{| class="infobox vcard" style="font-size:90%; width:21em; text-align:left;"
Nisim Albahari  נסים אלבחרי

Nisim Albahari
|-
!
RođenTešanj, 1916.
UmroSarajevo, 1991.
Zanimanjerevolucionar
Vjeroispovijestjudaizam
|}

Nisim Albahari (hebr.: נסים אלבחרי; Tešanj, 28. siječnja 1916. — Sarajevo, 13. prosinca 1991.), bosanskohercegovački je učesnik Narodnooslobodilačke borbe (NOB) i narodni heroj Jugoslavije židovskog podrijetla, društveno-politički radnik SFR Jugoslavije i SR Bosne i Hercegovine.

Životopis
Nisim Albahari je rođen 28. siječnja 1916. godine u Tešnju u židovskoj obitelji Avrama Albaharija. U višim razredima gimnazije, koju je završio u Sarajevu, došao je u dodir s revolucionarnom omladinom i učestvovao je u raznim njenim kulturnim, športskim i političkim akcijama.

Poslije završetka škole radio je, kao privatni namještenik u Sarajevu, gdje je istovremeno nastavio i revolucionarnu aktivnost. Posebno se isticao u radu klasnog sindikalnog pokreta u Savezu privatnih namještenika i u SBOTIČ-u. Član Komunističke partije Jugoslavije (KPJ) postao je 1935. godine, a sljedeće godine osuđen je na jednogodišnju robiju koju je izdržao u Sarajevu, beogradskoj Glavnjači i na Adi Ciganliji.

Poslije povratka s robije, 1937. godine, ponovo se posvećuje u partijskom radu, a travnja 1940. godine, poslije povratka s odsluženja vojnog roka, postao je član Mjesnog komiteta KPJ za Sarajevo. Kao poznati partijski član uhićen je i poslat u koncentracioni logor u Ivanjicu, prosinca 1940. godine, gdje je ostao sve do 29. ožujka 1941 godine.

Poslije okupacije Kraljevine Jugoslavije Albahari je, kao član Mjesnog komiteta, bio aktivan u organiziranju ustanka u Sarajevu i okolini. Radio je na prikupljanju oružja i sanitetskog materijala, jačanju partijskih organizacija. Kasnije je radio na osnivanju prvih partizanskih odreda u okolini Sarajeva. Bio je zamjenik političkog komesara Semizovačke čete.

Prilikom organiziranja partizanskih odreda na sektoru Vareš-Breza, zarobljen je u okolini Vareša i doveden je u ustaški zatvor u Sarajevu. Poslije žestokog mučenja, pred samo strijeljanje, uspio je da, zajedno s Isom Jovanovićem, sekretarom PK KPJ za BiH, Milutinom Đuraškovićem i Vasom Miskinom, pobjegne iz zatvora i da prebaci se na oslobođenu teritoriju Romanije.

Po dolasku na Romaniju, postavljen je za sekretara Okružnog komiteta KPJ za Narodnooslobodilački pokret (NOP) odred Zvijezda, gdje se istakao i kao borac. U toku Narodnooslobodilačkog rata prošao je mnoge borbe i postrojbe, bio je: zamjenik političkog komesara čete i bataljona u Šestoj istočno-bosanskoj brigadi, sekretar Okružnog komiteta KPJ za Romaniju, član Oblasnog komiteta KPJ za istočnu Bosnu, šef odjela OZNE za oblast Trećeg korpusa NOVJ i dr.

Poslije oslobođenja Jugoslavije, završio je Visoku školu političkih znanosti u Beogradu i nalazio se na raznim odgovornim dužnostima. Bio je izvjesno vrijeme predsjednik Saveza sindikata Sarajeva, član PK KPJ za Bosnu i Hercegovinu i Centralnog komiteta (CK) Komunističke partije Bosne i Hercegovine (KP BIH), od osnivačkog kongresa 1948. godine.

Više od deset godina bio je u Centralnom komitetu načelnik Uprave za kadrove, član Izvršnog komiteta CK KP BiH. U više saziva biran je za poslanika Republike i Savezne skupštine. Bio je ministar rada, u Vladi SR Bosne i Hercegovine, sekretar Izvršnog vijeća, sekretar Skupštine SR Bosne i Hercegovine, predsjednik Organizaciono-političkog vijeća Skupštine SR Bosne i Hercegovine i član Savjeta federacije.

Preminuo je u Sarajevu, 13. siječnja 1991. godine.

