Feodalizm ya da derebeylik, başta Ortaçağ Avrupası olmak üzere tarihin birçok evresinde rastlanan toplumsal, siyasal ve ekonomik bir örgütleniş biçimidir. Feodalizm kelimesi, Latince feodum (tımar) ile taşınabilir değerli mal anlamına gelen Latin kökenli bir kelimeden türetilmiştir.

Feodal toplumun siyasi örgütlenişi, koruyan-korunan (süzeren-vassal) ilişkisine dayanan hiyerarşik bir örgütleniştir. Merkezî otorite zayıftır, yerellik görülür. Feodal ekonomi ise, kendi kendine yeterlik üzerine kuruludur.

Roma İmparatorluğu'nun yıkılmasından güçlü ulusal monarşilerin ortaya çıkmasına kadar olan sürede, Avrupa'da hâkim olan örgütleniş biçimi feodal örgütleniştir. İlk Çağ'da Roma'dan yönetilen topraklarda Cermen istilaları ile Roma döneminin merkeziyetçi siyasi düzeni bozulmuş ve sayısız irili ufaklı feodal beylik ortaya çıkmıştır.

Ticaretin tekrar canlanması ile temelleri sarsılan feodalizmin son kalıntıları Sanayi Devrimi ile tamamen yok olmuştur.

Feodalizmin ortaya çıkmasının nedenleri

Feodalizmin ortaya çıkmasındaki en önemli sebep, Roma İmparatorluğu'nun düzeninin karşılaştığı büyük ekonomik bunalımdır.

Roma İmparatorluğu'nda, özellikle İtalya Yarımadası'nda tarımsal üretim, toprak sahibi özgür Roma vatandaşlarının geniş çiftliklerinde, ağırlıklı olarak köle emeği kullanılarak ve imparatorluğun ticaret hatlarındaki hâkimiyeti sayesinde çeşitli pazarlara yönelik olarak yapılıyordu. İyi işleyen ticaret sayesinde gelişmiş bir işbölümü sağlanmıştı ve tarımsal üretim kırsal alanlarda, zanaatlar ise ticari merkez durumundaki kentlerde sürdürülüyordu. Kentler, kırsal kesim için gerekli üretim araçlarını ve lüks malzemeleri, kırsal kesim ise kentlerin gıda ihtiyacını sağlıyordu. Bu şekilde canlı bir kent-kır ticareti oluşmuştu.

Fetihler boyunca Roma yeni vergi kaynakları yaratıyor ve savaşlardan gelen yağma gelirleriyle besleniyordu. Ancak, fetihlerin durması ve savaşların kısır savunma savaşlarına dönmesinin ardından Roma maliyesi zor duruma düştü. Bunu dengelemek amacıyla, vergilerin artırılması yoluna gidilmiştir. Vergilerin artırılması köylüyü çok zor durumda bırakıp alım gücünü azalttığı gibi, köyden kente göçü de tetiklemiştir.

Bu durum ilk etkilerini ticaret üzerinde göstermiştir. Köylünün alım gücünün azalması köy-kent ticaretini zayıflatmış, kentli zanaatkârlar pazar bulmakta zorlandıklarından iflasa sürüklenmiş, kentle ticaret yapamayan latifundialar (köle emeğiyle üretim yapan tarımsal işletmeler) zor duruma düşmüştür. Bu, Roma dönemindeki ekonomik düzeni yok edecek bir kısır döngüdür.

Ürünlerin pazarlamasında sorunlar yaşanmaya başlandığında, kölelerin üretim dönemleri dışında da beslenmesi zorunluluğu katlanılması olanaksız bir maliyet unsuru haline gelmiştir. Bu tür işletmeler, kölelerin bir kısmını azat ederek, belirli bir toprak kirası karşılığında geçimlik toprakları işleme hakkı tanıdılar.

Azat edilmiş bu yeni küçük çiftçiler tümüyle özgür değillerdi, kendilerine tahsis edilen toprakları terk etmeleri durumunda toprak sahibinin gelir kaynağı da ortadan kalkacaktı. Dolayısıyla bu topraklardan ayrılmama koşuluyla azat edilmişlerdir. Böylece, verilen toprağı işleyerek geçimini sağlayan, karşılık olarak efendisine toprak kullanım kirası ödeyen bu çiftçilerle yeni bir sınıf doğmuş oldu. Bu sınıf, feodal ekonominin ana üretici gücü olan serfler sınıfıdır.

Buna ek olarak, kent-köy ticaretinin azalması, latifundiaları kendi ihtiyaçlarını karşılamaya itti. Daha önce kentten aldıkları malları, aynı kalitede olmasa bile, üretmeye başladılar. Bu durum, pazara dönük üretimi durdurduğu gibi ekonomik bütünlüğü yok ederek yerelliğe yol açtı.

Görüldüğü gibi ekonomik koşulları daha Roma düzeninin son günlerinde oluşan feodal yapı, Roma İmparatorluğu'nun Cermen istilaları ile yıkılmasının ardından ortaya çıktı. Roma mirası üzerine kurulan Cermen krallıklar, Roma gibi merkeziyetçi devletler olamadılar. Daha önce Roma'dan yönetilen topraklarda, her biri kendine yeter ekonomiye sahip sayısız feodal beylik kuruldu.

Yapısallaşması

Feodal düzen, Roma İmparatorluğu'nun yıkılmasıyla ortaya çıkmış olsa da, bu düzenin kurumsallaşıp tipik şeklini alması 9. ve 10. yüzyıllara kadar sürmüştür. Bu tarihlerde Avrupa'da yayılan iki yeni buluş, feodal yapının Avrupa'nın hâkim düzeni olmasını sağlamıştır. Bu iki buluş ağır saban ve üzengidir.

Kuzey Avrupa topraklarının çok yağış alması ve drenaj sistemlerinin ihtiyaca cevap verememesi bu bölgelerdeki tarım üretimini kısıtlamış ve nüfus birikimini engellemiştir. Bu nedenle İlk Çağ'da nüfus iç bölgelerde değil, nispeten daha az yağış alan Akdeniz Havzası'nda birikmiştir.

Ağır sabanın bulunması Kuzey Avrupa topraklarında verimli tarım yapılmasına imkân sağlamış ve toplanan artı ürün ile Avrupa'yı göçebe istilalarından koruyacak bir askerî sınıfın beslenmesini olanaklı kılmıştır. Şövalyeler diye adlandırılacak olan bu askerî sınıf, üretim yapan köylünün üzerine koruyucu soylular olarak yerleşmiştir. Oluşan düzende serfler soyluların toprağını işlemiş, karşılığında ise soylular serfleri korumuştur.

Üzengi ise dönemin savaş taktiklerinin değişmesine yol açmış ve piyade ile durdurulması çok güç olan ağır süvarileri, yani zırhlı şövalyeleri ortaya çıkarmıştır. Giydikleri kalın demir zırha rağmen üzengi sayesinde atın üstünde rahatça durabilen şövalyeler, ateşli silahların yaygın kullanımına kadar Avrupa'nın en etkili askerî gücü olmuşlardır.

Avrupa'daki göçebe istilaları, giderek daha çok toprağın feodal düzene uygun düzenlenerek şövalyelerin beslenmesine ayrılmasını gerektirmiştir. Savaş hizmeti karşılığında toprak dağıtım ilkesine dayalı düzen bu ihtiyaçtan oluştu. Bu sayede Avrupa'yı kasıp kavuran göçebe istilaları büyük ölçüde engellenmiş ve Avrupa'ya görece bir güvenlik gelmiştir.

Yayılması

Feodal kurumların tipik haliyle ortaya çıkması ilk olarak Frank Karolenj İmparatorluğu'nun bünyesinde gerçekleşti. Bu nedenle Fransa feodalizmin anavatanı sayılabilir.

Britanya Adasını istila eden Normanlar (1076), feodalizmi İngiltere'ye taşıdılar. Anglosakson istilalarının ardından İngiltere'de feodal yapıyı andıran kurumlar oluşmaya başlasa da ancak Normanlar'ın İngiltere'yi ele geçirip toprakları feodal düzene uygun biçimde dağıtmasından sonra tipik haliyle feodalizm oluşmuştur. Diğer bölgelerin aksine İngiltere'de feodalizmin yukarıdan aşağıya doğru kurulması, İngiltere'de merkezî otoritenin nispeten daha güçlü olmasına yol açmıştır.

Feodalizm Roma ve Cermen uygarlıklarının bir sentezi olarak ortaya çıktığından, Roma uygarlığının bir parçası olmayan Almanya'da geç oluştu. Feodal kurumların Almanya'ya yerleşmesi Frank Karolenj İmparatorluğu'nun parçalanmasından sonra 12. yüzyılda gerçekleşti.

İspanya'daki Roma düzeninin bozulmasıyla Müslüman Arapların burayı ele geçirmesi arasında sadece iki asırlık bir süre olduğundan, İspanya feodal kurumlarını oluşturamadan Arap egemenliğine girdi. Bu nedenle İspanya'daki siyasi kurumlar, Avrupa'nın geri kalanından çok farklı biçimde gelişti. Frank Karolenj İmparatorluğu'na bağlı kalan kuzeydeki Katalonya bölgesi haricinde İspanya'nın büyük bölümünde feodalite oluşmadı.

Avrupa'nın farklı yol izleyen diğer bir bölgesi de İtalya oldu. Kuzey İtalya'da Roma mirasının çok güçlü olması, kent hayatının tamamıyla ortadan kalkarak kırsal kültürün hâkim olmasını önledi. İtalya'nın kuzeyinde kentlerin kıra hâkim olduğu bir düzen oluştu. İtalya'nın güneyi ise feodal çağ boyunca Bizans egemenliğinde kaldığından feodal kurumlar oluşmadı. Ancak bölgenin Lombard istilası ile Bizans'ın elinden çıkmasının ardından Fransa'dakinin benzeri bir feodalite kuruldu.

Feodalizmin özellikleri

Siyasal yapı

Feodal düzenin siyasi yapısı bir piramit gibidir. En üstte kral (veya imparator), altında ise kendisine bağlı soylular bulunur. Bu soyluların altında daha başka soylular olur. Bu hiyerarşik düzenin en alt ve en geniş tabakasını serfler oluşturur.

Piramidin en tepesinde otursa da kralın mutlak egemenliği yoktur. Feodal düzende kralın yetkisi çok sınırlıdır. Bu sınırlamanın başlıca nedeni, idarenin tek merkezden (kralın sarayından) yapılmamasıdır. Temel üretim aracı olan toprak, birçok feodal bey arasında paylaştırılmıştır. Ekonomik gücü ellerinde bulunduran ve kralın rakiplerine karşı tek dayanağı olan feodal beyler, kendi iradelerini krala, gerekirse zor kullanarak kabul ettirecek güce sahiptir. Bunun en tipik örneği, 1215'te İngiliz feodalitesinin kral Yurtsuz John'a kabul ettirdiği Magna Carta'dır.

Feodal sistemde sadece üretim araçları değil, askerî güç de feodal beyler arasında paylaşılmıştır. Donanımlı askerlerden oluşan merkezî bir ordunun kurulması kral açısından pahalı olduğundan, bu ihtiyacı feodal beyler karşılamıştır. Bu sebeple kralın savaşta başarılı olması, feodalitenin desteğine bağlıdır.

Savaş teknolojisindeki gelişmelere rağmen feodal çağda kaleleri güç kullanarak ele geçirmek hâlâ imkânsıza yakındır. Şövalyelerle birlikte şatosunun surlarının arkasına saklanan bir feodal bey, kralın gücünden bile korunmuş oluyordu. Bu durum, feodal beylerin bağımsız, hatta krala karşı hareket etmelerini kolaylaştırdığı gibi kralların mutlak egemenlik kurmasını da engellemiştir.

Özet olarak, feodalizmin siyasal yapısının en temel özellikleri bölünmüşlük ve yerelliktir.

Ekonomik yapı

Feodal ekonomik yapı basittir. Soylunun toprağında üretim yapıp, gereken çok az miktarı kendine ayırdıktan sonra geriye kalanı soyluya veren köylüler, ana üretici güçtür. Ticaret gelişmediği için uzmanlaşmış bir ekonomi ve gelişmiş iş bölümü yoktur. Üretim toprakta yapıldığından zenginliğin ölçüsü topraktır, taşınabilir servet olgusu gelişmemiştir.

Roma düzeninin sağladığı ortamda gelişen ticaret, Cermen istilaları ile durma noktasına geldikten sonra her feodal beylik kendine yeter bir ekonomi kurmuştur. Böylece, feodal beylikler dışa kapalı topluluklar haline gelmiş, etkileşim en aza inerek gelişmenin önü kesilmiştir. Artı ürünün ticaretle satışı olmadığından, pazar ekonomisi ve dolayısıyla rekabet ortamı oluşmamıştır.

Ancak feodal çağın sonlarında dirilmeye başlayan ticaret ile birlikte feodal ekonomi değişmeye başlayacaktır. Feodalizmin temeli olan kapalı ve yerel ekonomik düzenin değişmesi bütün feodal yapıyı sarsacak ve bu yapı yavaş yavaş yok olacaktır.

Feodal Sözleşme

Feodal sözleşme, soylular arasındaki koruyan-korunan ilişkisini düzenleyen, karşılıklı hukuki, mali ve tabii askeri yükümlülükleri kapsayan bir sözleşmedir. Yazılı bir belge olmak zorunda değildir, sözlü olarak da yapılabilir. Feodal sözleşmeye göre koruyana süzeren, korunana ise vassal denir.

Vassal bağlı olduğu senyörle savaşa gidecek, ona yardım edecektir. Bir yılda belirli ödemeler vardır. Vassal veya senyörü esir düşerlerse birbirlerinin fidye parasına katkıda bulunacaklar; vassal veya ailesi evlenir, eş seçerken bağlı oldukları senyörün rızası alınacaktır. Kuşkusuz vassaline karşı bir senyörün de yükümlülükleri vardır; vassali genç yaşta ölürse çocuklarının yetişmesi ve korunması, kızlarının evlendirilmesi, vassalinin mal, can ve ırzına saygılı olması gibi. Vassal çocuksuz ve varissiz ölürse onun mülkünü bağlı olduğu bey müsadere eder. Her lordun yargı yetkisi vardır ve davaları görür.

