering, Anne Marie Olesen und Ole Meldgaard: Olsen Bandens første kup, Litas Verlag, Kopenhagen 1999. ISBN 87-7541-190-3
 Lars Mering, Anne Marie Olesen und Ole Meldgaard: Olsen Bandens første kup - Det trojanske svin, Egmont Tempo, Kopenhagen 1999. ISBN 87-7541-400-7
 Brigitte Gade: Olsen Banden - Olsen Bandens første, Egmont Tempo, Kopenhagen 1999. ISBN 87-7541-215-2

Weblinks

 Ausführliche Informationen auf olsenbandenfanclub.de (deutsch)
 Olsen-bandens første kup, Kredits bei www.danskefilm.dk in der Dansk Film Database (dänisch)
 Olsen-bandens første kup Übersicht bei www.danskefilm.dk in der Dansk Film Database (dänisch)
 Olsen-bandens første kup auf dfi.dk im Det Danske Filminstitut (dänisch)
 Der deutsche Olsenbande-Fanclub mit Information zur DVD Olsen-bandens første kup
 Die Olsenbande Junior bei Juleweb.dk (dänisch)
 Olsen-bandens første kup bei Boyactors.org (englisch)
 Olsen-bandens første kup bei TVF-Serie Dänemark (dänisch)

Fußnoten

Filmtitel 1999
Kinder- und Jugendfernsehserie
Dänischer Film
Fernsehserie (Dänemark)
Weihnachtsserie
Fernsehsendung der 1990er Jahre

Olsen-bandens første kup


Telavi (), Gürcistan'ın doğusunda, Kaheti bölgesinin başta gelen kentidir. Nüfusu yaklaşık 19.629 (2014). Başkent Tiflis'e 156 kilometre uzaklıktadır.

Telavi, 8. yüzyılda kuruldu. 15. yüzyılda birleşik Gürcü krallığının parçalanmasından sonra, Kaheti Krallığı'nın başkentiydi. 1762'de, Kartli-Kaheti Krallığı'nın başkenti oldu. 1801'de Ruslar bu krallığı ortadan kaldırınca bu konumun yitirdi.

Telavi'de ve çevresinde zengin tarihsel kalıntılar vardır: Alaverdi Katedrali, Sameba Kilisesi, İkalto Akademisi, Aziz Giorgi Kilisesi. Tsinandeli Bahçesi'nde ünlü yazar İlia Çavçavadze'nin ikametgâhı bulunur.

Gürcistan'daki şehirler
Gürcistan'da Tunç Çağı

Telavi


Juicy Fruit is an American brand of chewing gum made by the Wrigley Company, a U.S. company that since 2008 has been a subsidiary of the privately held Mars, Incorporated. It was introduced in 1893, and in the 21st century the brand name is recognized by 99 percent of Americans, with total sales in 2002 of 153 million units.

Description

Flavor

Which fruit serves as the model for its flavor is kept vague in advertising, though in 2003, advertising agency BBDO characterized it as a combination of banana and pineapple, and some people say it resembles jackfruit. According to two books in the Imponderables series, peach is one crucial flavor among many others.

It is likely that the chemical used for flavoring is isoamyl acetate (sometimes known as banana oil), a carboxylic ester, which is also found in jackfruit.

Consumer demographics
The average age of the typical Juicy Fruit consumer is under 20, with three to eleven year olds making up the heart of the business; those twenty years old and over account for 40% of the purchases.

Sean Payton, former head coach of the New Orleans Saints of the NFL, is well known for requesting Juicy Fruit in the middle of games.

Ingredients
Juicy Fruit gum consists mostly of sugar contained in a synthetic gum base. Other ingredients include corn syrup and dextrose as bulk agents and natural sweeteners, natural and artificial flavorings, glycerol and lecithin as softening agents, aspartame (NutraSweet) and acesulfame K as artificial sweeteners, Yellow Lake 5 as a coloring and BHT as a preservative.