Memoari

Odlikovanja

  Orden narodnog heroja
  Orden bratstva i jedinstva sa zlatnim vencem
  Orden za hrabrost
  Orden partizanske zvezde sa srebrnim vencem
  Orden zasluga za narod sa srebrnim zrakama
  Partizanska spomenica 1941.
  Partizanski križ Narodne Republike Poljske

Izvori

Vanjske povezice

Tešanj
Židovi u Bosni i Hercegovini
Bosanskohercegovački komunisti
Narodni heroji Jugoslavije
Jugoslavenski komunisti

Nisim Albahari


Édouard Michut (Aix-les-Bains 4 de março de 2003) é um futebolista francês que atua como meio-campista. Atualmente defende o , emprestado pelo Paris Saint-Germain.

Carreira

Início
Nascido em Aix-les-Bains, uma comuna no sudeste da França, Michut iniciou sua trajetória no Le Chesnay 78, atuando no clube de setembro de 2009 a outubro de 2011. Depois, passou a integrar a base do Versailles 78 onde permaneceu até junho de 2015, migrando ao PSG em julho do ano seguinte. Na base do clube parisiense ganhou o apelido de "novo Verratti" (chegou a ser chamado de "novo Messi" também) por sua habilidade técnica e versalitilidade tática, atraíndo olhares de times grandes como o Manchester City, Juventus, Barcelona e Valencia.

Paris Saint-Germain

2020–21
Em 23 de julho de 2020, Michut assinou seu primeiro contrato profissional com o Paris Saint-Germain, sendo válido até 2023. Fez sua estreia profissional em 27 de fevereiro de 2021, na vitória de 4–0 sobre Dijon, entrando no lugar de Danilo Pereira aos 89 minutos de jogo. Em 18 de junho de 2021, extendeu seu contrato até 2025.

2021–22
Em 18 de agosto de 2021, Michut foi descido ao Sub-19 do clube novamente. Fez sua estreia como titular na vitória de 4–0 sobre o Vannes no dia 3 de janeiro de 2022, em jogo válido pela Copa da França. Em 9 de julho de 2022, entrou no decorrer da partida e contribuiu com uma assistência para Thilo Kehrer fazer o gol do clube parisiense no empate de 1–1 com o Lyon, tornando-se o mais jovem atleta a dar uma assistência desde Mbappé (Michut tinha 18 anos e 311 dias e Kylian 18 anos e 298 dias). Integrou o elenco do PSG campeão da Ligue 1, atuando em cinco jogos da campanha.

Em 6 de julho de 2022, foi marcada uma reunião com Michut para decidir sobre seu futuro no clube, mas o atleta não compareceu. A reunião ocorreu no dia seguinte, onde acabou sendo advertido pela falta no compromisso e assinando um termo de serviço. Com isso, não foi integrado para o elenco principal do PSG para a pré-temporada em 12 de julho e foi colocado para treinar separado, junto com outros atletas da base.

Empréstimo ao Sunderland
Em 31 de agosto de 2022, foi anunciado como novo reforço do Sunderland para a disputa do EFL Championship, assinando por uma temporada e com opção de compra permanecente ao final da temporada. Sua estreia pelo Sund foi em 4 de outubro de 2022, num empate de 1–1 com o Blackpool e seu primeiro gol foi em 15 de março de 2023, a derrota por 2–1 para o Sheffield United. Ao fim do empréstimo, o clube inglês sinalizou que queria permanecer com Michut mas algumas discordâncias contratuais entre jogador e clube fizeram com que a compra não ocorresse. Disputou 28 partidas e fez um gol, retornando ao Paris Saint-Germain em 23 junho de 2023 após anúncio dos Blackcats.

Seleção Francesa
Michut frequenta as categorias de base da França desde o Sub-16, tendo sido convocado para algumas rodadas das eliminatórias da Euro Sub-19 de 2022 em maio do mesmo ano e para alguns jogos do Sub-20 das eliminatórias para a Copa do Mundo Sub-20 em março de 2023.

Estatísticas
Atualizadas até dia 14 de julho de 2023.

 a. Jogos da Copa da França e Copa da Inglaterra
 b. Jogos da
 c. Jogos do

Seleção Francesa
Atualizadas até dia 14 de abril de 2023.