Feodal örgütlenmede toplumsal sınıflar

Asiller
Soylular sınıfı, üretim yapan serflerin çalıştığı toprağın sahibi olan ve serfler üzerinde askerî/yönetici sınıf olarak oturan sınıftır. Ortalama olarak soylu sınıf, feodal düzende yaşayan nüfusun onda birini oluştururdu. Üretim yapmaz, serflerin yaptığı üretimden pay alarak geçinirlerdi. Değişik coğrafyalarda değişik isimler alan soylu sınıfa, senyörler sınıfı da denirdi.

Soylu sınıftan olanlar barış zamanında malikâneleri, yani feodal beyliği yönetir; savaş zamanında ise şövalye olarak donanıp kendilerine bağlı diğer şövalyelerle birlikte kralın veya başka bir soylunun ordusuna katılırdı.

Soylular, kendi içlerinde hiyerarşik bir yapı oluştururdu. Daha zayıf olanlar büyük toprak sahibi soyluların hizmetine veya korumasına girer, bu korumanın karşılığında, koruyan soylunun yaptığı savaşlara şövalye olarak katılırlardı.

Ayrıca sınıflamada kont, baron gibi unvanlar da vardı. Bunların hiyerarşik sıralaması şöyle idi:

 Dük (Eşi Düşes)
 Marki (Eşi Markiz)
 Kont (Eşi Kontes)
 Vikont (Eşi Vikontes)
 Baron (Eşi Barones)
 Şövalyeler

Ruhban Sınıfı

Orta Çağ'da ruhban sınıfı güç ve nüfuz sahibidir. Ruhban, Katolik kilisesine bağlı papaz, keşiş ve diğer din adamlarıdır.

Örgütsel karakteri feodal olmamasına rağmen kilise de feodalizmin şekillenmesinde önemli rol oynamıştır. Kilise; manastırlar, kilise ileri gelenleri ve bizzat kilise tarafından elde tutulan geniş topraklara sahipti. Dindar ve çocuksuz soylular tarafından ölmeden önce bağışlanan bu toprakların büyük kısmı feodal yükümlülükler içeriyordu. Bu yüzden de kilise, zamanın feodal sisteminin bir parçası haline gelmişti. Birçok başkeşiş ve başrahip, feodal beylere benzer bir konuma gelmişti.

Dinsel ideolojinin hâkim olduğu Orta Çağ'da Katoliklerin ruhani lideri Papa'nın çok büyük yaptırım gücü vardı. Kralları bile aforoz edebiliyordu. Ayrıca Frank Karolenj ve Kutsal Roma-Germen İmparatorları, Papa'nın önünde diz çökerek taç giyiyorlardı.

Köylüler (Serfler)

Feodal piramitin en alt ve en geniş tabakasını oluşturan serfler, soylunun toprağında üretim yapar ve tükettikleri çok az miktar haricindeki bütün ürünü soyluya verirlerdi. Bunun dışında serfler, soyluların şato tamiri gibi işlerinde işçi olarak da çalışırlardı.

Serfler, siyasal haklara ve istediği zaman başka köylere göç etme hakkına sahip değildir. Serf, feodal beye bağlıdır ve beyliği terk etmesi yasaklanmıştır.

Feodalizmin yıkılması

Feodalizm, Avrupa'daki ekonomik dengelerin değişmesiyle yıkılmıştır. Avrupa'da 10. yüzyıl sonrasında yavaş yavaş güçlenmekte olan ticaret, feodal düzeni kıracak kadar dinamik olmuştur. Buna rağmen feodalizmin fiilen ortadan kalkması uzun zaman almış, son kalıntıları ancak Sanayi Devrimi ile yok olmuştur.

Ticaretin canlanması

Roma lejyonlarının sağladığı güven ortamında ticaret gelişme imkânı bulmuştu. Roma düzeninin çökmesinin ardından ise Avrupa'da ticaret yok olma derecesine gelmişti. Fakat, 9. yüzyıl sonrasında Avrupa'da feodal düzenin kurumsallaşmasıyla yerel beylikler güvenliği az da olsa sağlamış ve göçebe istilalarını durdurmayı başarmıştı. Bu gelişme, ticaretin tekrar gelişmesine zemin hazırlamıştır.

Ticaretin tekrar canlanmasında etkili diğer bir sebep Haçlı Seferleri'dir. Haçlı Seferleri ile doğuyla tanışan Venedik, Ceneviz, Pisa gibi İtalyan kentleri Akdeniz'de İslam uygarlığı ile ticarete başlamıştı. Akdeniz'e hâkim olan ve Orta Çağ'ın ilk denizaşırı imparatorluklarını kuran bu devletler, ticaretten gelen artı ürün ile zenginleştiler.

Ticaretin canlanması Avrupa'daki krallara, bu ekonomik aktiviteyi vergilendirerek iyi bir gelire sahip olma imkânı sağlamıştı. Ticaret ile zenginleşen kentsoylulara, yani burjuva sınıfına sırtını dayayan krallar feodal beyler karşısında güç kazanmaya başlayacaktır.

Feodal bölünmüşlükten Mutlak Monarşilere

Feodal beylerin ekonomik güç üzerindeki hâkimiyeti kalkınca, krallar feodal beyler karşısında güçlü duruma geçti. Artık Avrupalı krallar, ticaret vergileri ile merkeze bağlı bir ordu kurabilecek ve feodal beyleri daha sıkı denetleyebilecekti. Fakat feodal beylerin şatolarının alınması imkânsız yerler olarak kalması kralların mutlakiyetçi yönetimi kurmasını geçici olarak engellemiştir.

Mutlak krallıkların ortaya çıkması ancak ateşli silahların savaş alanlarında kullanılmasından sonra olacaktır. İlk kez 1453'de kullanılan topun kaleleri ele geçirmek için mükemmel bir silah olduğu İstanbul'un fethinin ardından anlaşıldı. Top sayesinde kalelerin arkasında saklanma avantajını yitiren feodal beyler krala bağlanmak zorunda kaldı. Böylece feodalite siyasi örgütlenmedeki yerini güçlü ve mutlakiyetçi monarşilere bıraktı.

Serfliğin ortadan kalkması

Değişen ekonomik koşullar sonucunda para, yani taşınabilir servet olgusu tekrar önem kazandı. Serflerden vergi değil ürettikleri ürünü alan feodal beyler bu değişim karşısında zor duruma düştüler. Ticaret yoluyla mal sağlayabilmeleri için paraya ihtiyaçları vardı ve bu parayı yıllık vergi karşılığında serflere özgürlüklerini verme yoluna giderek temin etmeye çalıştılar.

Bu sebepten dolayı 15. ve 16. yüzyıllara gelindiğinde Avrupa'nın büyük kısmında hukuksal olarak olmasa da fiilî olarak serf lik kalktı. Hukuksal olarak kaldırılması ise ancak Napolyon Savaşları sırasında gerçekleşmiştir.

Ayrıca bakınız
 Orta Çağ

Kaynakça
 Oral Sander, Siyasi Tarih: İlkçağlardan 1918'e, İmge Kitabevi, 13. Baskı, ISBN 975-533-043-7
 Alaeddin Şenel, Siyasal Düşünceler Tarihi, Bilim ve Sanat Yayınları, 11. Kısaltılmış Basım, ISBN 975-7298-02-6
 Selim Somçağ, Avrupa Feodalizminin Evrimi, Bağlam Yayınları, Birinci Basım, ISBN 975-7696-54-4

Tarih terimleri

Feodalizm


é um filme japonês do género fantasia científica realizado e escrito por Mamoru Hosoda e produzido pelo Studio Chizu, com base no conto de fadas francês La Belle et la Bête (conhecido em Portugal como A Bela e o Monstro, e no Brasil como A Bela e a Fera) da autora Jeanne-Marie Leprince de Beaumont.

O filme estreou mundialmente na septuagésima quarta edição do Festival de Cannes a 15 de julho de 2021, onde foi bem recebido pela crítica com um intervalo de aplausos que durou catorze minutos, sendo considerado o mais longo de todos os filmes exibidos no festival. Estreou-se no Japão a 16 de julho do mesmo ano. No Brasil, o filme foi exibido no Festival do Rio em dezembro de 2021, e nos cinemas a 27 de janeiro de 2022.

Belle tornou-se o terceiro filme japonês mais visto nas bilheteiras de 2021, tendo arrecadado um total de 6,53 mil milhões de ienes, equivalentes a 56,9 milhões de dólares.

Elenco

Produção
O filme foi produzido pelo Studio Chizu, com a ajuda de Jin Kim, o desenhador das personagens e animador veterano da Disney, e por Michael Camacho no desenho de Belle e pelo estúdio Cartoon Saloon no trabalho de base do mundo de U.

Banda sonora

Lista de faixas

Recepção crítica
O filme possui um índice de aprovação de 94% no sítio eletrónico de agregador de críticas Rotten Tomatoes, baseado em dezoito críticas, e uma média ponderada de 8.80/10. No sítio Metacritic, o filme possui uma classificação de 89 de 100, com base em sete críticas, que indicam "aclamação universal".

Prémios e nomeações
O filme foi nomeado cinco vezes nos Prémios Annie, tornando-se o filme japonês com mais nomeações, e superando os filmes A Viagem de Chihiro, Sennen Joyū (ambos de 2001), e Tenki no Ko (2019), que tiveram quatro.

Ligações externas

Filmes em língua japonesa
Filmes de anime de 2021
Filmes de drama musical do Japão
Filmes de drama musical da década de 2020
Filmes de fantasia do Japão
Filmes de fantasia da década de 2020
Filmes de ficção científica do Japão
Filmes de ficção científica da década de 2020
Filmes da Tōhō
Filmes ambientados em Kanagawa
Filmes ambientados em Tóquio
Filmes sobre abuso sexual de menores
Filmes sobre computação
Filmes sobre ensino médio
Filmes sobre violência doméstica
Crise da meia-idade em filmes
Realidade virtual em filmes
Animés produzidos com guiões originais
Animes e mangás de drama
Animes e mangás de fantasia
Animes e mangás de ficção científica
Animes e mangás musicais
Fantasia científica
Filmes distribuídos pela Paris Filmes
Filmes realizados por Mamoru Hosoda

Belle (2021)


Insula delfinilor (1963) (titlu original Dolphin Island: A Story of the People of the Sea) este un roman științifico-fantastic pentru copii al scriitorului britanic Arthur C. Clarke.

Note

Legături externe

Vezi și
1963 în literatură

Cărți din 1963
Romane din 1963
Romane științifico-fantastice
Romane de Arthur C. Clarke
1963 în științifico-fantastic

Insula delfinilor


Micii-Muppets (engleză Muppet Babies) este un serial de desene animate american produse de Odd Bot Animation. Serialul a avut premiera pe Disney Junior și Disney Channel în Statele Unite la 23 martie 2018. În România, seria a început pe Disney Junior România la 3 septembrie 2018. Până în prezent a fost confirmat primul sezon, având 26 de episoade (52 de segmente).

Descriere

Programul prezintă aventurile tânărului broscoi Kermit, ale lui Miss Piggy, ale ursulețului Fozzie, ale lui Gonzo, ale lui Animal și ale pinguinului Summer, un nou membru al Miciilor Muppets. Ca întotdeauna, domnișoara Nanny încurajează cu blândețe și veselie bebelușii Muppets să-și folosească imaginația pentru a explora cele mai îndepărtate colțuri ale universului și să își utilizeze gândirea creativă pentru a rezolva cât mai multe probleme.

Personaje

Principale

  Kermit
  Piggy
 Fozzie
 Gonzo
  Animal
  Summer
  Domnișoara Nanny
  Camilla
 Priscilla
  Beep

Secundare

 Mr.Statler și Mr.Waldorf
 Rizo
  Bunsen
  Beaker
  Dr.Teeth
  Rowlf

Episoade

Show-ul Micilor Muppets

Sezonul 1
În România,sezonul 1 va debuta pe canalul de televiziune Disney Junior România pe 3 septembrie.

Legături externe

Seriale de televiziune din 2018
Seriale de televiziune americane
Seriale de animație
Disney

Micii-Muppets (2018)


2. Zagrebačka liga bila je liga 6. stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije za sezonu 1978./79. i bila je podijeljena u tri zasebne lige: Centar, Zapad i Istok. U svakoj je nastupilo 14 klubova, a odigrano je 26 kola.

Centar

Ljestvica

Istok

Zapad

Unutrašnje poveznice
 Prvenstva Zagrebačkog nogometnog podsaveza
 Zagrebački nogometni podsavez
 Zagrebačka nogometna zona – Sjever 1978./79.
 Zagrebačka nogometna zona – Jug 1978./79.

Vanjske poveznice
 nk-maksimir.hr

Izvori

1978-79
1978-79 Zagreb
Zagreb-2

2. Zagrebačka nogometna liga 1978./79.


NGC 5840 est une entrée du New General Catalogue qui concerne un corps céleste perdu ou inexistant dans la constellation du Bouvier. Cet objet a été enregistré par l'astronome américain Lewis Swift le .

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du NGC

Liens externes

(en) NGC 5840 sur le site du professeur C. Seligman

5840
Constellation du Bouvier

NGC 5840


O USS North Dakota foi um couraçado operado pela Marinha dos Estados Unidos e a segunda e última embarcação  da Classe Delaware, depois do . Sua construção começou em dezembro de 1907 no Fore River Shipyard em Quincy e foi lançado ao mar em novembro do ano seguinte, sendo comissionado em abril de 1910. Era armado com uma bateria principal composta por dez canhões de 305 milímetros montados em cinco torres de artilharia duplas, tinha um deslocamento de mais de 22 mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de 21 nós.

O North Dakota teve um início de carreira relativamente tranquilo, ocupando-se de exercícios e treinamentos de rotina. Fez uma viagem diplomática para Europa em 1910 e em 1914 envolveu-se na Ocupação de Veracruz. Ele permaneceu nos Estados Unidos durante a Primeira Guerra Mundial atuando como navio-escola. Após o fim da guerra retornou para sua rotina de tempos de paz. Foi descomissionado e desarmado em 1923 de acordo com os termos do Tratado Naval de Washington, sendo usado como um alvo de tiro controlado por rádio até ser desmontado em 1931.