In the UK, the ingredients used are as listed: Sugar, Gum Base, Glucose Syrup, Flavourings, Humectant (Glycerol), Emulsifier (Soybean Lecithin), Sweeteners (Acesulfame K, Sucralose), Antioxidant (BHA).

History
When William Wrigley Jr. started his new business in Chicago, he began by selling his father's Scouring Soap, which he would entice customers to purchase by adding a free gift of baking powder. The baking powder offered ended up being far more popular than the Scouring Soap, so he switched to selling the  baking powder instead. In 1892, Wrigley Jr. decided to give his baking powder customers a free gift, this time, attaching a few sticks of chewing gum to the box of baking powder.

The chewing gum was far more popular than the baking powder, so Wrigley Jr. again switched his business this time to chewing gum. In 1893, Wrigley Jr. introduced a new flavor of gum, Juicy Fruit, which helped the Wrigley Company to become the most popular and successful chewing gum company in the world.

When the brand first entered the market, it was packaged simply, with a plain wrapper and "JUICY FRUIT" in red, thin block letters. In 1914, Wrigley changed it to thin vertical white and green stripes with "Wrigley's Juicy Fruit Chewing Gum" centered in a stylized Maltese Cross emblem with a black background.

Juicy Fruit was taken off of the civilian market temporarily during World War II because of ingredient shortages and the demand for the gum to be included in C-rations. When the gum was reintroduced to the general public after World War II ended, the striped packaging was replaced by one with a bright yellow background and "Juicy Fruit"  bracketed between two stylized chevrons, the latter a motif meant to echo the "Wrigley arrow" element used for Wrigley's Spearmint since 1893.

The bright yellow background remained into the 21st century, with variations since 2002 turning the arrowhead like chevrons into the corners of an elongated smile under the brand name. Juicy Fruit is still widely popular today.

In 2003 in the United States, Wrigley's replaced some of the sugar in Juicy Fruit with two artificial sweeteners, aspartame and Acesulfame potassium.

"Grapefruit—Juicy Fruit" is a song written and performed by well-known popular music singer songwriter Jimmy Buffett. It was first released on his 1973 album A White Sport Coat and a Pink Crustacean and was his third single from that album. The single reached #23 on the Billboard Easy Listening chart in September 1973.

It also features in the 1983 song "Juicy Fruit" by Mtume. Separately, a Juicy Fruit jingle that ended with the lyrics—"the taste, the taste, the taste is gonna move ya!"—was widely recognizable in TV advertisements throughout the 1980s.

Alongside other famous flavors like Wrigley's Spearmint, Juicy Fruit got discontinued in Germany and Austria in 2022.

References

External links
Juicy Fruit official Facebook page
 Juicy Fruit on Wrigley.com

Wrigley Company brands
Chewing gum
Products introduced in 1893
World's Columbian Exposition

de:The Wrigley Company#Juicy Fruit

Juicy Fruit


Christian Sauvé est un artiste peintre français né le  à Déville-lès-Rouen, mort le  à Sainte-Beuve-en-Rivière.

Biographie

Commençant à peindre à l'âge de douze ans, Christian Sauvé est, en même temps qu'il fréquente Léonard Bordes, Maurice Vaumousse et Gaston Sébire, élève de Léon Toublanc (1900-1990) et de Robert Savary (1920-2000) à l'École régionale des beaux-arts de Rouen, alors située dans l'aître Saint-Maclou : .

Dès cette époque où il rencontre Marie-Ange Rialland (1946-2022), elle aussi étudiante aux beaux-arts et qui deviendra son épouse, il est appelé par le peintre havrais Reynold Arnould (1919-1980) à contribuer avec lui aux fresques murales de la nouvelle cité scolaire de Caucriauville conçue par l'architecte Bernard Zehrfuss au Havre. Il est ensuite, en 1967-1968, élève de Maurice Brianchon (1899-1979) à l'École nationale supérieure des beaux-arts à Paris.