Sub-16

Sub-17

Sub-19

Sub-20

Títulos
 Paris Saint-Germain
 Ligue 1: 2021–22

Naturais de Aix-les-Bains
Futebolistas da França
Futebolistas do Paris Saint-Germain Football Club
Futebolistas do Sunderland A.F.C.
Futebolistas do Adana Demirspor
Franceses expatriados na Inglaterra
Franceses expatriados na Turquia

Édouard Michut


En Big Wheel er en rundstrålende radioantenne, når anvendt med vandret polarisation. Big Wheel blev opfundet og præsenteret i 1961 af R. H. Mellen (W1IJD) og C. T. Milner (W1FVY).

I præsentationen blev Big Wheel vist som bestående af tre parallelkoblede helbølgeringe. Ifølge L. B. Cebik (W4RNL) bør Big Wheel opfattes og modelleres som tre fødepunktsmæssigt parallelkoblede elektriske transmissionslinjer, på hver omtrent en kvart bølgelængde, som føder de tre perifere elementer. Da de tre transmissionslinjers nettostrøm af de to ledere er omtrent nul, vil der ikke være udstråling fra transmissionslinjerne og dermed kommer radioudstrålingen kun fra periferielementerne. Et periferielement er omtrent en halv bølgelængde.

Da den numeriske af middelstrømmen langs periferielementerne ifølge Cebik kun er mellem positiv og nul, er Big Wheel en antenne som mere kobler til radiobølgers magnetiske felt end elektriske felt.

Anvendelseseksempel
Verdens ældste radioamatør radiofyr er dansk (OZ7IGY). OZ7IGY har mellem ca. 1981-2016 anvendt Big Wheels til  144 MHz (2 meter), 432 MHz (70 cm) og 1296 MHz (23 cm).

Kilder/referencer

Antennetyper

Big Wheel


Oblique projection is a simple type of technical drawing of graphical projection used for producing two-dimensional (2D) images of three-dimensional (3D) objects.

The objects are not in perspective and so do not correspond to any view of an object that can be obtained in practice, but the technique yields somewhat convincing and useful.

Oblique projection is commonly used in technical drawing. The cavalier projection was used by French military artists in the 18th century to depict fortifications.

Oblique projection was used almost universally by Chinese artists from the 1st or 2nd centuries to the 18th century, especially to depict rectilinear objects such as houses.

Various graphical projection techniques can be used in computer graphics, including in Computer Aided Design (CAD), computer games, computer generated animations, and special effects used in movies.

Overview

Oblique projection is a type of parallel projection:
 it projects an image by intersecting parallel rays (projectors)
 from the three-dimensional source object with the drawing surface (projection plane).
In both oblique projection and orthographic projection, parallel lines of the source object produce parallel lines in the projected image. The projectors in oblique projection intersect the projection plane at an oblique angle to produce the projected image, as opposed to the perpendicular angle used in orthographic projection.

Mathematically, the parallel projection of the point  on the -plane gives . The constants  and  uniquely specify a parallel projection. When , the projection is said to be "orthographic" or "orthogonal". Otherwise, it is "oblique". The constants  and  are not necessarily less than 1, and as a consequence lengths measured on an oblique projection may be either larger or shorter than they were in space. In a general oblique projection, spheres of the space are projected as ellipses on the drawing plane, and not as circles as they would appear from an orthogonal projection.

Oblique drawing is also the crudest "3D" drawing method but the easiest to master. One way to draw using an oblique view is to draw the side of the object you are looking at in two dimensions, i.e. flat, and then draw the other sides at an angle of 45°, but instead of drawing the sides full size they are only drawn with half the depth creating 'forced depth' – adding an element of realism to the object. Even with this 'forced depth', oblique drawings look very unconvincing to the eye. For this reason oblique is rarely used by professional designers or engineers.

Oblique pictorial
In an oblique pictorial drawing, the angles displayed among the axis, as well as the foreshortening factors (scale) are arbitrary.
More precisely, any given set of three coplanar segments originating from the same point may be construed as forming some oblique perspective of three sides of a cube. This result is known as Pohlke's theorem, from the German mathematician Pohlke, who published it in the early 19th century.

The resulting distortions make the technique unsuitable for formal, working drawings. Nevertheless, the distortions are partially overcome by aligning one plane of the image parallel to the plane of projection. Doing so creates a true shape image of the chosen plane.
This specific category of oblique projections, whereby lengths along the directions  and  are preserved, but lengths along direction  are drawn at angle using a reduction factor is very much in use for industrial drawings.
 Cavalier projection is the name of such a projection, where the length along the  axis remains unscaled.
 Cabinet projection, popular in furniture illustrations, is an example of such a technique, where in the receding axis is scaled to half-size (sometimes instead two-thirds the original).