Características

A Classe Delaware foi encomendada em resposta ao couraçado britânico . A predecessora Classe South Carolina tinha sido projetada antes das especificações do Dreadnought serem conhecidas, assim a Marinha dos Estados Unidos decidiu que mais dois novos couraçados deveriam ser construídos em resposta à percepção de superioridade do Dreadnought em relação à Classe South Carolina. Um projeto foi preparado com uma torre de artilharia dupla a mais para se igualar ao número de canhões da embarcação britânica, porém todas as armas da Classe Delaware podiam disparar para uma lateral, diferentemente do Dreadnought. Os dois navios da classe eram os maiores e mais poderosos couraçados do mundo quando entraram em serviço.

O North Dakota tinha 158 metros de comprimento de fora a fora, boca de 26 metros e calado de oito metros, enquanto seu deslocamento carregado chegava a 22 759 toneladas. Seu sistema de propulsão era composto por catorze caldeiras Babcock & Wilcox a carvão que alimentavam dois turbinas a vapor Curtiss, cada um girando uma hélice. O sistema tinha uma potência indicada de 25 mil cavalos-vapor (18,4 mil quilowatts), possibilitando uma velocidade máxima de 21 nós (39 quilômetros por hora). Tinha uma autonomia de 6,5 mil milhas náuticas (doze mil quilômetros) a doze nós (22 quilômetros por hora). Sua tripulação era formada por 933 oficiais e marinheiros.

A bateria principal consistia em dez canhões Marco 5 calibre 45 de 305 milímetros montados em cinco torres de artilharia duplas Marco 7, duas montadas na proa e as três restantes na popa. A bateria secundária tinha catorze canhões Marco 6 calibre 50 de 127 milímetros instalados em montagens pedestais Marco 9 e Marco 12 dentro de casamatas ao longo do casco. Também tinha dois canhões Hotchkiss calibre 40 de 47 milímetros, quatro canhões de disparo rápido de 37 milímetros e dois tubos de torpedo de 533 milímetros submersos, um em cada lateral. O cinturão principal de blindagem tinha 259 milímetros de espessura, enquanto o convés blindado tinha 51 milímetros. As torres de artilharia eram protegidas por frentes de 305 milímetros, já a torre de comando tinha laterais de 292 milímetros.

História

O batimento de quilha do North Dakota ocorreu em 16 de dezembro de 1907 no Fore River Shipyard em Quincy, Massachusetts. Foi lançado ao mar em 10 de novembro de 1908, sendo batizado por Mary Benton, e comissionado na frota norte-americana em 11 de abril de 1910. O navio foi designado para atuar na Frota do Atlântico, participando de exercícios normais de rotina, mais manobras com o resto da frota no Oceano Atlântico e Mar do Caribe. Ele sofreu uma explosão em um de seus tanques de combustível no dia 8 de setembro e seis tripulantes foram condecorados com a Medalha de Honra por "heroísmo extraordinário" no combate ao incêndio.

O North Dakota viajou em 2 de novembro de 1910 para uma visita diplomática ao Reino Unido e França, seguindo por manobras no Caribe na primavera seguinte. Passou os meses de verão de 1912 e 1913 realizando cruzeiros de treinamento para aspirantes da Academia Naval. Em 1º de janeiro de 1913 juntou-se à escolta do cruzador blindado britânico HMS Natal, que estava transportando de volta para os Estados Unidos o corpo de Whitelaw Reid, o recém-falecido embaixador norte-americano no Reino Unido.

O North Dakota navegou para Veracruz, no México, onde chegou em 26 de abril de 1914, cinco dias depois de marinheiros norte-americanos terem ocupado a cidade durante agitações da Revolução Mexicana. Viajou pelo litoral mexicano protegendo interesses norte-americanos até outubro, quando retornou para Norfolk, na Virgínia, chegando no dia 16. A Frota do Atlântico começou depois disso treinamentos intensivos em preparação para uma possível entrada dos Estados Unidos na Primeira Guerra Mundial.

O couraçado estava realizando treinamentos de artilharia na Baía de Chesapeake quando os Estados Unidos entraram na Primeira Guerra Mundial em 6 de abril de 1917. Diferentemente de seu irmão , o North Dakota permaneceu em casa durante a guerra e não foi servir no Reino Unido. Ficou baseado na foz do rio Iorque na Virgínia e em Nova Iorque, sendo encarregado de treinar artilheiros e pessoal de sala de engenharia para a frota em rápida expansão devido à guerra. O contra-almirante Hugh Rodman, comandante da Divisão de Couraçados Nove, a força norte-americana enviada para a Europa, pediu para que o North Dakota ficasse para trás por não confiar em seus motores. Seus antigas turbinas a vapor foram substituídas em 1917 por modelos mais modernos, também recebendo novos equipamentos de controle de disparo.

O North Dakota deixou Norfolk em 13 de novembro de 1919 para transportar de volta para a Itália o corpo do conde Vincenzo Macchi di Cellere, o recém-falecido embaixador italiano nos Estados Unidos. Depois disso fez um cruzeiro pelo Mar Mediterrâneo, parando em Atenas na Grécia, Constantinopla no Império Otomano, Valência na Espanha e Gibraltar. Voltou para os Estados Unidos e participou de manobras no Caribe na primavera de 1920. Esteve presente em julho de 1921 para testes de bombardeio conjuntos com o Exército dos Estados Unidos, em que o couraçado alemão  e o cruzador SMS Frankfurt foram afundados em demonstrações de poder aéreo. Depois disso o North Dakota retornou para sua rotina anterior de exercícios de treinamento, incluindo dois cruzeiros de aspirantes nos verões de 1922 e 1923. Este último foi para a Europa, onde visitou Espanha, Escócia e Escandinávia.

Os Estados Unidos, Reino Unido e Japão lançaram enormes programas de construção navais nos anos imediatamente após o fim da Primeira Guerra Mundial. Todos os três concordaram que uma corrida armamentista naval não era de seus interesses, assim reuniram-se a partir de novembro de 1921 na Conferência Naval de Washington para discutir limitações armamentistas. O resultado foi o Tratado Naval de Washington, assinado em fevereiro de 1922. Os termos do tratado ditavam que o North Dakota deveria ser descartado assim que o novo couraçado  fosse finalizado. A embarcação foi descomissionada em 22 de novembro de 1923 em Norfolk de acordo com os termos do tratado. Foi desarmado e convertido em um alvo de tiro controlado por rádio. Suas turbinas depois foram removidas para serem usadas na modernização do couraçado  na década de 1930. Atuou como alvo de tiro até 1930, quando foi substituído pelo couraçado . Foi removido do registro naval em 7 de janeiro de 1931 e vendido em 16 de março para a Union Shipbuilding Co. de Baltimore, em Maryland, para ser desmontado.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Classe Delaware
Navios de 1908
Navios construídos em Massachusetts
Couraçados da Marinha dos Estados Unidos

USS North Dakota (BB-29)


Aile hekimliği, bir tıp disiplinidir. Diğer tıp branşları gibi kendine özgü bir eğitimi, uygulaması ve araştırma konuları bulunan, dahili tıp bilimleri içinde değerlendirilebilinen klinik bir branştır. Çocuk, genç ve yaşlı tüm bireylere hem koruyucu hem de tedavi edici sağlık hizmetleri sunan bir tıp uzmanlık dalıdır.

Aile hekiminin görevi

Aile hekimleri, iç hastalıkları, kadın hastalıkları - doğum, çocuk sağlığı ve hastalıkları, psikiyatri, kardiyoloji, göğüs hastalıkları, acil tıp, dermatoloji, seçmeli (genel cerrahi, fizik tedavi ve rahabilitasyon, nöroloji) branşlarında belirli sürelerde rotasyon yaparak temel hastalıkların önlenmesi ve tedavisindeki bilgileri edinirken aile hekimliğine özgün yaklaşımları da öğrenerek ve içselleştirerek mezuniyet sonrası eğitimlerini tamamlarlar ve uzman hekimler olarak sağlık bakım ekipleri içinde yerlerini alırlar.

Aile hekimliği, hastalarında yaş, cinsiyet, organ ya da sistem ayrımı yapmaz, eğitimi dahilindeki tüm hastalara hizmet verir.

Aile hekimleri hastalarını sadece tedavi etmez, onları hastalanmadan önce korumaya çalışır. Bu amaçla kişiye yönelik koruyucu hizmetler içinde aşılama, yaşam tarzı değişiklikleri için danışmanlık yapma, bebek ve çocuk izlemi, gebe izlemi, aile planlaması hizmetlerini sunar. Salgın ve bulaşıcı hastalıklar varlığında aile bireylerini bilgilendirir ve koruyucu önlemlerin alınmasını sağlarken çevre sağlığı için gerekli önlemlerin alınması için yerel yönetimlerle işbirliği yapar, diğer tıp branşlarıyla ortak olarak toplumun sağlığını koruma çalışmalarına aktif olarak katılır. Koruyucu hekimlik aile hekimliğinde önemli bir yer tutar.

Toplumsal ve bireysel sağlığı geliştirme çalışmaları içinde yaşlı sağlığı ve bakımı, seyahat tıbbı ve sporcu sağlığı ile ilgili sorunlar da aile hekimlerinin ilgilendiği konular arasındadır. Kişileri bu konularda bilgilendirerek olası sorunları önlemeye veya en aza indirmeye çalışırlar. Aile hekimleri sağlığın korunması ve artırılması bağlamında hizmet sunduğu birey ve toplumun sağlık eğitiminden de kendini sorumlu tutar. Birey olarak hastasına hastalığı ile ilgili eğitimin yanı sıra sık görülen hastalıklar, bu hastalıkların önlenmesi ve yönetilmesinde bireyin ve toplumun sorumluluğu paylaşmaları için onları bilgilendirir. Sonuç olarak ile hekimlerinin amacı her bireyin sağlık düzeyini yükseltmek ve daha sağlıklı bir topluma ulaşmaktır. Kişilerin talep ettikleri tüm sağlık konularında onları bilgilendirerek kişilerin kendi sağlıkları konusunda daha fazla söz sahibi olmalarını ve kendi kararlarını oluşturabilmelerini amaçlar

Aile hekimi hastalarının fark etmedikleri, şikayet etmedikleri sağlık sorunlarından da sorumludur. Hastalarını bilgilendirir, gerekli sağlık kontrollerini yaparak hastalıkları erken dönemde yakalamaya çalışır, hastalıklara karşı alınabilecek önlemleri uygular. Koruyucu hekimlik aile hekimliğinde önemli bir yer tutar.

Aile hekiminin eğitimi

Bu dalda eğitim görmüş hekime bazı ülkelerde aile hekimliği uzmanı, bazı ülkelerde de genel pratisyen denir ancak Türkiye'de tıp fakültesinden mezun olan kişiye doğrudan pratisyen hekim dendiğinden ve uzmanlık eğitimi almamış olduğundan dolayı bu terim Türkiye için doğru değildir. Tıp fakültesinden mezun olunarak temel tıp eğitimi alındıktan sonra birinci basamak hekimi olabilmek için ek bir eğitim gerekmektedir. Bu eğitimin süresi ve şekli ülkeden ülkeye değişmekle birlikte Türkiye'de en az 3 yıl sürmektedir.

Türkiye'de aile hekimliği

Günümüzde aile hekimliği eğitiminin en az yarısının birinci basamakta geçmesi gerektiği ve eğiticilerinin ağırlıklı olarak birinci basamak hekimlerinden, tercihen aile hekimliği uzmanlarından oluşması gerektiği konusunda bir kanı vardır. Türkiye'de bu koşulları yerine getirmek için yoğun çabalar bulunmaktadır.

Türkiye'de aile hekimliği eğitimi almamış, sadece Tıp Fakültesi mezunu olan hekimler sahada birinci basamak hekimleri olarak çalışmaktadırlar. Bu durum, Dünya genelindeki gelişmiş ülkelerin uygulamalarına uymamaktadır.

Türkiye'de 2002 yılından beri "Sağlıkta Dönüşüm" adı altında bir reform süreci sürmektedir. Bu çerçevede sahada çalışan tabiplerin "Aile Doktoru"na dönüştürme çalışmaları çerçevesinde uyum eğitimleri verilmektedir. Uyum eğitimlerinin Aile Hekimliği Uzmanlık Eğitimine eşdeğer olup olamayacağı tartışma konusudur. İki eğitim birbirleriyle karşılaştırılmayacak durumdadır. O nedenle bu tartışmalar lüzumsuzdur, çünkü Tıp Fakültesi mezunu bir doktor, birinci basamak hekimliği açısından yeterli olmamakta, yıllar süren bir ek eğitim alması gerekmektedir. Tıp Fakültelerinin eğitsel amaçları konusunda bir uzlaşı mevcut değildir. Mezun ettikleri öğrencilerine birinci basamak sağlık hizmetlerinde önemli görevler biçenler olduğu kadar, tıp eğitimi uzmanlaşmanın bir ön koşuludur diyen öğretim üyeleri de bulunmaktadır. Ancak dünyada bulunan genel kanaat temel tıp eğitiminin birinci basamak hekimlik uygulamaları için yeterli olmadığıdır. Müfredatlarında yapılacak uyarlamalarla Aile Hekimliğine ve Birinci Basamağa hekim adayı kazanmak mümkün olacaktır. Uzmanlığı bile seçecek olsa genç hekim, birinci basamağın önemini de böylece kavrayacaktır.

Birinci basamak, bir hastanın ilk başvurduğu sağlık kurumu olmalıdır. Özellikle sevk zincirinin sıkı biçimde denetlendiği sistemlerde bu böyledir. Hasta gereği halinde birinci basamak hekimi tarafından 2. basamağa ya da daha üst kurumlara sevk edilir.

Bu sistemlerde Aile Hekimliği Uzmanı hastaların ilk başvuracakları hekimdir.

Aile hekimliği Uzmanı, sadece aile bireylerine hizmet sunmasından dolayı değil kendilerine başvuran kişileri aileleri ve toplumları içinde değerlendirdiklerinden dolayı bu adı almıştır. Aile hekimlerinin hizmet sunduğu nüfus yaşayan herkestir. Kendisine kayıtlı olan bireyler ile bütün sağlık sistemi arasında aracılık yapar ve sağlık sorunlarında bu süreci koordine eder. Hastalardan, acil durumlar dışında, kendi aile hekimlerine görünmeleri beklenilmektedir, ancak bazı durumlarda sevk zincirini aşıp 2. ve 3. basamakta bulunan branş uzmanlarına gitme eğilimi söz konusudur. Bu özellikle hekimiyle yeterince güven ilişkisi kuramamış, yapılan girişimlerden memnun kalmamış olan, birinci basamak sağlık kurumunda bulunan laboratuvar donanımından memnun olmayan hastalar tarafından sıklıkla seçilen bir yoldur. Aile Hekimliği Uzmanının kapı tutuculuk görevinden memnun kalmayıp, hastanelere doğrudan yapılan başvuruların sağlık harcamalarını daha artıracağı kaygısı bulunmaktadır. Bu nedenle katkı payları alınarak, hastanın tercihine izin verilmeye çalışılmaktadır.