Après des villégiatures en Italie, en Belgique, aux Pays-Bas et en Angleterre en 1968, le Grand Prix de la Casa de Velázquez, dont il est récipiendaire en juin 1969 ( promotion), lui vaut un séjour à Madrid - il y situe ses premières rencontres avec Michèle Battut ( promotion), le sculpteur Daniel Druet, les compositeurs Philippe Hersant et Édith Lejet - qu'il étend, en 1970-1971, à des parcours de l'Espagne (jusqu'aux îles Canaries et plus particulièrement Lanzarote dont ), du Portugal, du Sénégal, de la Mauritanie, du Maroc.

Christian Sauvé, dont l'estime et l'amitié vont tout autant à ses confrères rouennais figuratifs comme Jean Bréant et Georges Mirianon qu'abstraits comme Georges Breuil, est professeur de peinture et de croquis de nu à l'École des beaux-arts de Rouen de 1971 à 2008. . L'artiste part en 1972 vivre à Mortemer (Seine-Maritime) où les vestiges du donjon du , , font partie des sujets qu'il peint sur le motif, puis il s'installe définitivement en 1974 dans le village voisin de Sainte-Beuve-en-Rivière.

Dans un texte intitulé L'œil et la main, l'universitaire Jean-Pierre Maquerlot restitue que, figurative dans un lyrisme gestuel et un empâtement qui tantôt la rapprochent de l'expressionnisme, tantôt la situent aux frontières de l'art abstrait, .

Expositions

Expositions personnelles

 Casa de Velázquez, Madrid, 1970, 1971.
 Pavillon Comtesse de Caen du palais de l'Institut de France, 1970, 1971.
 Galerie 73 (Philippe Piguet), Giverny, 1973.
 Galerie Graffiti, Rouen, 1974.
 Maison de la culture d'Amiens, 1975.
 Galerie Beno, Zurich, 1976.
 Galerie Menuisement, Rouen, 1979.
 Galerie Laurent, Rouen, 1982, 1984.
 Galerie des Carmes (Daniel Duchoze), Rouen, 1987.
 Galerie Dominique et Annick Rollin, Rouen, mars-avril 1989, 1991, février-mars 1997, février-mars 1999, mars 2001, mars 2005 (Christian Sauvé - Œuvres récentes), mars-avril 2009 (Christian Sauvé - L'année des pigments), mars 2011 (Christian Sauvé - Volcan… « M'aime »), mars-avril 2013 (Christian Sauvé - La couleur de l'homme libre), février-mars 2014, mars-avril 2015 (Christian Sauvé - « Surprise aussi »).
 Galerie Mistral, La Bégude-de-Mazenc, 1990.
 Ancien hôtel de ville et Centre culturel de Courbevoie, mars-avril 1994.
 Christian Sauvé « insolite », salle des fêtes du Mesnil-Esnard, mars-avril 1995.
 Conseil général d'Eure-et-Loir, Chartres, octobre-novembre 2000.
 Christian Sauvé - Vagues en larmes, Galerie Nymphéa (Michael Hainsworth et Delphine Pilarski), Paris, mars-avril 2006.
 Sauvé prend le large, centre culturel de Sainte-Hélène-Bondeville, mai-juin 2012.