Cavalier projection

In cavalier projection (sometimes cavalier perspective or high view point) a point of the object is represented by three coordinates, x, y and z. On the drawing, it is represented by only two coordinates, x″ and y″. On the flat drawing, two axes, x and z on the figure, are perpendicular and the length on these axes are drawn with a 1:1 scale; it is thus similar to the dimetric projections, although it is not an axonometric projection, as the third axis, here y, is drawn in diagonal, making an arbitrary angle with the x″ axis, usually 30 or 45°. The length of the third axis is not scaled.

It is very easy to draw, especially with pen and paper. It is thus often used when a figure must be drawn by hand, e.g. on a black board (lesson, oral examination).

The representation was initially used for military fortifications. In French, the "cavalier" (literally rider, horseman, see Cavalry) is an artificial hill behind the walls that allows sighting of the enemy above the walls. The cavalier perspective was the way the things were seen from this high point. Some also explain the name by the fact that it was the way a rider could see a small object on the ground from his horseback.

Cabinet projection
The term cabinet projection stems from its use in illustrations by the furniture industry. Like cavalier perspective, one face of the projected object is parallel to the viewing plane, and the third axis is projected as going off at an angle (typically  or about ~63.4°). Unlike cavalier projection, where the third axis keeps its length, with cabinet projection the length of the receding lines is cut in half.

Mathematical formula
As a formula, if the plane facing the viewer is xy, and the receding axis is z, then a point P is projected like this:

Where  is the mentioned angle.

The transformation matrix is:

Alternatively one could remove one third from the leading arm projected off the starting face, thus giving the same result.

Military projection
In the military projection, the angles of the x and z-axis and y and z -axis are at 45°, meaning that the angle between the x-axis and the y-axis is 90°. That is, the xy-plane is not skewed. It is rotated over 45°, though.

Examples
Besides technical drawing and illustrations, video games (especially those preceding the advent of 3D games) also often use a form of oblique projection. Examples include SimCity, Ultima VII, Ultima Online, EarthBound, Paperboy and, more recently, Tibia.

See also
 Space-oblique Mercator projection
 Oblique Mercator projection
 Hatsusaburō Yoshida
 List of art techniques

References

Further reading

 Ingrid Carlbom, Joseph Paciorek, Planar Geometric Projections and Viewing Transformations, ACM Computing Surveys, v.10 n.4, p. 465–502, Dec. 1978
 Alpha et al. 1988, Atlas of Oblique Maps, A Collection of Landform Portrayals of Selected Areas of the World (US Geological Survey)

External links
 Illustrator Draftsman 3 & 2 – Volume 2 Standard Practices and Theory, page 68 from https://web.archive.org/web/20100822152816/http://www.tpub.com:80/

Graphical projections

Oblique projection


Stenomesseae, biljni tribus iz porodice zvanikovki. Sastoji se od pet rodova lukovičastih geofita raširenih gotovo isključivo po Južnoj Americi osim jedne izimke, vrste Phaedranassa carmiolii iz Kostarike.

Rodovi
 Eucrosia Ker Gawl.
 Mathieua Klotzsch
 Phaedranassa Herb.
 Rauhia Traub
 Stenomesson Herb.

Izvori

Zvanikovke

Stenomesseae


Astrotrichilia leroyana, biljna vrsta iz porodice jasenjačevki na sjeveru Madagaskara. Najsrodnija je vrsti A. asterotricha (Radlk.) Cheek.

Vrsta je dio skupine biljaka koje je još 1999. proučavao Jean-François Leroy, u čiju čast ju je imenovao vrtni botaničar Pete Phillipson.

Izvori

Jasenjačevke

Astrotrichilia leroyana


An Festuca argentinensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni St.-yves, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Anna Maria Türpe. An Festuca argentinensis in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca argentinensis


The Stepford Wives is a 1972 satirical "feminist horror" novel by Ira Levin. The story concerns Joanna Eberhart, a talented photographer, wife and young mother who suspects that something in Stepford's environment is changing the wives from free-thinking, intelligent women into compliant wives dedicated solely to homemaking. As her friends slowly transform Joanna realizes the horrific truth.