Dünya Sağlık Örgütünün verilerine göre aile hekimleri kendilerine yapılan başvuruların %80-90'ına sorunun niteliğinden bağımsız olarak kesin çözüm getirebilmektedirler. Bu başvuru sırasında hastalıklarının çok büyük kısmı tedavi edilir (%90-95). Aile hekimleri bir üst sağlık basamağına, (hastanelere) sevk ettiği %5-10 oranındaki hastalarını da izler ve onların sorumluluğunu taşır (süreklilik ilkesi). Aile Hekimliği Uzmanlarının hizmet alanı aile üyelerinin tümünü içerecek tarzda geniş bir biyolojik perspektifi içermesinin yanı sıra hizmet verdiği bireylerin sosyal ve psikolojik durumlarını da kapsar (kapsamlı hizmet ilkesi). Hastaya önerilen tüm tanı ve tedavi yaklaşımları hasta bireye özgündür ve bir bütün olarak bireyin biyolojik, psikolojik ve sosyal gereksinimlerine yanıt verir. Aile hekimleri sadece aile yönelimli bir yaklaşım göstermez, aynı zamanda toplum sağlığının gereklerini gözeten bir yaklaşım sergiler.

Aile Hekimliği Uzmanları hastalarını aile ve toplumları içinde değerlendirir. Hastalıkların sadece hastayı değil aileyi de etkilediğini dikkate alarak aile yönelimli bir yaklaşım sunar. Bu yaklaşım içinde hastanın sorunları çözümlenirken hastalığın aile üzerine etkileri ve ailenin hastalık üzerine etkileri dikkate alınarak sorunun çözümlenmesi için tedavinin planlanması aşamasında hastanın ve ailesinin görüşlerinin alınarak ortaklaşa bir tedavi planı hazırlanması hastanın tedaviye uyumunu artırır ve tedavinin etkinliğini sağlar.

Aile Hekimliği Uzmanları sadece aile merkezli bir yaklaşım göstermez, aynı zamanda toplum sağlığının gereklerini gözeten bir yaklaşım sergilerler. Buna WONCA 2002 Avrupa tanımında toplum yönelimli yaklaşım olarak isimlendirilmektedir.

Türkiye'de 2010 yılı itibarıyla tüm sağlık ocakları, aile hekimliği birimine dönüştürülerek aile hekimliğine geçilmiştir.

Kaynakça
 European Definition of General Practice/Family Medicine (Version 2005)
 Güneş ED, Yaman H. Transition to Family Practice in Turkey. Journal of Continuing Education in the Health Professions 2008; 28(2): 106-112
 McDaniel SH, Campbell TL, Hepworth J, Lorenz A. Aile Yönelimli Birincil Bakım. Çeviri editörü: Yaman H. İstanbul: Yüce Yayınevi. 2007.
 Yaman H, Ungan M. The Discipline of Turkish Family Medicine.[Letter]. European Journal of General Practice 2003;9(3):119.
 Yaman H. General Practice in Europe: Key features of primary healthcare in Turkey [Letter]. European Journal Of General Practice 2004;10(4):161
 Yaman H. Training In Family Medicine: The Current State In Turkey. Education For Primary Care 2002 ;13 (3):394 - 397
 Yaman H, Özen M. Satisfaction with Family Medicine Training In Turkey: A Survey Of Residents. Croatian Medical Journal 2002;43(1):54-57.
 Görpelioglu S, Korkut F, Aytekin F. Family 101practice in Turkey.Family Practice 1995 Sep;12(3):339-40.
 Ersoy F, Sarp N.Restructuring the primary health care services and changing profile of family physicians in Turkey.Family Practice 1998 Dec;15(6):576-8

Dış bağlantılar
 Sağlık Bakanlığı Aile Hekimliği sitesi
 TAHUD - Türkiye Aile Hekimleri Uzmanlık Derneği sitesi
 AHEF - Aile Hekimleri Dernekleri Federasyonu sitesi
 ASEF - Aile Sağlığı Elemanları Federasyonu sitesi
 Ailehekimihukuku.com - Aile Hekimliği mevzuatı ve günlük uygulamalar sitesi

Tıp bilimleri

Aile hekimliği


Pierre-Thiébaut-Charles-Maurice Janin () a fost un general francez care a condus Misiunea Militară Franceză din Rusia în timpul Primului Război Mondial și al Războiului Civil Rus. A fost, de asemenea, comandantul-șef al Legiunii cehoslovace din Rusia și comandantul-șef al trupelor aliate de pe teritoriul rus.

Component al mai multor delegații oficiale trimise în Rusia, fost una dintre autoritățile de prestigiu ale Franței în ceea ce privește afacerile militare rusești și o figură proeminentă – dar în mare parte cu un rol destul de puțin eficient, în contextul intervenției aliaților în Războiul Civil din Rusia. Numele său însă, a devenit în acest context strâns asociat cu lupta cehoslovacilor pentru autonomie.

În ochii unora dintre istorici, poartă pe umeri responsabilitatea pentru executarea amiralului Alexandr Kolceak. Această chestiune însă – conform lui Winston Churchill, trebuie interpretată prin prisma tuturor dificultăților poziției deținute de Janin, ofițer care în realitate nu ar fi avut nici o posibilitate de a alege ce să facă în respectivul context.

Primii ani
Viitorul general a provenit dintr-o familie catolică și conservatoare, copilăria petrecându-și-o la Grenoble. Sub influența mediului familial, a rămas regalist.

A fost destinat unei cariere militare încă din copilărie. Istoricul slovac Dušan Kováč  l-a descris ca fiind un conservator, fiind dotat însă cu capacități precum premeditare, înțelegere, toleranță și capacitatea de a asculta pe alții. Toate acestea îi vor folosi mai târziu în cariera sa diplomatică.

De la Saint-Cyr la Primul Război Mondial
Janin a fost elev al Școlii Speciale Militare de la Saint-Cyr, pe care a absolvit-o în anul 1882. A servit, ulterior, în regimentele 31 și 123 Infanterie.

În 1887 a intrat Școala Superioară de Război, pe care a absolvit-o al doilea din promoția sa, în1892. În același an a fost trimis în Imperiul Rus ca membru al Misiunii Militare Franceze. Vizita sa în Imperiu s-a făcut la cererea sa, pentru studiu, revenind pe teritoriul francez la 14 ianuarie 1893. Indiciile actuale conduc spre teoria că vizita sa a fost, de fapt, destinată realizării unei evaluări discrete a capacității operaționale a noului aliat, cu care Franța semnase o convenție militară la 17 august 1892.

Promovat după întoarcerea sa din 1893 căpitan, a servit  în Regimentul 150 Infanterie și a fost, apoi, repartizat Statului Major General al armatei până în noiembrie 1898, mai întâi ca redactor și, apoi, din 1896, ca ofițer de ordonanță al șefului Statului Major, generalul-maior Boisdeffre (acesta în 1892  negociase și semnase acordul militar cu rușii, în numele Franței). A servit, de asemenea, ca atașat pe lângă Misiunea Militară Rusă din Franța, fiind, în 1895, detașat la Deuxième Bureau (Serviciul de Informații) al Marelui Stat Major Francez. Poziția sa pe lângă generalul Boisdeffre, l-a ajutat ca în 1896 să fie atașat pe lângă țarul Nicolae al II-lea al Rusiei în timpul vizitei pe care acesta a făcut-o pe teritoriul francez.

De la sfârșitul anului 1898 până în 1903 Janin a revenit la trupele de infanterie  pentru a comanda un batalion.  De aici a fost din nou trimis la Statul Major al armatei și – respectiv, în 1906, din nou la Deuxième Bureau, de unde a urmărit reformele introduse în armata rusă după Războiul Ruso-Japonez. În această calitate, a participat ca observator, în anul 1907 , la manevrele armatei imperiale ruse din Polonia. A fost, de asemenea, cursant la Moscova al Academiei Militare.

Locotenent-colonel fiind, între 1 octombrie 1910 – 1 octombrie 1911, s-a reîntors în Rusia ca atașat pe lângă Ministerul de Război al Imperiului, în calitate de "stagiar". A predat ca instructor la Academia Militară Imperială Nicolae I din Sankt Petersburg – a Marelui Stat Major Rus, în aceeași perioadă (în 1912 însă, după o altă sursă). Conform editorului memoriilor sale din anii 1916-1917 – Raymond Noulens, Janin ar fi fost, de fapt, trimis într-o misiune sub acoperire pentru a evalua nivelul de încredere al Rusiei în Franța, într-un moment în care aceasta se degrada la nivelul Marelui Stat Major rus în beneficiul fascinației tradiționale pentru Germania.

Ulterior, la revenirea în Franța, a fost promovat colonel.

Marele Război și prima Misiune Militară în Rusia
La începutul Primului Război Mondial a comandat o brigadă pe Marna și Yser. În data de 20 aprilie a anului 1915 a fost promovat ca general de brigadă, iar la începutul lunii august 1915 a fost numit general maior adjutant la Marele Stat Major Francez.

Cunoscător la perfecție al limbii ruse, în iarna dintre anii 1915-1916 a revenit în Rusia ca membru component al Misiunii Militare Franceze, a cărei conducere a preluat-o în august 1916  (editorul Raymound Noulens afirmă însă că plecarea generalului din Franța s-a făcut de la Boulogne , în data de 22 aprilie, acesta sosind la Petrograd pe 11 mai 1916).
Contextul în care a ajuns în Imperiu a fost unul nefavorabil. Deoarece se confruntase spre sfârșitul anului 1915  cu uriașe pierderi teritoriale, cu pierderi semnificative de oameni și materiale, cu o criză morală gravă precum și cu deficiențe majore la nivelul comandamentului, în Rusia se instalase o criză de încredere – inclusiv în ceea ce privește Marele Cartiere General Francez, cu consecințe potențial severe. Ca efect, generalul Paul Pau – reprezentantul conducerii militare franceze la STAVKA, era ținut în afara deciziilor majore. Suplimentar față de semnele de oboseală ale partenerului rus,  plana însă spectrul defecțiunii. Pentru a restabili încrederea cu STAVKA, Joseph Joffre a decis să-l schimbe pe Pau cu Janin.

Generalul Janin s-a dovedit a fi o alegere potrivită. Având în spate o carieră în bună parte dedicată evaluării locului Imperiului Rus în politica de apărare a Franței și unor acțiuni personale duse cu scopul strângerii relațiilor dintre cele două armate, dotat fiind în plus cu  tact și îndemânare, a căpătat influență asupra Statului Major Rus.

Din poziția sa aflată în contact cu STAVKA, Janian a intrat în contact cu două probleme majore: intrarea României în război și continuarea războiului de către Rusia după Revoluția din februarie. De asemenea, avându-l alături pe Milan Rastislav Štefánik, a devenit un susținător al cauzei cehoslovace.

Subiectul intrării României în Războiul Mondial

Prima dintre probleme a fost grevată de faptul că a opus Franța și Rusia de pe poziții antagonice, în negocierile care s-au dus pentru intrarea Regatului Românei în Alianță. În acest context, lui Janin - nou numit la conducerea Misiunii, i s-a cerut "să acorde prioritate efortului de a face România să intre în Război și de a obține de la ruși în acest sens , concesiile necesare".
Printe altele, în instrucțiunile relative despre ofensiva rusă aflată în pregătire – provenite lui Janin de la Joffre, generalissimul i-a indicat delegatului francez pe lângă STAVKA să atragă atenția rușilor în mod discret, asupra interesului de a câștiga încrederea românilor printr-o ofensivă în vecinătatea teritoriului lor național.
Eforturile sale, de la bun început, au fost minate de poziția generalului Alexeev, care nu a susținut ralierea României la cauza Antantei. Cu toate că oficialii de la Paris persistau în ideea de a obține un acord cu Guvernul României, la Moghilev se contura o soluție alternativă reprezentată de desprinderea Bulgariei de Puterile Centrale, în schimbul unor compensații teritoriale substanțiale în Tracia și Macedonia. Un nou proiect de  convenție militară cu România – bazat pe această idee a fost transmis la începutul lunii august 1916 de Janin lui Joffre, dar Joffre nu a fost de acord cu această viziune, susținută și apărată de Janin.

După intrarea în război a României, eforturile de bune oficii între ruși și români ale lui Janin au trebuit să continue. După venirea sezonului rece, portul Arhanghelsk urma să fie închis din cauza ghețurilor și aceasta ar fi urmat să crească dificultățile aprovizionării Regatului României cu cele minim 300 de tone zilnice de materiale de război și muniții, asumate de către membrii Antantei prin convenția militară. Astfel, în toamna anului 1916, generalul Joffre l-a delegat pe generalul Janin să obțină de la conducerea STAVKA odată cu deschiderea căii ferate de la Kola, rezervarea unui număr de vagoane zilnic pentru aprovizionarea României. Pe fondul îngrijorării existente determinate de cantitatea insuficientă de muniții din stocul armatei române, fiind ținut la curent despre respectivele transporturi de aprovizionare, Janin a dat în luna octombrie dispoziții să fie trimise mai întâi munițiile de artilerie pentru a putea fi livrate înainte de închiderea portului Arhanghelsk. Tot acesta în raporturile sale către oficialii francezi, a informat în luna noiembrie 1916, succesiv unei inspecții pe frontul de sud-vest, despre aglomerația existentă pe liniile ferate pe care se efectuau transporturi spre România. Părerea sa a fost că livrarea respectivelor materiale nu se realiza într-o manieră suficientă. În discuțiile sale cu omologul său Berthelot din România, Janin l-a informat că se făceau demersuri susținute pentru reorganizarea transporturilor de la Arhanghelsk cu destinația România, via Nikolaev, Odesa și apoi pe Marea Neagră și mai departe pe Dunăre până la Galați. Pierderea ulterioară a Galațiului – aflat în apropierea frontierei, s-a constituit într-o nouă piedică în calea aprovizionării cu materiale de război și muniții.

Retragerea forțată a armatei române și Guvernului Român în Moldova, a determinat necesitatea continuării eforturilor de bune oficii.