Expositions collectives

  Les dix-sept professeurs de l'École des Beaux-Arts de Rouen, Musée des Beaux-Arts de Rouen, 1979.
 Panorama de la peinture contemporaine - Paul Aïzpiri, Jean-Pierre Alaux, Paul Ambille, Yves Brayer, Jean Bréant, Bernard Buffet, Rodolphe Caillaux, Jean Carzou, Michel Ciry, Marcel Cramoysan, Jef Friboulet, Pierre Gautiez, Camille Hilaire, Franck Innocent, Monique Journod, Michel King, Roland Lefranc, Édouard Georges Mac-Avoy, Georges Mirianon, Jean Navarre, Marcel Peltier, Christian Sauvé, Robert Savary, Gaston Sébire, Arthur Van Hecke…, grand hall de l'hôtel de ville de Sotteville-lès-Rouen, mars 1980.
 Rouen-Madrid - Les artistes normands de la Casa de Velázquez : Daniel Druet, François Herr, Sabine Krawczyk, Pierre Le Cacheux, Étienne Lodého, Roselyne Masset-Lecocq, Robert Savary, Christian Sauvé, Gaston Sébire, Michel-Henri Viot, Annie Warnier, musée des Beaux-Arts de Rouen, juin-septembre 1981.
 Les quarante ans de l'Union des arts plastiques, Saint-Étienne-du-Rouvray, mars 2003.
  Salon de Rouen de la Société des artistes normands, Christian Sauvé invité d'honneur, espace Bérégovoy, Hôtel de département de la Seine-Maritime, Rouen, octobre-novembre 2010.
 Salon Rouen National Arts, halle aux Toiles, Rouen, mai 2012, mai 2014.
 Les artistes de la Galerie Rollin, Galerie Dominique et Annick Rollin, Rouen, janvier-février 2014.
 Biennale Noir et blanc, office de tourisme du pont Jehan-Ango, Dieppe, mai 2014.
 Les arts d'été - L'art actuel, Salle Philippe-Debeaupuis, Lyons-la-Forêt, juillet-août 2014.
 Roger-Edgar Gillet, Josep Grau-Garriga, Abraham Hadad, Ben-Ami Koller, Bengt Lindström, Roberto Matta, Ernest Pignon-Ernest, Jean Rustin, Christian Sauvé, Tony Soulié…, Galerie Duchoze (René Réthoré), Rouen, octobre 2017.
 John Christoforou, Dickon Eames, Akira inumaru, Bengt Lindström, Christian Sauvé, Yorgos Papageorgiou, Tony Soulié, Eduardo Zamora…, Galerie Duchoze, Rouen, décembre 2021.
 Des expositions non datées sont également citées à Paris (participations au Salon des artistes français), à l'orangerie du château de Versailles ainsi qu'à Aalen (Allemagne), Londres, Milan et Seattle (États-Unis).

Citations

Dits de Christian Sauvé
  - Christian Sauvé

Réception critique
  - Rémy-Francis Parment
  - Serge Salaün
  - François Bergot
  - Dictionnaire Bénézit
  - Jean-Pierre Maquerlot

Conservation

Collections publiques

Fresques murales
 Cité scolaire de Caucriauville, Le Havre.

Reconnaissance

Prix et distinctions
 Grand Prix de la Casa de Velázquez.
 Médaille d'argent du Salon des artistes français.
 Prix Roger-Parment du Salon de Rouen.

Hommage
 Le jardin de Bellevue, Jardin remarquable de Beaumont-le-Hareng, a donné en 2014 le nom de Christian Sauvé à une nouvelle variété d'hellébore.

Références

Annexes

Livres illustrés
 Carole Vallée, Jacques Chamaillard, Annie Hartmann, Irène Gautier-Leblond, Dominique Dudouble, Catherine Mahieu, Gérard Planterose, Patrick Barbie et Joël Boulier, Au rendez-vous des coupeurs de doigts, nouvelles inédites, illustrations de Bernard Héranval, Marcel Laquay, Milab, Michel Pinier, Gérard Remigereau, Christian Sauvé, Jean-Paul Tourbatez et Dominique Vervisch, Publications de l'Université de Rouen, 1993.

Bibliographie
 François Bergot, Artistes normands de la Casa de Velázquez, éditions du Musée des Beaux-Arts de Rouen, 1981.
 Rémy-Francis Parment, Christian Sauvé conjugue le plaisir de peindre à tous les temps, Imprimerie Jean-Jacques Debeauvais, Rouen, 1987.
 Emmanuel Bénézit, Dictionnaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs, , Gründ, 1999.