The book has had two feature film adaptations, both using the same title as the novel: the 1975 version, and the 2004 remake. Edgar J. Scherick produced the 1975 version as well as all three of the television sequels. Scherick was credited posthumously as producer of the 2004 remake.

In a March 27, 2007, letter to The New York Times, Levin said that he based the town of Stepford on Wilton, Connecticut, where he lived in the 1960s. Wilton is a "step" from Stamford, a major city lying  away.

Plot
The premise involves the married men of the fictional Fairfield County town of Stepford, Connecticut and their fawning, submissive, impossibly beautiful wives. The protagonist is Joanna Eberhart, a talented photographer newly arrived from New York City with her husband and children, eager to start a new life. As time goes on, she becomes increasingly disturbed by the submissive wives of Stepford who seem to lack free will, especially when she sees her once independent-minded friends, fellow new arrivals to Stepford, turn into mindless, docile housewives following a romantic weekend. Her husband, who seems to be spending more and more time at meetings of the local men's association, mocks her fears.

As the story progresses, Joanna becomes convinced that the wives of Stepford are being poisoned or brainwashed into submission by the men's club. She visits the library and researches the pasts of Stepford's wives, discovering that some of the women were once feminist activists and very successful professionals and that the leader of the men's club is a former Disney engineer and others are artists and scientists, capable of creating lifelike robots. Her friend Bobbie helps her investigate, going so far as to write to the Environmental Protection Agency (EPA) to inquire about possible toxins in Stepford. However, eventually, Bobbie is also transformed into a docile housewife and has no interest in her previous activities.

At the end of the novel, Joanna decides to flee Stepford, but when she gets home, she finds that her children have been taken. She asks her husband to let her leave but he takes her car keys. She manages to escape from the house on foot and several of the men's club members track her down. They corner her in the woods, and she accuses them of creating robots out of the town's women. The men deny the accusation and ask Joanna if she would believe them if she saw one of the other women bleed. Joanna agrees to this, and they take her to Bobbie's house. Bobbie's husband and son are upstairs, with loud rock music playing as if to cover screams. The scene ends as Bobbie brandishes a knife at her former friend.

In the story's epilogue, Joanna has become another Stepford wife gliding through the local supermarket, having given up her career as a photographer, while Ruthanne (a new resident of and the first black woman in Stepford) appears poised to become the town's next victim.

Themes

The reaction of men to feminism
Michelle Arrow says: "not only a satire of male fears of women's liberation, but a savage view of heterosexual marriage. In this telling, a man would rather kill his wife and replace her with a robot than commit to equality and recognise her as a whole person."

The role of women in the home
There are many feminist themes in The Stepford Wives. The novel tackles the role of women in the nuclear family and the control they have over their bodies by allowing the readers to observe what happens in Stepford when Joanna moves in. Before the women in Stepford turned into lifeless, docile robots, they were avid activists and successful career women who had lives outside of being a wife. However, the men in Stepford were opposed to this, turning their wives into robots and reducing their only purposes in life down to serving their husbands.

Consent
The theme of consent is tackled in The Stepford Wives franchise. The reason why the men in Stepford make their wives into submissive robots is that they are afraid of losing control over their wives. The similarity between sex robots and the women in Stepford is that they are both lifeless and docile, hence the men do not need consent in order to fulfill their sexual desire.

Adaptations

In 1975, the book was adapted into a science fiction thriller directed by Bryan Forbes with a screenplay by William Goldman and starring Katharine Ross, Paula Prentiss, Peter Masterson and Tina Louise. While the script emphasis is on gender conflict and the sterility of suburban living, and thus the science fiction elements are only lightly explored, the movie still makes it much clearer than the book that the women are being replaced by some form of robot. Goldman's treatment of the book differed from that of Forbes, with the robots closer to an idealized Playboy Bunny; it has been claimed that the look was scrapped when Forbes's actress wife Nanette Newman was cast as one of the town residents.

A 1980 television sequel was titled Revenge of the Stepford Wives. In this film, instead of being androids, the wives underwent a brainwashing procedure and then took pills that kept them hypnotized. In the end, the wives broke free of their conditioning and a mob of them killed the mastermind behind the conspiracy.

In a 1987, a television sequel/remake titled The Stepford Children, both the wives and the children of the male residents were replaced by drones. It ended with the members of the conspiracy being killed.

A 1996 version called The Stepford Husbands was made as a third television movie with the gender roles reversed and the men in the town being brainwashed by a female clinic director into being perfect husbands.