Povara apărării Moldovei de către armata imperială rusă a fost un motiv suplimentar de discordie, într-un context în care România a cerut o misiune de asistență militară din partea Franței, interesată într-o politică orientală care să-i extindă sfera de influență. Misiunea generalului Berthelot a fost primită cu răceală la Moghilev, iar relațiile franco-ruse au continuat să se învenineze, motiv de punere a acestui subiect pe ordinea de zi a Comitetului de Război francez în 16 decembrie 1916. În urma evaluării situației, Comitetul a considerat că nu exista altă alternativă decât să se bazeze pe creditul pe care îl avea disponibil la STAVKA  general Janin, care a fost informat de îngrijorările generalului Berthelot (acestea au fost, de altfel, și elementul central al divergențelor dintre cei doi). Luând foarte în serios aceste îngrijorări, într-o telegramă din 12 ianuarie 1917, Janin a recomandat insistent guvernului francez ca "povara românească" să nu supraîncarce barca rușilor. Datorită lui Hubert Lyautey – efemer numit Ministru de Război, situația a început să se relaxeze, generalul Janin jucând însă de această dată, un rol important în aplanarea conflictului.

Subiectul continuării războiului de către Rusia după Revoluția din Februarie

Anul 1917 a început în Rusia sub auspicii nefavorabile, monarhia țaristă fiind în plină dezagregare. Decisă cu acordul reprezentantului rus de la Cartierul General francez în timpul Conferinței de la Chantilly de la sfârșitul anului 1916, chestiunea ofensivei ruse va trena până în vara anului 1917. Deși Janin a solicitat superiorilor săi răbdare pentru ruși și a transmis acestora cererile superiorilor săi de a fi respectate cele stabilite la Chantilly, a făcut aceste demersuri fără convingere, deoarece nu a mai crezut în capacitatea armatei imperiale de a lansa ofensiva preconizată.

S-a manifestat favorabil, prin sprijinul pe care l-a oferit, concepției socialistului Albert Thomas – ministrul francez al armamentului -, sosit la Petrograd în data de 22 aprilie 1917 cu autoritate deplină pentru a redefini relațiile franco-ruse. În urma acestei misiuni alianța franco-rusă a fost prelungită cu 2-3 luni, Franța a câștigat timp pentru a fi debarcate trupele americane în Europa și Rusia a declanșat în iulie Ofensiva Kerensky, terminată însă printr-un dezastru.

Cu toate acestea, însă, misiunea lui Thomas a constituit și un punct de cotitură în relațiile militare franco-ruse. Armata rusă fiind scoasă din joc, legăturile strategice cu Marele Cartier General francez s-au diminuat, prioritatea relațiilor mergând spre asistența tehnică, ce dăduse rezultate extraordinare în România. Vastul program de refacere a armatei ruse inițiat de Franța a fost, însă, dezaprobat cu desăvârșire de Janin și, ca atare, a transmis prerogativele funcției sale generalului Niessel, la sfârșitul lunii septembrie.

A părăsit Rusia pe data de 8 noiembrie 1917 – a doua zi după Lovitura de stat bolșevică, cu sentimentul trist că Rusia nu mai era Rusia și că ea ieșise din istorie pentru a se bloca într-o cămașă de forță ideologică alienantă, într-o "paranteză a istoriei sale".

După reîntoarcerea sa pe pământ francez, în decembrie 1917 Janin a fost numit conducător al Misiunii Militare Franco-Cehoslovace, preluând comanda unităților cehoslovace de infanterie care au dorit să implice în luptă de partea Aliaților în Franța, Italia și Rusia.

Intervenția Aliată în Războiul civil din Rusia

Plecarea din Franța

În august 1918, Guvernul Franței l-a desemnat pe Janin comandant al Legiunii Cehoslovace din Rusia, într-un moment în care militarii acesteia plănuiau să traverseze Imperiul pentru a lupta pe Frontul de Vest. Deoarece participase pe teritoriul rusesc la formarea Corpului Cehoslovac – care în acel moment avea un efectiv de 45.000 de soldați, Janin era în cunoștință de cauză asupra problemelor acestuia. Generalul s-a îmbarcat în luna septembrie spre Vladivostok având atât calitatea de comandant al Legiunii, cât și pe aceea de comandant al Misiunii Militare Franceze.
După semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk, Legiunea Cehoslovacă – ce își negociase inițial cu noua putere bolșevică evacuarea de-a lungul Trannsiberianului spre Vladivostok, s-a găsit la începutul lunii mai 1918,din cauza lui Troțki, în impas, drumul spre Pacific fiindu-i întrerupt. În acest context, Comitetul interaliat a decis să intervină în Siberia – oficial, în sprijinul Legiunii Cehoslovace, pentru formarea unui front oriental. Plasate sub comandă japoneză, trupe  americane, canadiene, britanice și franceze au debarcat la Vladivostok, la începutul verii 1918.

Pentru a se prezenta la post în Extremul Orient rus a tranzitat Statele Unite și Japonia, întârziind pe drum la Washington și Tokyo pentru a îndemna – fără succes însă, autoritățile japoneze și americane să disloce trupe spre vest pentru a veni în ajutorul cehoslovacilor, cu scopul creării unui alt front antigerman. La sosirea sa la Vladivostok, la jumătatea lunii noiembrie 1918, situația geopolitică era însă foarte diferită față de cea de la plecarea sa din Europa.
Pe 11 noiembrie s-a semnat armistițiul dintre Aliați și Puterile Centrale, iar pe 28 octombrie a fost creată Cehoslovacia, conducătorul acesteia optând pentru retragerea cât mai rapidă a trupelor sale de pe teritoriul rus, ceea ce a determinat o lipsă a dorinței trupelor cehoslovace de a se mai angaja în afacerile interne ale Rusiei. Suplimentar, în a doua jumătate a lunii noiembrie, la Omsk, o lovitură de stat l-a adus pe amiralul Aleksandr Kolceak în poziția de lider suprem. Acesta a restabilit în teritoriul controlat autoritatea autocrației tradiționale ruse – urâtă de populație - și a început să guverneze cu o mână de fier.

Activitatea din Siberia

Ajuns în Siberia, generalul francez a preluat comanda Misiunii Militare Franceze, a Legiunii Cehoslovace și, în final, a tuturor forțelor Aliaților.  La 16 decembrie Janin a ajuns la Omsk, pentru a ocupa însă un post care a devenit mai mult sau mai puțin redundant, dat fiind că Legiunea Cehoslovacă a părăsit frontul și puterea politică și militară a fost din ce în ce mai mult centralizată sub autoritatea amiralului rus. Relațiile generalului francez cu generalul-maior Alfred Knox – conducătorul Misiunii Militare Britanice și cu Kolceak – comandantul trupelor albe au fost încordate (Kolceak având în același timp o relație mult mai bună cu Knox – care a devenit cea mai importantă figură dintre străinii care se aflau în Siberia).

Janin a fost ambițios și încrezut – după cum l-a caracterizat Clifford Kinving, iar numirea sa a venit în conflict cu calitatea generalului japonez Otani de comandant al corpului expediționar Aliat. Generalul francez a pretins, de asemenea, că are 26 de ani de experiență în afacerile rusești  –  în comparație cu cei 10 ani ai lui Knox - și nu i s-a părut a fi nici o problemă în a scoate aceasta în evidență.
Bazându-se pe generalul englez, Kolceak a contestat comanda operațională a puterii Aliate exercitată la vest de Lacul Baikal inclusiv pe cea exercitată asupra trupelor rusești, de către generalul Janin. Janin, până la urmă, și-a păstrat în mod formal titlul, dar responsabilitatea sa s-a extins numai asupra forțelor aliate din vestul lacului (câte 1 batalion francez, englez și italian – staționate în garnizoanele din spatele frontului, precum și Legiunea Cehoslovacă). Colonelul Johnson - din Misiunea Militară Engleză l-a caracterizat astfel:

Nefiind de acord cu amiralul, Janin a demisionat din postul de comandant-șef al forțelor aliate pentru se dedica corpului cehoslovac, fiind convins că englezii îl instalaseră pe amiral pentru a le servi interesele.

La începutul iernii anului 1919, forțele de bolșevice au contraatacat începând să câștige teritoriu, iar la 14 noiembrie 1919, Armata Roșie a intrat în Omsk. Situația dintre Janin și Kolceak s-a înrăutățit după ce Janin nu a reușit să-i asigure lui Kolceak suport la Irkutsk, în luna decembrie a anului 1919, iar relațiile dintre amiral și trupele cehoslovace, care aveau în stăpânire calea ferată transsiberiană și stațiile de pe traseu, au devenit execrabile.

Episodul Kolceak
Evacuarea pe calea ferată spre vest s-a făcut în ceea ce-l privește pe Kolceak cu dificultate, încadrându-se cu greu în programul conceput dinainte de cehi. Suplimentar, sosit la 27 decembrie 1919 la Nijneudinsk, Kolceak a fost blocat aici din cauza unor insurgenți revoluționari socialiști, care au preluat puterea în Irkutsk. În 5 ianuarie 1920 Janin (aflat la 250 de km de Irkutsk la Ulan-Ude , și-a angajat cuvântul în ceea ce privește protecția amiralului. Imobilizat , la 6 ianuarie 1920, Kolceak a demisionat din poziția sa de conducător suprem în favoarea generalului Denikin și s-a pus sub protecția Aliaților. La 7 ianuarie 1920, convoiul în care se afla a pornit spre Irkutsk, sub protecția militarilor cehoslovaci, într-un climat de tensiune extremă,
La începutul lunii anului 1920 situația pe teren pentru Legiunea Cehoslovacă era în regiunea Irkutsk, critică. Dinspre vest înainta avangarda Armatei Roșii iar spre est  faptul că în Irkutsk controlul politic aparținea unei facțiuni socialiste (de stânga) amenința retragerea spre Vladivostok. Înaintarea rapidă a Armatei Roșii și înfrângerea celei Albe a impus, astfel, cehoslovacilor alegerea între opțiunea de a sprijini în continuare trupele albe și cea de a-și negocia cu trupele roșii salvarea și drumul spre casă.

Punctul culminant a fost atins la Irkutsk, unde amiralul a fost așteptat de trupe ale noilor autorități locale – care îi doreau capul, într-un context în care corpul de armată cehoslovac devenise între timp necontrolabil. Pentru a fi asigurată trecerea Legiunii Cehoslovace și pentru a fi securizată zona critică a tunelurilor din jurul lacului Baikal,  la 16 ianuarie 1920, doi ofițeri cehi l-au predat pe Kolceak autorităților locale compuse din menșevici și socialist-revoluționari, afirmând că acestea sunt ordinele lui Janin. Împrejurările predării amiralului au fost însă de așa natură încât, din punct de vedere militar, garda cehoslovacă a fost depășită ca forță de cea locală. Aflat la depărtare și fără posibilitate de negociere pe plan local, generalul Janin a refuzat să ordone declanșarea unor ostilități. Odată cu amiralul a fost capturat și tezaurul imperial rus, aflat în trenul cu care s-a deplasat acesta.
Conform lui Clifford Kinving, după săptămâni de negocieri între înalții reprezentanți ai puterilor aliate, generalul Janin, garda cehoslovacă a lui Kolceak și facțiunea anti-Kolceak situată de-a lungul căii ferate, care, între timp, devenise puternică și amenințătoare, a fost luată decizia ca amiralul să fie predat autorităților din Irkutsk. Devenit, practic, de la un moment dat,  fără știrea lui, ostatic, Kolceak a fost deliberat întârziat de manevrele cehilor, aflați sub autoritatea lui Syrový – care își asigurase complicitatea lui Janin. Decizia cheie de predare a generalului ar fi fost luată de Janin împreună cu generalul ceh Jan Syrový. În ce măsură aceasta ar fi fost sau nu necesară este un larg și deschis subiect de discuție.
Premierul francez Alexandre Millerand i-a telegrafiat lui Janin pentru a-i cere explicații și i-a solicitat să depună eforturi pentru salvarea liderului trupelor albe. Pe 7 februarie, însă, acesta a căzut în fața unui pluton de execuție, condamnat fiind la moarte de către un comitet militar-revoluționar, împreună cu ministrul său Pepeliaev. Proteste au fost adresate lui Janin, care a declarat, însă, că nu a avut posibilitatea de a preveni tragedia. Predarea liderului alb de către cehoslovaci a pus, astfel, ultima perioadă de serviciu a lui Janin în Siberia într-o lumină nefavorabilă, dat fiind că el s-a aflat în acele momente la conducere.

Singurele felicitări pe care le-a primit pentru activitatea sa au venit din partea președintelui cehoslovac Masaryk, care a fost capabil să înțeleagă constrângerile la care Janin a fost supus.

Relația cu Legiunea Română din Siberia

Odată însărcinat de către factorii de decizie francezi cu organizarea unui front antibolșevic în Siberia și cu comanda trupelor Directoratului, Janin a primit și comanda trupelor de alogeni: iugoslave, sârbe, poloneze, românești și letone. În iarna 1918-1919 astfel, a intervenit în conflictul dintre colonelul ceh Eduard Kadlec – numit comandant al celui de Al Doilea Corp al Voluntarilor Români din Rusia și Comitetul Național Român al aceluiași Corp, iar în primăvara anului 1920 a intervenit în facilitarea repatrierii Legiunii și a altor prizonieri de naționalitate română din Siberia.

Întoarcerea în Franța
Când vestea despre ceea ce s-a întâmplat în Irkutsk a ajuns la Paris, guvernul francez i-a luat comanda și i-a ordonat să se întoarcă în Franța. Generalul a părărsit Harbinul în aprilie 1920, luând cu el trei valize și un cufăr conținând 311 relicve imperiale, documente, precum și ultimele fotografii ale familiei imperiale - ținută în captivitate la Ekaterinburg, în vila negustorului Ipatiev. Aceste piese au fost colectate la Ekaterinburg  din arealul execuției și incinerării Romanovilor, fiindu-i încredințate de către generalul Mikhail Diterikhs și de către Pierre Gilliard – tutore al familiei imperiale.