Liens externes

Élève de l'École nationale supérieure des beaux-arts au XXe siècle
Personnalité liée à la Seine-Maritime
Professeur français
Peintre français du XXe siècle
Peintre français du XXIe siècle
Peintre normand
Peintre figuratif français
Peintre paysagiste français
Peintre français de nature morte
Peintre de nu
Peintre de marine
Membre de la Casa de Velázquez
Naissance en juillet 1943
Naissance dans la Seine-Inférieure
Décès dans la Seine-Maritime
Décès en janvier 2023
Décès à 79 ans

Christian Sauvé


අම්පාර දිස්ත්‍රික්කය ශ්‍රී ලංකාවේ නැගෙනහිර පළාතේ පිහිටා ඇති දිස්ත්‍රික්කයකි. දිස්ත්‍රික්කයේ සම්පූර්ණ භූමි වර්ගප්‍රමාණය වර්ග කිමී 4,415 ක් වන අතර සම්පූර්ණ ජනගහණය ( 2012දි ) 648,057 ක් විය.

ඓතිහාසික පසුබිම
අතිතයේ දිගාමඩුල්ල නම් වු මෙම ප්‍රදේශය ආදී ආර්‍ය්‍ය ජනවාසයන්ගෙන් එකකි. වංශ කථාව අනුව දීඝායු කුමරා විසින් මෙම ජනපදය පිහිටුවනු ලැබිය. 1949 වසරේ දී ආරම්භ කල ප්‍රධාන බහු විධ සංවර්ධන කාර්යයක් වූ ගල්ඔය ගංගා  නිම්න සංවර්ධන යෝජනා ක්‍රමය ආරම්භ වූයේ මෙම අම්පාර ප්‍රදේශය මුල් කොට ගෙනය.

ජනගහනය
අම්පාර දිස්ත්‍රික්කයේ මුළු ජනගහනය ( වර්ෂ 2012 ) දි  648,057 විය.

ජාතිය අනුව ජනගහන තොරතුරු ( 2012 )
 සිංහල 251,018
ශ්‍රී ලංකා දෙමළ 112,750
ඉන්දියානු දෙමළ 165
ශ්‍රී ලංකා යෝනක 282,484
මැලේ 176
බර්ගර් 849
ශ්‍රී ලංකා චෙට්ටි 4
භාරත 1
වෙනත් 610
එකතුව 648,057

භූගෝලීය පසුබිම

දේශගුණය
   වාර්ෂික වර්ෂාපතනය       - මි. මි. 1400
   මධ්‍ය වාර්ෂික උෂ්ණත්වය   - සෙ. අංශක 32
   අවම සාමාන්‍ය උෂ්නත්වය   - සෙ. අංශක 24
   උපරිම සාමාන්‍ය උෂ්නත්වය  - සෙ. අංශක 36

ආර්ථිකය

කෘෂිකර්මාන්තය මෙහි ජනතාවගෙන් වැඩි කොටසකගේ ජීවනෝපාය වේ.

සංචාරක ආකර්ෂණ

මුහුදු මහා විහාරය - විශාල වෙරළ පෙදෙසක් අසල පිහිටි පුරාවිද්‍යාත්මක වටිනාකමක් සහිත ථේරවාද පන්සලක් වේ. බුදුරජාණන් වහන්සේගේ හිටි පිළිමයක් හා බෝධිසත්ව වරුන් හෝ අතීත පාලකයන් යැයි සැලකෙන පිළිම දෙකක් සහිත කැටයම් වලින් යුත් ශෛලමය පිළිම ගෙයක් හා ගල් කනු ආදිය මෙහි දැකගත හැකි වේ.