Another film titled The Stepford Wives was released in 2004. It was directed by Frank Oz and featured Nicole Kidman, Bette Midler, Matthew Broderick, Christopher Walken, Roger Bart, Faith Hill, Glenn Close and Jon Lovitz. It was intended to be more comedic than the previous versions. The new script by screenwriter Paul Rudnick has the women being transformed into carefully controlled cyborgs rather than being murdered and replaced with robots. The script culminates in a twist ending in which it is a powerful woman (played by Glenn Close) who is the evil mastermind of the injustice perpetrated on other women, and features a "Stepfordized" male partner of a gay town resident. Unlike the original novel and most of the adaptations, the perpetrators of the conspiracy neither die nor get away with their crimes; the victims are freed from their control programming and subject their husbands to a taste of their own medicine as restitution.

Both versions were filmed in various towns in Fairfield County, Connecticut, including Redding, Westport, Darien, New Canaan, Wilton and Norwalk. The 1975 version had several locations in the Greenfield Hill section of Fairfield, Connecticut, including the Eberharts' house and the Greenfield Hill Congregational Church. Additional scenes from the 2004 movie were filmed in Bedminster, New Jersey, with extras from surrounding communities.

In language

"Stepford wife"
The term "Stepford wife" entered common use in the English language after the publication of Levin's book.  It is generally used as a derogatory term for a submissive and docile wife who seems to conform blindly to the stereotype of an old-fashioned subservient role in relationship to her husband.

See also
 Culture of Domesticity

References

External links

1972 American novels
1972 science fiction novels
American horror novels
Novels by Ira Levin
Novels set in Connecticut
American novels adapted into films
Fictional gynoids
Random House books
Women in Connecticut
Science fiction novels adapted into films
Satirical novels

The Stepford Wives


Indre Ringvej  er en 2 sporet omfartsvej, der går igennem Viborg. Vejen er med til at tage nogle af den tunge trafikken der skal ind til Viborg C fra Søndre Ringvej og Nordre Ringvej.

Omfartsvejen blev lavet for at få den tung trafik uden om Viborg Centrum, så byen ikke blev belastet af for meget tung trafik.

Vejen forbinder Søndre Ringvej i syd og med Nordre Ringvej i nord (mod Aalborg og Randers). Vejen har forbindelse til Holstebrovej, hvorfra der er forbindelse til Holstebro og Viborg C samt Viborg N.

Kilder

Gader i Viborg
Ringveje i Danmark

Indre Ringvej (Viborg)


Kürklü Venüs (Almanca: Venus im Pelz) Avusturyalı yazar Leopold von Sacher-Masoch tarafından yazılan bir uzun hikâyedir. Yazarın en ünlü eseri ve mazoşizmin en önemli eserlerinden biri olarak kabul edilir.

Orijinali 1870 yılında yayımlanan eserin Türkiye'deki ilk baskısını 1974'te Tahsin Yaşamak çevirisi ile Bilgi Yayınevi yaptı. Daha sonra Çivi Yazıları yayınevinden Murat Çakir çevirisi ile 2001'de yayımlandı. Son olarak da 2016'da Semih Uçar'ın çevirisiyle Ayrıntı Yayınları tarafımdan yayımlandı.