Ajuns în țara natală a fost primit cu răceală, eforturile sale nefiind bine primite nici pe scena politică franceză și nici chiar pe cea cehoslovacă, deoarece se opusese repatrierii Legiunii prin partea europeană a Rusiei. Pe acest fond, memoriile sale - scrise mai târziu, s-au încheiat cu următoarele cuvinte:

În Franța a afirmat, în ziarul Le Matin, că liderii francezi nu ar fi sprijinit o asociere sub influență germană dintre reprezentanții vechiului regim imperial rus, dacă ar fi fost mai bine informați. Deși a dorit, aflat pe pământ francez, să preia funcția de șef al Marelui Stat Major al armatei cehoslovace, aceasta i-a fost oferită generalului Pellé, Janin mulțumindu-se să accepte la Bourges comanda Corpului 8 de Armată teritorială franceză. În acest post – care nu a reprezentat o promovare, și-a încheiat cariera la data de 19 octombrie 1924. De aici s-a retras în Isère, acolo de unde provenea soția sa.

Frustrările trăite în timpul misiunii din Rusia, în timpul Războiului Civil în ceea ce privește relațiile cu Kolceak și Knox, au constituit elementul central al memoriilor sale despre respectiva perioadă și au fost publicate, în 1933, în Franța, sub titlul de "Ma mission en Sibérie 1918-1920".

În 1942, generalul a finalizat pentru publicare manuscrisul memoriilor sale privitoare la perioada 1916-1917. Circumstanțele existente în acea vreme în Franța au făcut ca acesta să nu poată fi publicat, intențiile de a realiza acest lucru fiind amânate sine die până după război. În 1946 Janin a murit, însă, fără a-și vedea manuscrisul ieșit de sub tipar. Sub titlul "En mission dans la Russie en guerre (1916-1917) – Le journal inédit du général Janin", manuscrisul a fost tipărit de abia în anul 2015.

Despre
Memorialistică
 En mission dans la Russie en guerre (1916-1917) Le journal inédit du général Janin; L'Harmattan; Paris, Franța; 2015.
 Ma mission en Sibérie 1918-1920; Payot; Paris, Franța; 1933.
În film
 Amiralul (Rusia, 2008), film de Andrei Kravciuk, cu actorul Richard Bohringer în rolul generalului Janin.

Referințe

Bibliografie
 Cazacu, Ioana; The Second Corps of Romanian Volunteers in Russia ; Revista Română pentru Studii Baltice și Nordice, Vol. 2, Issue 1, 2010; pp. 111–118.
  Fleming, Peter; Le destin de l'amiral Koltchak; Paris, Plon; 1967.
 Gorun, Hadrian; Progrese și stagnări în privința livrărilor materialelor de război pentru România după semnarea convenției militare cu Antanta ; Anuarul Institutului de Istorie "G. Barițiu" din Cluj-Napoca, LII, Supliment, 2013; pp. 337-348.
  Grondijs, Ludovic-H.; La guerre en Russie et en Sibérie; Édition Bossard; Paris, Franța; 1922.
  Kinvig, Clifford; Churchill's Crusade: The British Invasion of Russia, 1918-1920; Hambledon Continuum; London, UK; 2006; ISBN 1-85285-477-4.
  Jurigová, Ivana (îndrumător Matoušková, Jiřina); Le général Janin et sa mission militaire en Russie; Teză de Licență - Univerzita palackého v Olomouci Filozofická Fakulta, Katedra romanistiky; Olomoc; 2011.
 Kirițescu,Constantin; Istoria războiului pentru întregirea României - Ediția a III-a, vol. I; Editura Științifică și Enciclopedică; București; 1989; ISBN 973-29-0048-2.
 Noulens, Raymond (Général); Introduction: À la recherche d'une "belle et bonne alliance ". Le général Maurice Janin (1862-1946) et la Russie. en Janin, Maurice; En mission dans la Russie en guerre (1916-1917) Le journal inédit du général Janin; L'Harmattan; 2015; Paris.
 Sigarteu, Ionel; Legiunea Română de Vânători transilvăneni și bucovineni în războiul civil din Rusia (1918-1920) ; Astra Salvensis, An III (2015) Nr. 6; pp. 61-72.
  Smele, Jonathan D.; Historical Dictionary of the Russian Civil Wars, 1916-1926; Rowman & Littlefield; London, UK; 2015; ISBN 978-1-422-5281-3.
  Tucker, Spencer C.; Herwig, Holger H.; Janin, Pierre Thiebault Charles Maurice; World War I: The Definitive Encyclopedia and Document Collection - 2end edition; ABC-Clio, LLC; 2014; ISBN 978-1-85109-964-1; p. 837.
 Țucă, Cornel; Aducerea în țară în 1920 a Legiunii de vânători ardeleni și bucovineni din Siberia; Armata română și patrimoniul național ; Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei; București; 2010; ISBN 978-606-524-077-3; pp. 359–364.
Lectură suplimentară
  Avenel, Jean-David; Interventions alliées pendant la guerre civile russe (1918-1920); Economica, Lassay-les-Châteaux; 2001

Legături externe
 Janin, Pierre-Thiébaut-Charles-Maurice (1862-1946), General of the 3rd Rank Class; forum.valka.cz
  Manning, Clarence A.;  The Siberian Fiasco; Library Publishers; New York, USA; 1952
  Жанен М.; Отрывки из моего сибирского дневника // Колчаковщина: Из белых мемуаров [Janin, M.; Fragmente din jurnalul meu siberian // Kolceakovșcina: Din memoriile albgardiștilor]; Под ред. Н. А. Корнатовского. Л.: Красная газета, 1930 [Sub redacția lui N. A. Cornatovskii.  Leningrad:. Crasnaia gazeta, 1930]
  Данилова, О. С. [Danilova, O. S.]; Военная интервенция союзников в Сибири: библиографический обзор франкоязычной литературы [Intervenția militară a aliaților în Siberia: o evaluare bibliografică a literaturii francofone], Десятые Татищевские чтения.—Екатеринбург [A zecea conferință Tatișcev - Ekaterinburg], 2013; (2013): 217-221
  General Maurice Janin – saved the legionnaires in Siberia, but died in oblivion – part one; pandorinaskrinka.sk

Vezi și

Nașteri pe 19 octombrie
Nașteri în 1862
Decese pe 28 aprilie
Decese în 1942
Generali francezi
Personal militar al Primului Război Mondial
Războiul Civil Rus
Francezi expatriați în Rusia

Maurice Janin


La Selección de fútbol playa de Senegal es el equipo representativo del país en competiciones oficiales, y depende de la Federación Senegalesa de Fútbol, el órgano rector del fútbol en ese país.

Estadísticas

Copa Mundial de Fútbol Playa FIFA

Copa Africana de Naciones de Fútbol Playa

Palmarés
Campeonato Africano de Fútbol Playa: 7
 2008, 2011, 2013, 2016, 2018, 2021, 2022

Juegos Africanos de Playa: 1
 2019

Copa Lagos de Fútbol Playa: 1
 2019

Jugadores

Equipo 2019

Enlaces externos

Senegal
Futbol playa

Selección de fútbol playa de Senegal


Greifarnir eru íslensk hljómsveit sem stofnuð var 1986.
Meðlimir hennar voru:
Kristján Viðar Haraldsson (hljómborð)
Sveinbjörn Grétarsson (gítar)
Jón Ingi Valdimarsson (bassi)
Gunnar Hrafn Gunnarsson (trommur)
Felix Bergsson (söngur)

Útgefið efni:

Smáskífa:

 Blátt blóð (1986)
 Viltu hitta mig í kvöld (2000)

Stúdíóplötur:

 Þá sjaldan sem maður lyftir sér upp / Blátt blóð (Pétur & Bjartmar / Greifarnir 1986)
 Sviðsmynd (1987)
 Sviðsmynd / Skýjum ofar (Greifarnir / Stuðkompaníið 1987)
 Dúbl í horn (1987)
 12 tomma (1988)
 Blautir draumar (1990)
 Greifarnir dúkka upp (1996)
 Í ljósaskiptunum (1997)
 Upp' á palli (2003)

Safnplötur:
 Fyrstu 25 árin (2011)

Tilvísanir

 Greifarnir Heimasíða

Íslenskar hljómsveitir

Greifarnir


Chilly Beach is a Canadian animated series and sitcom, which aired on CBC from 2003 to 2006. The series is a comedic depiction of life in the fictional Canadian town of Chilly Beach, described by the producers as "a bunch of Canadians doing the stuff that Canadians do, like playing hockey, drinking beer, and being eaten by polar bears." Chilly Beach plays on nearly every conceivable stereotype that people have about Canadians in a satirical manner. 65 episodes were produced.

The show began as an animated Flash site on the Web, and was developed into a CBC TV series which first aired in 2003. An early version of the Chilly Beach feature film, Chilly Beach: The World Is Hot Enough, made its theatrical debut at Cinéfest in September 2005, and as released to DVD on February 4, 2008. A second film, Chilly Beach: The Canadian President was also produced.

Guest stars on the show have included William Shatner, Joe Flaherty, Leslie Nielsen, Elvis Stojko, Lawrence Gowan and David Suzuki. The show was produced in Sudbury, Ontario by March Entertainment. In 2011, the series launched in the U.S. on the streaming video website Hulu.

Characters
Main characters
 Dale MacDonald (voiced by Steve Ashton) is a stupid and fat stereotypical Canadian. He has a crush on April June, who detests Dale, and has a best friend, Frank Shackleford, whose genius would go more appreciated if Dale didn't accidentally destroy most of his brilliant inventions with a stray puck. He owns a Zamboni and considers ice resurfacing a skilled trade. Devoted fan of hockey, especially his favourite team the Montreal Tourtières, in direct opposition to Frank's support of the Toronto Ptarmigans.
 Frank Shackleford (voiced by Todd Peterson) is a beer store manager and Dale's best friend. Also a modest scientific genius; he once created a portal to another galaxy. He holds a PhD in physics, but chooses to run a beer store because "physicists don't get two-fours on weekends".
 Jacques LaRock (voiced by Robert Smith) is an unhygienic greasy spoon owner and former hockey player from Quebec who serves a poutine made from a recipe passed down from his mother.
 April June (voiced by Samantha Espie) is a waitress and ferocious animal rights activist. Dale is constantly trying to get her to date him, but she resolutely remains uninterested.
 Angus MacAuger is an eccentric and hermetic Scottish trapper
 Katherine Hilderbrand (voiced by Mary Lawliss) is the disgruntled (and highly patriotic) Assistant Deputy American Ambassador to Canada
 Abby Hilderbrand (voiced by Emily Tait) is Katherine's inquisitive and intelligent daughter. She is an aspiring anthropologist constantly trying to understand Canadian culture.
 Constable Al (voiced by Damon D'Oliveira) is an Indo-Canadian mountie, the only form of law enforcement in Chilly Beach usually found riding his police horse.
 Michel Mabuis (voiced by Jacqueline Pillon) is the nephew of Jacques LaRock, a friend of Abby who enjoys figure skating, a fact he has to hide from his hockey-obsessed uncle who considers figure skating weak.
 Polar Bear a large animal who frequently eats citizens of Chilly Beach, somehow has with a pleasant British accent, and lives with a taciturn penguin

The characters Abby and Michel were deemed unpopular after season one, and largely disappeared from the show in subsequent seasons.

Minor characters
 Antoine DelVecchio (voiced by Joe Flaherty) is Chilly Beach's corrupt and incompetent Member of Parliament.
 Lucretia Marinara (voiced by Andrea Martin) is the local butcher and girlfriend of Jacques LaRock.
 Panic Man is a completely unnamed character who shows up regularly only to panic at whatever is happening and run off.
 The President (voiced by William Shatner) is an unnamed President of the United States. At one point he tells the President of Generistan to call him "Henry".
 Dave Macdonald is Dale's perfect and well-loved older brother who appears in only one episode. He is the total opposite of Dale. He came to Chilly Beach hoping Dale would give him a kidney in order to live. However is turns out their blood types are incompatible, so one of them was actually adopted. He got his new kidney thanks to Frank, who was tied up and gagged by Dale. Apparently, he's from Saskatoon.

Setting
Chilly Beach is a small town located on a large iceberg, presumably in the Canadian Arctic. The iceberg is seemingly a floating island that can move around in the water. There are some trees and wildlife as well as a mountain with caves. According to at least one episode, the island is located in northwestern Hudson Bay, placing it in Nunavut. However where it is has been kept vague as it has been mentioned that they live in a province and in season 1, episode 15 are not actually a part of Canada.

Merchandise
 Chilly Beach DVD Season 1
 Chilly Beach The World Is Hot Enough DVD
 Chilly Beach Shirts

References

External links

2000s Canadian adult animated television series
2000s Canadian satirical television series
2000s Canadian sitcoms
2003 Canadian television series debuts
2006 Canadian television series endings
Canadian adult animated comedy television series
Canadian flash animated television series
English-language television shows
CBC Television original programming
Fictional populated places in Canada
Television shows set in Canada
Television shows filmed in Greater Sudbury
Canadian animated sitcoms

Chilly Beach


الوصول المُتعدد بتقسيم الترميز  واختصارًا (CDMA) هو طريقة الوصول المتعدد تستخدمها تقنيات الاتصالات الراديوية المختلفة. CDMA هو مثال على الوصول المتعدد، حيث يمكن للعديد من أجهزة الإرسال إرسال المعلومات في وقت واحد عبر قناة اتصال واحدة. يسمح هذا للعديد من المستخدمين بمشاركة نطاق من الترددات (انظر عرض النطاق الترددي). للسماح بذلك دون تدخل لا داعي له بين المستخدمين، تستخدم CDMA تقنية طيف منتشر ومخطط تشفير خاص (حيث يتم تخصيص كود لكل مرسل).

يعمل CDMA على تحسين استخدام عرض النطاق الترددي المتاح لأنه يرسل عبر نطاق التردد بأكمله ولا يحد من نطاق تردد المستخدم.

يسمح CDMA للعديد من المستخدمين بمشاركة نطاق من الترددات دون تدخل لا داعي له بين المستخدمين. يتم استخدامه كطريقة وصول في العديد من معايير الهاتف المحمول. غالبًا ما يشار إلى IS-95، المعروف أيضًا باسم "cdmaOne"، وتطوره الخاص بشبكة الجيل الثالث سي دي إم أيه 2000، باسم "CDMA"، ولكن نظام الاتصالات المتنقلة العام، معيار 3G المستخدم من قِبل شركات جي إس إم، يستخدم أيضًا "النطاق العريض CDMA"، أو W-CDMA، مثل وكذلك TD-CDMA و TD-SCDMA، كتقنياتها الراديوية.