බුද්ධංගල ආරණ්‍ය සේනාසනය - අම්පාර නගරයට ආසන්නව අක්කර 1280 ක පමණ වපසරියක් පුරාවට පිහිටා ඇති බුද්ධංගල ආරණ්‍ය සේනාසනය මීට වසර 2300 කට වඩා පැරණි ඉතිහාසයක් සහිත පුද බිමකි. සේනාසනයෙහි වූ අඩි 500 ක් පමණ උස්වූ ගල් මස්තකයක ඉදි කරන ලද ස්ථූපයෙහි, ගෞතම බුදුන් වහන්සේගේ සහ උන්වහන්සේගේ අග්‍රශ්‍රාවක වහන්සේලා දෙනම වූ සැරියුත් රහතන් වහන්සේගේ හා මුගලන් රහතන් වහන්සේගේ ධාතූන් වහන්සේලා නිදන් කොට තිබේ.
සාම චෙෙත්‍යය, අම්පාර - අම්පාරේ පිහිටා ඇති  සාම චෙෙත්‍යය, දෙවන ලෝක යුද්ධයෙන් අනතුරුව ලෝක ප්‍රජාව අතර අවිහිංසාවාදය ඇතිකිරීම සහ ලෝක සාමය සොයා යන ගමන තුල ඔවුන් එක්සත් කිරීම අරමුණු කර ගනිමින් ලොව පුරා ඉදිකරන ලද සාම චෙෙත්‍යය අතුරින් එකක් වෙයි.
අම්පාර වැව - නගරයට සෘජුවම සම්බන්ධ වී අම්පාර වැව පිහිටා තිබේ.

පරිපාලන ව්‍යුහය

ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
අම්පාර දිස්ත්‍රික්කයේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස ගණන 20 කි. එනම්
 දෙහිඅත්තකණ්ඩිය ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 පදියතලාව ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 මහඔය ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 උහන ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 අම්පාර ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 නවිදන්වැලි ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 සම්මන්තුරේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 කල්මුනේ දෙමළ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 කල්මුනේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 සයින්දමරුතු ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 කරෙයිතිවු ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 නීන්දවුර් ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 අඩ්ඩාලච්චේන ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 ඉරක්කාමම් ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 අක්කරපත්තුව ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 අලයාඩිවෙම්බු ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 දමන ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 තිරුක්කෝවිල් ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 පොතුවිල් ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 ලාහුගල ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය

අම්පාර දිස්ත්‍රික්කය තුල පිහිටා ඇති පළාත් පාලන ආයතන

මහ නගර සභා
 අක්කරපත්තුව
 කල්මුනේ

නගර සභා
 අම්පාර

ප්‍රදේශීය සභා
 උහන
 මහඔය
 පදියතලාව
 දෙහිඅත්තකණ්ඩිය
 දමන
 නාමල්ඔය
 එරගම
 සම්මන්තුරේ
 කල්මුණේ
 ලාහුගල

වෙනත් කරුණු

ආශ්‍රිත ලිපි

 ශ්‍රී ලංකාවේ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්ක
 ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්
 ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
 ශ්‍රී ලංකාවේ මහනගර සභා
 ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සභා

මූලාශ්‍ර
 ශ්‍රී ලංකා ජනලේඛන හා සංඛ්‍යාලේඛන දෙපාර්තමේන්තුවේ නිල වෙබ් අඩවිය
 අම්පාර ප්‍රාදේශීය ලේකම් කාර්යාලයේ නිල වෙබ් අඩවිය
 අම්පාර දිස්ත්‍රික් ලේකම් කාර්යාලයේ නිල වෙබ් අඩවිය

අම්පාර පරිපාලන දිස්ත්‍රික්කය

අම්පාර පරිපාලන දිස්ත්‍රික්කය


Sam Alvey (født 6. maj 1986 i Waterford, Wisconsin, USA), er en amerikansk MMA-udøver som siden 2014 har kæmpet i organisationen Ultimate Fighting Championship. Han har været professionel MMA-kæmper siden 2008 og har konkurreret i Bellator, King of the Cage, MFC og var deltager i The Ultimate Fighter: Team Carwin vs. Team Nelson.

I UFC har han besejret bemærkelsesværdige navne som Nate Marquardt, Rashad Evans og Gian Villante.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Sam Alvey – UFC.com
 Sam Alvey – Sherdog.com

MMA-udøvere fra USA
Kampsportsudøvere

Sam Alvey