Konusu
Kürklü Venüs gerçekten son derece kişisel bir roman ve yazarın (Leopold von Sacher-Masoch) sevdiği kadınlar ile olan ilişkilerini oldukça açık bir şekilde sergiliyor. Roman Severin karakterinin Wanda adlı genç bir dul ile arasındaki aşk ilişkisi üzerine kurulu. Severin sevdiği kadına adeta tapıyor. Aynı zamanda muhtemelen küçükken hayran olduğu teyzesinin kendisini kırbaçla dövmesini de bir takıntı haline getirmiş ve sevdiği kadın tarafından eziyet görmekten, daha doğrusu onun kölesi olmaktan zevk alıyor. Severin adeta bir tanrıça olarak gördüğü Wanda'nın kölesi olmak için adeta yalvarıyor. Her ne kadar Wanda ilk etapta Severin'in bu isteklerine soğuk baksa da Severin'e olan sevgisi nedeniyle isteklerini yerine getiriyor ve böylece tehlikeli bir yolculuk da başlamış oluyor. Severin Wanda'nın gerçek anlamda kölesi olmayı kabul ediyor ve kâğıt üzerinde bir anlaşma imzalıyor. Roman boyunca Severin'in yaşadığı ikileme tanık oluyoruz; sevdiği kadın tarafından aşağılanmaktan, onun başka erkeklerle beraber olmasından derin bir acı duysa da aynı zamanda önüne geçemediği bir zevk de alıyor. Wanda ise Severin'in bu kırılgan tavırları nedeniyle ondan nefret etmekle onu sevmek arasında bir ikilem yaşıyor, zira Wanda'nın istediği dediğim dedik, kıskanç bir eş ve ancak böyle bir erkeğe sonsuza dek sadık kalabileceğini biliyor. Ve işin acı tarafı kendini rolüne öylesine kaptırıyor ki Severin'e acı çektirmekten o da zevk almaya başlıyor, ve sevgisi de gitgide yok oluyor. Bu şiddetli sürecin sonunda hem Wanda hem de Severin önemli şeyler öğreniyorlar. Severin Wanda'yı despot bir erkeğe kaptırıyor, ama aynı zamanda mazoşist eğilimleri sonucunda kendini köle gibi teslim ettiği kadının kendine çektirdiklerinden ders alıyor ve romanın sonunda kadın-erkek ilişkileri konusunda oldukça değişen bakış açısını şu cümleler ile özetliyor:

"Doğanın yarattığı gibi olan ve erkeği şimdi olduğu gibi kendine çeken kadın, erkeğin düşmanı ve sadece erkeğin kölesi ya da erkeğin despotu olabilir, ama hiçbir zaman yol arkadaşı olamaz. Yol arkadaşı, ancak erkeğe hakları ile eşit olduğunda, eğitimde ve işte erkek gibi olduğunda, olabilir."

"Kürklü Venüs" oldukça sofistike bir dille yazılmış. Eski bir Alman baskısından birebir çevrilmiş ve orijinalindeki birçok hata da olduğu gibi bırakılmış.

Popüler kültürde
 The Velvet Underground grubunun ilk albümünde yer alan bir şarkıya adını vermiştir.

Kaynakça

Felsefi romanlar
Mazoşizm
1870 romanları
Almanca romanlar

Kürklü Venüs


Ima est un film français co-écrit et réalisé par Nils Tavernier, sorti en 2022.

Synopsis

Le chanteur Dadju arrive dans sa ville natale, Kinshasa, pour un concert. Grande fanatique de ce dernier, Laetitia (Rébecca Juliana Ilunga), dont le seul désir est de le voir sur scène, apprend que les réservations sont complètes. Elle demande à son père (Elbas Manuana) d'en parler avec son patron, riche homme d'affaires, afin d'avoir un accès privé. Celui-ci, ayant une idée, pousse Dadju à donner un petit concert dans sa villa. Durant la séance musicale, les yeux de Dadju tombent sur Ima (Karidja Touré), la sœur de Laetitia.

Fiche technique

 Titre original : Ima
 Réalisation : Nils Tavernier
 Scénario : Richard Bean, Laurent Bertoni et Nils Tavernier, d'après une idée originale de Dadju
 Musique : Dadju, Meïr Salah et Yaacov Salah
 Décors : Matala Deschamps
 Costumes : Bijou Kongolo
 Photographie : Guillaume Adrey
 Son : Tom Allibert-Bardoux
 Montage : Joël Bochter
 Production : Suzel Pietri et Guillaume Roy
 Production déléguée : Véronique Ménard et Sophie Ravard
 Sociétés de production : Silk and Sun ; Canal+ International et Flair Production (coproductions)
 Société de distribution : Pathé Live
 Pays de production :
 Langue originale : français
 Format : couleur — 2,35:1
 Genre : comédie romantique
 Durée :
 Dates de sortie :
 France :  (avant-première à Paris) ;  (sortie nationale)

Distribution

Production

En , en plein festival de Cannes que le chanteur Dadju révèle sa préparation de son premier long métrage en tant qu'acteur, une comédie romantique ayant pour titre Ima, sous la réalisation de Nils Tavernier.

Le tournage commence en fin , à Kinshasa, en République démocratique du Congo, en trente jours .

En , on apprend que Karidja Touré participe au film, de même que l'humoriste Djimo en .

Accueil

Post-production et sorties
En fin , la bande-annonce du film se dévoile.

Il est présenté, le , en avant-première au Gaumont Champs-Élysées à Paris, avant sa sortie nationale dès le .

Critiques
Pour Véronique Cauhapé du journal Le Monde, le film représente , de même que Nicolas Didier du Télérama soulignant .