يمكن استخدامه أيضًا كقناة أو تقنية وصول متوسطة، مثل ALOHA على سبيل المثال أو كقناة تجريبية/إشارة دائمة للسماح للمستخدمين بمزامنة مذبذباتهم المحلية مع تردد نظام مشترك، وبالتالي تقدير معلمات القناة بشكل دائم.

في هذه المخططات، يتم تعديل الرسالة على تسلسل انتشار أطول، يتكون من عدة شرائح (0 و 1). نظرًا لخصائصها التلقائية والترابطية المميزة للغاية، تُستخدم تسلسلات الانتشار هذه أيضًا لتطبيقات الرادار منذ عدة عقود، حيث يُطلق عليها رموز باركر (مع طول تسلسل قصير جدًا يتراوح عادةً من 8 إلى 32).

بالنسبة لتطبيقات الاتصالات الفضائية، يتم استخدامه أيضًا منذ عقود عديدة، بسبب الفقد الكبير للمسار وتحول دوبلر الناجم عن حركة القمر الصناعي. عادة في هذه التطبيقات، لا يتم استخدام FDMA ولا TDMA كتشكيل واحد، بسبب هذا التأثير. غالبًا ما يتم استخدام CDMA مع BPSK في أبسط أشكاله، ولكن يمكن دمجه مع أي مخطط تعديل كما هو الحال في الحالات المتقدمة QAM أو OFDM، مما يجعلها قوية جدًا وفعالة (وتجهيزها بقدرات النطاق الدقيقة، وهو أمر صعب بدون CDMA). تستخدم المخططات الأخرى الموجات الحاملة الفرعية القائمة على الموجة الحاملة للتخالف الثنائي (BOC)، المستوحاة من شفرات مانشستر وتتيح فجوة أكبر بين التردد المركزي الافتراضي والحاملات الفرعية، وهو ما لا ينطبق على الموجات الحاملة الفرعية OFDM.

استخدامات
 تم تنفيذ آلية التنمية النظيفة المتزامنة (تعدد الإرسال بتقسيم الشفرة، جيل مبكر من CDMA) في نظام التموضع العالمي (GPS). هذا يسبق ويختلف عن استخدامه في الهواتف المحمولة.
 يتم تسويق معيار كوالكوم IS-95 باسم cdmaOne.
 يتم استخدام معيار Qualcomm IS-2000، المعروف باسم CDMA2000، من قبل العديد من شركات الهواتف المحمولة، بما في ذلك شبكة Globalstar.
 معيار الهاتف المحمول UMTS 3G، والذي يستخدم W-CDMA.
 تم استخدام CDMA في نظام الأقمار الصناعية OmniTRACS لوجستيات النقل.

توضيح أكثر
CDMA :
ان^هذه التقنية مختلفة تماماً عن سابقتها الـ TDMA حيث أن هذا النظام يقوم بتحويل المعلومات إلى الصيغة الرقمية ومن ثم يبدأ عملية نثر المعلومات ضمن مجال الطيف المتوفر الكلي وبالتالي فإن عدة مكالمات تكون متراكبة على بعضها البعض ضمن القناة ويتم تعريف كل منها من خلال رمز تتابعي مميز. تعتبر هذه التقنية أحد أشكال تطبيقات الطيف المنثور وهذا المفهوم يعني أن المعلومات ترسل على شكل قطع صغيرة بواسطة الترددات المفردة المتوفرة للاستخدام في أي لحظة في المجال المحدد.

إن كل المشتركين يرسلون ضمن نفس المجال الترددي وتنثر المعلومات مع رمز مميز حيث يوجد في طرف المستقبل نفس الكود للتعرف على المرسل
لما كان نظام الترميز CDMA يتطلب وضع ختماً زمنياً دقيقاً على كل قطعة من الإشارة فإنه يشير لمعلومات نظام الـ GBS
يمكن لقناة تمثيلية واحدة أن تحمل من 8 حتى 10 أقنية مرمزة بهذا النظام

تم توصيف هذا النظام ضمن المعيار IS-95 ويعمل خلال كلاً من الحزم الترددية 800 و 1900 ميغاهرتز.

بشكل مثالي فإن كلاً من المعيارين TDMA و CDMA شفاف كل للآخر حيث أن زيادة استطاعة CDMA يسبب زيادة قاعدة الضجيح للـ TDMA بينما زيادة استطاعة الـ TDMA تسبب حمل زائد وأخطاء لمستقبلات CDMA.

خدمات الاتصال الشخصية:
Personal Communications Services (PCS)
عبارة عن خدمة هاتف لاسلكي مشابهة لخدمة الهاتف النقال ولكن مع التأكيد على الخدمات الشخصية وزيادة إمكانيات التنقل..
و يستخدم هذا المصطح عادة للدلالة على أن الهاتف النقال رقمي. ولكن المعنى الأصح لهذا المصطلح أن الهاتف يوفر خدمات مثل مستعرض صفحات الويب وخدمة البريد الإلكتروني وكاشف هوية المتصل.
الـ PCS يخصص لها خلاسا أصغر قياساً وبالتالي من الضروري استخدام عدد أكبر من الهوائيات لتغطية منطقة جغرافية معينة. وهذه الهواتف تستخدم المجال الترددي 1.85 – 1.99 جيغا هرتز.
في الولايات المتحدة: الأنظمة الخليوية تعمل ضمن المجال 824 –894 ميغا هرتز.
بينما أنظمة الـ PCS تعمل ضمن المجال الترددي 1850-1990 ميغا هرتز.
و بما أنها تقوم على التعديل TDMA فإن الفاصل التردي لكل قناة 200 كيلوهرتز وذات ثمانية شرائح زمنية.
بينما في الهواتف الرقمية فإن الفاصل الترددي للقناة 30 كيلو هرتز وعدد الشرائح الزمية ثلاثة

ما هي؟ تقنية الدخول WCDMA

هي التقنية الرائدة في الجيل الثالث من الجوال بسرعة نقل بيانات تصل إلى 2Mb/sec أي ما يعادل من 6 مرات إلى 35 مرة أسرع من الاتصال الهاتفي الثابت. وقد تم اختيار هذه التقنية من قبل الاتحاد العالمي للاتصالات لتكون إحدى تقنيات الجيل الثالث من الجوال.وعند هذه السرعات العالية لنقل البيانات ستصبح كثير من الخدمات المرتكزة حول الفيديو والإنترنت ممكنة.
نظام CDMA هو النظام المستخدم في الولايات المتحدة وليس في أوروبا والشركة التي طورته هي شركة كوالكوم.
أوضح فارهاد مانغو في مجلة «صالون» التي تصدر عبر الإنترنت، فإن نظام CDMA هو النظام المستخدم في الولايات المتحدة وليس في أوروبا والشركة التي طورته هي شركة كوالكوم0

حيث وتعد أول دولة عربية تستخدم هذا النظام في قارة آسيا هي اليمن واسم الشركة يمن موبايل يمن موبايل.

</sup>

انظر أيضًا
 سي دي إم أيه 2000
 ضجيج مزيف
 نظام الاتصالات المتنقلة العام

المراجع

اتصالات
إرسال متعدد
تبديل شبكي
سي دي إم أيه

وصول متعدد بتقسيم الترميز


"Talazul neutronic" (engleză: Neutron Tide) este o povestire științifico-fantastică scrisă de autorul britanic Arthur C. Clarke.  A apărut inițial în revista Galaxy Magazine din mai 1970. "Talazul neutronic" a fost publicată în colecția de povestiri The Wind from the Sun (1972).

În limba română a fost tradusă de Mihai-Dan Pavelescu  și a apărut în colecția de povestiri Lumina întunericului din 2002 în Colecția Sci-Fi a Editurii Teora.

Prezentare

Note

Legături externe

Povestiri britanice
Povestiri de Arthur C. Clarke
Povestiri din 1970
Povestiri științifico-fantastice
1970 în științifico-fantastic

Talazul neutronic


15466 Barlow este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15466 Barlow este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Stația Anderson Mesa în cadrul programului LONEOS. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,55 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 13,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

15466 Barlow


Jesús María Aristín Seco CP (Santa Cecilia del Alcor, 25 de dezembro de 1954) é prelado espanhol da Igreja Católica Romana e vigário apostólico de Yurimaguas no Peru.

Biografia
Jesús María Aristín Seco ingressou na Congregação da Paixão e frequentou o Seminário Menor da mesma em Euba. Ele então estudou teologia católica na Universidade de Deusto em Bilbau. Emitiu a profissão perpétua em 14 de abril de 1979 e recebeu a ordenação sacerdotal em 23 de setembro do mesmo ano.

Depois da ordenação, trabalhou como vigário paroquial em Bilbau. Em 1981, foi enviado a Roma para continuar seus estudos, doutorando-se em teologia católica pela Pontifícia Universidade Gregoriana em 1983. A partir de 1984, trabalhou como missionário em Tarapoto, na Prelazia Territorial de Moyobamba, Peru. Em 1985, tornou-se vigário paroquial da paróquia do Triunfo da Cruz Santíssima em Tarapoto e, em 5 de junho de 1988, pároco. De 1989 a 1992, foi pároco de San José de Sisa e vigário episcopal das províncias de Lamas e San Martín. Voltou então para a Espanha, onde se formou em psicologia clínica pela Universidade Nacional de Educação à Distância de Madri. De 2001 a 2006, foi consultor e procurador geral da Província Espanhola dos Passionistas e secretário da Missão. Tornou-se secretário Geral para o Trabalho Missionário no Generalato Passionista em Roma em 2006.

Em 2016, foi nomeado administrador apostólico sede vacante et ad nutum Sanctae Sedis do Vicariato Apostólico de Yurimaguas.

Em 8 de julho de 2020, o Papa Francisco nomeou-o vigário apostólico de Yurimaguas. O cardeal-arcebispo de Huancayo, Dom Pedro Ricardo Barreto Jimeno, SJ, consagrou-o em 8 de dezembro do mesmo ano na Catedral de Yurimaguas. Os co-consagrantes foram o arcebispo de Trujillo, Dom Frei Héctor Miguel Cabrejos Vidarte, OFM, e o bispo-prelado de Chota, Dom Frei Fortunato Pablo Urcey, OSA.

Ver também

Naturais de Palência (província)
Passionistas
Religiosos da Espanha
Bispos católicos do Peru
Teólogos da Espanha
Alunos da Universidade de Deusto
Alunos da Pontifícia Universidade Gregoriana

Jesús María Aristín Seco


El convento o monasterio de Santa Clara de Asís y de San Juan Bautista (más conocido simplemente como convento de Santa Clara de Asís) es un convento franciscano situado en la ciudad de San Cristóbal de La Laguna en la isla de Tenerife (Islas Canarias, España). Originalmente fue fundado con el nombre de San Juan Bautista en el año 1547 y fue el primer convento femenino que hubo en Canarias.

Historia
La inexistencia en las islas de un convento femenino que acogiese a jóvenes que quisieran seguir la vida contemplativa, fue la razón que motivó la fundación de este convento cuando apenas habían transcurrido unas décadas desde la incorporación del Archipiélago Canario a la Corona de Castilla.

Así fue como en 1547 y por disposición testamentaria de Alonso Fernández de Lugo, Comendador de la Orden de Cristo de Portugal y pariente del Adelantado de Canarias, arribaron a Tenerife diez religiosas procedentes de los monasterios de Baeza y Sanlúcar de Barrameda, entre las cuales se encontraban al menos tres tinerfeñas.

La celeridad de su llegada y la ausencia de un edificio apropiado para la clausura hizo que ocuparan en esta ciudad, el cercano convento de San Miguel de las Victorias (hoy Real Santuario del Santísimo Cristo de La Laguna), de frailes franciscanos, siguiendo así los deseos de su promotor. Debieron pasar treinta años antes de que la Comunidad encontrase su ubicación definitiva; así fue como un nuevo benefactor, Olalla Fonte del Castillo, quien deseando que tres de sus hijas ingresaran en la Orden, ofreció sus casas para que se instalara la comunidad a cambio de acogerlas entre sus novicias.

A partir de entonces, el crecimiento del convento solo se vio frenado por dos hechos dramáticos que pudieron truncar su devenir histórico, el incendio que sufrió el edificio a principios del verano de 1697 y la Desamortización de bienes del clero regular en 1836, pero la merma patrimonial que todo ello supuso no impidió la permanencia de las MM. Clarisas en San Cristóbal de La Laguna.

En 1978, el convento fue declarado Bien de Interés Cultural de Canarias (BIC), en la categoría de Monumento. En 2005 se celebró en este convento la primera edición del Festival de Música Religiosa de Canarias.

Tras la restauración acometida por el Ministerio de Fomento, Gobierno de Canarias, Cabildo Insular de Tenerife y la propia Comunidad, desde 2013 una parte importante del convento sirve de sede al Museo de Santa Clara de Asís para que gran parte de los bienes más preciados que posee pueda ser observado por el gran público. Cuenta con nueve salas en las que se conservan piezas de orfebrería, platería, textiles, escultura y pintura.

Descripción
El visitante, tras visualizar un video que relata el ayer y hoy de la vida conventual en la planta baja, podrá acercarse a la historia constructiva y restauradora a través de dos maquetas que se muestran en el claustro más antiguo; una dependencia aneja que ha conservado el nombre de su antigua función, De Profundis, expone el altar de plata que preside la iglesia en festividades señaladas, buen ejemplo de la solera que adquirieron los talleres de orfebrería laguneros del .

Una vez se haya accedido a la planta superior, un espacio denominado Regina Coeli identifica su contenido pues está protagonizado por la Virgen y muy especialmente por la Inmaculada Concepción, devoción tan querida por la orden de San Francisco; ahí se pueden observar diversas versiones de esta advocación mariana tanto en lienzo como en talla, entre las que se destacan la que efectuó el pintor tinerfeño Gaspar de Quevedo, formado en los talleres sevillanos del  o las del maestro grancanario Juan de Miranda y el pintor mexicano Francisco Antonio Vallejo, plenamente dieciochescas. No podían faltar en este ámbito las veras efigies de la patrona de Canarias, la Virgen de Candelaria, cuyo original desapareció en 1826, o iconografías que exceden el ámbito hispano, caso del alabastro que reproduce la Virgen de Trapani.

Finalmente, la Sala "Mi Dios y Mi Todo" otorga el protagonismo a los grandes fundadores de la Orden, San Francisco de Asís y Santa Clara de Asís, de modo que aquí están presentes sus reliquias además de lienzos que los figuran, entre los que cabe señalar en el orden religioso la Comida Mística presidida por el Cristo de La Laguna, imagen a cuya difusión tanto contribuyeron aquellas primeras clarisas que llegaron a la ciudad en el . Igualmente importantes son otras representaciones en lienzo o talla de figuras tan señaladas como San Antonio de Padua o el teólogo San Buenaventura.

No podían faltar aquí las referencias a la historia de las Clarisas en Canarias y algunos de sus personajes, de modo que se hace presente a través facsímiles de los documentos fundacionales del monasterio, del retrato mortuorio y biografía original de la sierva Sor Catalina de San Mateo, que murió en Gran Canaria en loor de santidad, o las llamadas Venerables, retratos mortuorios de monjas que se significaron en el cenobio lagunero.

El esfuerzo económico que la Comunidad está haciendo por restaurar su patrimonio, se puede observar en piezas tan significativas como la Sacra Conversación, de pincel italiano, la tabla de San Francisco de Asís, ambas del , la Inmaculada de gusto americano trazada en el  o el Abrazo de San Francisco de Asís y Santo Domingo de Guzmán, tan vinculado a Cristóbal Hernández de Quintana, quien gozó de una amplia clientela y popularidad durante el Barroco isleño. Como podrá comprobar el espectador, esta es una tarea que no cesa y de ello dan buena cuenta las pantallas informativas que hay en las salas.

Referencias

Enlaces externos
Ruta Histórica por el Convento de Santa Clara de Asís
Historia del Convento de Santa Clara

Monasterios franciscanos en España
San Cristóbal
San Cristóbal
Bienes de interés cultural de la provincia de Santa Cruz de Tenerife
Arquitectura de San Cristóbal de La Laguna
Arquitectura en Canarias en el siglo XVI
Organizaciones religiosas fundadas en 1547
San Cristobal de la Laguna
Conventos franciscanos de España
Iglesias de San Cristóbal de La Laguna
España en 1547

Convento de Santa Clara de Asís (San Cristóbal de La Laguna)


Orchestra Filarmonică din Belgrad (sârbă: Београдска филхармонија / Beogradska filharmonija) este o orchestră din Serbia, în mod regulat considerată ca fiind una dintre cele mai bune din țară.

Istoria
Spre deosebire de majoritatea țărilor și orașelor europene, o orchestră a apărut destul de târziu în Serbia și Belgrad. Orchestra Filarmonică din Belgrad a fost înființată în 1923. Fondatorul său, primul director și dirijor a fost Stevan Hristić, unul dintre cei mai importanți compozitori și dirijori sârbi. Concertul inaugural al Orchestrei Filarmonice din Belgrad a avut loc pe 28 aprilie 1923, sub bagheta maestrului Hristić.

Cu o creștere constantă în popularitate a muzicii bune în Serbia, orchestra și programul său s-au extins de-a lungul anilor crescând până la un nivel excepțional de performanță muzicală, atingând apogeul în anii 1960. Filarmonica din Belgrad a fost clasată pe locul al cincilea între cele mai bune orchestre europene de către experți internaționali, în acel moment fiind condusă de Živojin Zdravković.

Decăderea orchestrei a avut loc în 1990. Din cauza războaielor civile din Iugoslavia Filarmonicii din Belgrad i s-a interzis pentru un timp să cânte la nivel internațional. Drept urmare, mulți muzicieni, au părăsit orchestra, și fără finanțare, orchestra a cântat rar. Cu toate acestea, o dată cu schimbarea situației politice din Serbia și cu primirea Serbiei înapoi în rândul comunității internaționale și orchestra a început să fie bine primită peste hotare.

După anul 2000 orchestra a fost complet revitalizată. Primul turneu a inclus Slovenia, Austria, Italia și Suedia. Muzicieni tineri, educați în afara Serbiei în centre specializate pentru muzicieni au fost angajați la Filarmonica din Belgrad creându-se astfel o nouă imagine a acesteia, având o medie de vârstă de doar 28 de ani.

În 2004, sala de spectacole de la Belgrad a fost complet reconstruită și modernizată pentru a facilita noile nevoi ale orchestrei. Sala dispune de un total de 201 locuri. Cele mai multe dintre concerte, prin tradiție, au loc în Sala Fundației Ilija M. Kolarac, în timp ce sala centrală este folosită pentru evenimente speciale. Fundația Filarmonicii din Belgrad a fost înființată în 2004 pentru a îmbunătăți situația financiară în cadrul orchestrei prin sponsorizări. Fundația a avut succes și toată orchestra și-a reînnoit instrumentele în 2005.

Prezent
În prezent, Orchestra Filarmonică din Belgrad susține mai multe concerte. Sezonul său începe, de obicei, în octombrie și se termină în iunie anul următor. Concertul său de Anul Nou este foarte popular și se desfășoară în sala de spectacole a Sava Centar din Belgrad. Pentru concertul de Anul Nou, orchestra este, de obicei, dirijată de un invitat special.

Sala Filarmonicii din Belgrad este situată în centrul orașului Belgrad și este modern echipată. Prin urmare, acesta este locul unde se desfășoară multe din concertele orchestrei. În afară de repetițiile obișnuite ale orchestrei, sala se pretează pentru soliști, spectacole de cameră, precum și pentru promovări, prezentări, jubilee și expoziții. Sala are o acustică excepțională. Interiorul atrăgător al sălii Filarmonicii de la Belgrad atrage numeroase companii de renume pentru a-și promova produsele, prezenta serviciile, precum și pentru a-și ține jubileele. Printre acestea se numără Camera Economică Americană și companii precum Roche, Pharma Swiss, Common Sense, "Atika Media" și multe altele. Sala Filarmonicii din Belgrad a fost locul unde s-au realizat mai multe reclame și videoclipuri.

Dirijori
Orchestra a fost condusă de dirijori eminenți: Lovro Matačić, Oskar Danon, Mihajlo Vukdragović, Krešimir Baranović, Živojin Zdravković, Angel Šurev, Anton Kolar, Horst Ferster, Jovan Šajnović, Vassily Sinaisky, Emil Tabakov, Uroš Lajovic, Dorian Wilson și din septembrie 2010 până în iunie 2015 de Muhai Tang.

Artiști invitați
Un număr mare de dirijori și soliști au cântat alături de orchestra, inclusiv: Rafael Kubelík, Malcolm Sargent, sir Colin Davis, André Navarra, Karl Boehm, Leopold Stokowski, Kirill Kondrashin, Genady Rozhdestvensky, Lorin Maazel, Aaron Copland, Zubin Mehta, Yehudi Menuhin, David Oistrah, Isaac Stern, Henrik Schering, Leonid Kogan, Mstislav Rostropovich, Julian Lloyd Webber, Arthur Rubinstein, Sviatoslav Richter, Emil Gilels, Bruno Brun, Milenko Stefanović, Ernest Ačkun, Ante Grgin, Božidar Milošević, Radmila Bakočević, Biserka Cvejić, Miroslav Čangalović, Dušan Trbojević, Rudolf Kempf, Gidon Kremer, Ivo Pogorelić, Tatjana Olujić, Gustav Kuhn, Ivan Fischer, Vladimir Krainev, Maksim Vengerov, Julian Rachlin, Valery Afanassiev, Dorian Wilson, Nigel Kennedy, Sarah Chang, Muhai Tang.

Referințe
 Maksimović, M.: Beogradska filharmonija 1951–1971, Beogradska filharmonija, Beograd, 1971
 Mala enciklopedija Prosveta, eu, Prosveta, Beograd, 1978
 Muzička enciklopedija, eu, Jugoslovenski leksikografski zavod, Zagreb, 1971
 Pro Musica, Nr. 79–80, Udruženje muzičkih umetnika Srbije, Beograd, 1975
 011INFO.COM pe Orchestrei Filarmonice din Belgrad
 Istoria Orchestrei Filarmonice din Belgrad

Legături externe

Fondări în 1923
Belgrad

Orchestra Filarmonică din Belgrad


Komut, bilişim biliminde mikroişlemci üzerinde çalışan programların yapı taşlarına denir. Bir işlemcinin çalıştırabileceği komutlar, o işlemcinin komut kümesini oluşturur. İşlemciler, mimarilerine göre komutları farklı şekillerde işletebilirler. Bilgisayarın komut hattının uzunluğu ve genişliği, kaç komutun aynı anda işletilebileceğini belirler.

Ayrıcı bakınız
 Makina dili

Komut


Andorra este împărțită administrativ în șapte zone comunitare, cunoscute ca parohii, conform numelui originar din , singular parròquia. Până relativ recent, la sfârșitul anilor 1970, Andorra avusese șase parohii; cea de-a șaptea (Escaldes-Engordany) a fost constituită în 1978.

Generalități
Andorra la Vella este capitala Andorrei. Unele dintre cele șapte parohii au subdiviziuni, la rândul lor; Ordino, La Massana și Sant Julià de Lòria sunt subdivizate în quarts (sferturi), în timp ce Canillo este subdivizată în zece unități admnistrative numite veïnats (vecinătăți). În general, aceste vecinătăți coincid cu satele parohiei, localități rurale care se găsesc în toate parohiile.

Fiecare parohie are propriul său primar ales, care este liderul guvernului local, cunoscut ca șicomú în catalonă.

Alte articole conexe
 ISO 3166-2:AD
 Lista orașelor din Andorra

Referințe

Legături externe

Parohii
Andorra, Parohii
Parohii, Andorra
Andorra 1
Subdiviziunile Andorrei

Parohiile Andorrei


Thomas Douglas Forsyth, né le  à Birkenhead et mort le  à Eastbourne, est un diplomate et explorateur britannique.

Biographie

Après des études à la Sherborne School, il entre en 1847 dans la Compagnie britannique des Indes orientales, incorpore en 1848 le service civil du Bengale et devient, l'année suivante, assistant-commissaire à Shimla. Il occupe les mêmes fonctions à Kangra (1850-1854) et est nommé vice-commissaire d'État. Il doit alors gérer les événements liés à la révolte des Sikhs (1857).

Promu Commissaire du district d'Ambala (1855-1860) et du Penjab (1860-1872), il visite Leh en 1867 pour y obtenir des traités commerciaux entre le Turkestan oriental et le Penjab. Il effectue aussi une mission à Yarkand (1871), explore le Karakorum et, à Kachgar, signe des traités d'échanges avec l'Émir (1874).

En 1875, il gagne la Birmanie avec mission d'y régler un différend politique entre le gouvernement britannique et le roi sur le sujet de l'État Karen.

Démissionnant en 1876 de l'administration, il s'investit dans le développement des chemins de fer en Inde.

Il est mentionné par Jules Verne dans le chapitre XV de son roman Claudius Bombarnac mais, dans ce même chapitre, l'auteur confond son deuxième prénom, Douglas, avec un autre explorateur.

Une espèce de sauriens, Phrynocephalus forsythii, a été nommée en son honneur en 1872.

Publications

 Mission to Yarkand, 1871
 Report of a Mission to Yarkand, 1875
 Autobiography and Reminiscences of Sir Douglas Forsyth, C.B., K.C.S.I., F.R.G.S, Londres: Richard Bentley and Son, 1887

Notes et références

Bibliographie
 Obituary: Sir T. Douglas Forsyth, K. C. S. I., C. B, dans Proceedings of the Royal Geographical Society  (2), 1887,

Liens externes

Diplomate britannique du XIXe siècle
Explorateur britannique du XIXe siècle
Naissance en octobre 1827
Naissance à Birkenhead
Décès en décembre 1886
Décès à Eastbourne
Décès à 59 ans

Thomas Douglas Forsyth


An Carex blepharicarpa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adrien René Franchet. An Carex blepharicarpa in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. b. blepharicarpa
 C. b. dueensis
 C. b. hirtifructus

Mga kasarigan

Carex

Carex blepharicarpa


المصطربة  أو المصباح الرعاش  أو الستروبوسكوب، جهاز كهربائي يستعمل لقياس سرعة الدوران والتردد وأيضا الزمن الدوري للأجسام ذات الحركة الاهتزازية أو الدورانية أو النوسانية مثل الخطار البسيط أو نواس ساعة الحائط.

اختراعه
يعود الفضل في اختراعه إلى دكتور الفيزياء والرياضيات في جامعة جينت بمدينة جينت البلجيكي جوزيف بلاتو الذي ابتدع فكرة الجهاز وقام بتصميمه سنة 1836 م بغرض إظهار الصور في حركة تتابع بطيء والتي عرفت لاحقا بالصور المتحركة قبل أن يتطور الوضع لاحقا ويستدعى الجهاز لأغراض رصد الأجسام المجهرية والتي لا ترى بالعين المجردة.

فكرة عمله

يعتمد في فكرة عمله على مبدأ أينشتاين في نظرية النسبية - رغم أن اختراعه سبق مولدأينشتاين - والتي يتصور فيها أن جسما ما يتحرك بسرعة س بالنسبة لراصد يتحرك بسرعة س هو جسم ساكن، أي أن الراصد سيرى الجسم كما لو أنه ساكن، فيستعمل هذا الجهاز لدراسة ظاهرة دورية ما سريعة جدا والتي يستحيل مشاهدتها بالعين المجردة.

يبعث الجهاز موجات غالبا ما تكون نبضات ضوئية ذات تردد معين يتم ضبطه بحيث يكون مساويا لتردد الجسيم المتحرك وبالتالي تكون الموجية والجسيم متزامنتان.

عندما يتساوى الترددان فإن الجسم سيظهر على قرص الرؤية داخل الجهاز في حالة سكون وبالتالي يمكن حساب سرعته عن طريق التردد المعلوم (تردد المساواة) حسب المعادلة العامة للموجات.

سرعة الموجة = تردد الموجة * طول الموجة

إذا كان تردد الموجة أقل من تردد الجسيم فإنه سيظهر في وضع حركة بطيئة أما إذا زاد تردد الموجة وأصبح أعلى من تردد الجسيم فسيختفي الجسيم عن الرؤية لذا يتم ضبط تردد الموجة بحيث يكون مساويا أو أقل من تردد الجسيم.

انظر أيضاً
 مكشاف عجلي.
 كراسة الطي.
 زوال زمني.
 مصباح اصطرابي

المراجع

استحداثات سمعية بصرية في 1832
أجهزة قياس
تصوير تشخيصي طبي
فيزياء
معدات طبية

مصطربة