Notes et références

Liens externes

Film français sorti en 2022
Comédie romantique française
Film se déroulant en république démocratique du Congo
Film tourné en république démocratique du Congo

Ima (film)


La geocronita es un mineral de la clase de los minerales sulfuros. Fue descubierta en 1839 en una mina de plata en Sala (Suecia). Su nombre alude a su composición y procede del griego "geo" -tierra, el nombre alquímico para el antimonio- y "cronos" -saturno, el nombre alquímico para el plomo-. Sinónimo poco usado es el de kilbrickenita.

Características químicas
Químicamente es un sulfuro-arseniuro-antimoniuro de plomo.

Forma una serie de solución sólida con la jordanita (Pb14(As,Sb)6S23), en la que la sustitución gradual del antimonio por arsénico va dando los distintos minerales de la serie.

Formación y yacimientos
Aparece en vetas hidrotermales, junto a sulfuros y otros minerales del tipo de las sulfosales.

Suele encontrarse asociado a otros minerales como: tetraedrita, cuarzo, pirita, galena, fluorita o barita.

Referencias

 Geocronita, mindat.org.
 Geocronita, webmineral.com.
 Manual de geocronita, Mineral Data Publishing.

Minerales sulfuros
Minerales de plomo
Minerales arseniuros
Minerales antimoniuros
Sistema monoclínico
Minerales descubiertos en Suecia en el siglo XIX
Ciencia de 1839
Suecia en 1839
Minerales descubiertos en 1839

Geocronita


Det hellige, almindelige er en dansk kortfilm fra 2015 instrueret af Gustav Rohr.

Handling
Bøger og læsning. Tandbørstning og opvask. Gåture på trapper, der simpelthen bare har for mange trin. Wilhelms hverdag er, som de flestes, meget almindelig. Selv hans kæreste er efterhånden bare blevet et punkt på hverdagens almindelige dagsorden. En aften får Wilhelm dog uventet besøg af sin for nylig tilflyttede underbo, der ser anderledes på tingene. Opvasken droppes, og der åbnes et par dåseøl. Pludselig drømmer Wilhelm sig langsomt væk til en verden, hvor alt kan ske, og hvor alt handler om at have det sjovt. Men er det så det vigtigste?

Medvirkende

 Rasmus Borst, Wilhelm
 Emil Hyldeborg, Underbo
 Teresa Brolin Tani, Kæreste
 Jeppe Sand, Montana
 Laura Kjær, Kvinde

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Filmskolefilm fra Danmark
Danske film fra 2015

Det hellige, almindelige


Manfred Ferdinand Buchroithner (* 17. Dezember 1950 in Wels, Oberösterreich) ist ein österreichischer Kartograf, Geologe, Hochgebirgsforscher und Bergsteiger. Er leistete bahnbrechende Beiträge zur Entwicklung autostereoskopischer kartografischer Visualisierungen.

Leben
Nach der Matura 1969 am Ramsauergymnasium in Linz leistete Manfred Buchroithner seinen Militärdienst, ehe er 1970 mit dem Studium der Geologie und Paläontologie, der Mineralogie und Petrografie sowie der Philosophie an der Universität Graz begann. In den Jahren 1976 und 1977 absolvierte er die Ausbildung zum Staatlich Geprüften Österreichischen Berg- und Schiführer. 1977 promovierte er an der Universität Graz und arbeitete hier anschließend als Forschungsassistent. 1979 und 1980 weilte er zu einem postdoktoralen Studium von Fernerkundung und Kartografie am International Institute for Aerial Survey and Earth Sciences (ITC) der Universität Twente in Enschede, Niederlande, welches er mit dem Diplom (mit Distinktion) abschloss. Prägend für Buchroithners weitere Laufbahn war seine Teilnahme an einer 1975 stattfindenden mehrmonatigen Forschungsexpedition in den afghanischen Wachankorridor.

Ab 1980 arbeitete Manfred Buchroithner unter Erik Arnberger am Institut für Kartographie der Österreichischen Akademie der Wissenschaften in Wien. Im Sommersemester 1982 war er als Fulbright-Stipendiat in Fort Worth (Texas), Denver und Boulder (Colorado) sowie an der Stanford University (Kalifornien). Im Jahr 1984 erfolgte seine Habilitation für Allgemeine Geologie und Fernerkundung an der Universität Graz. Anschließend war er kurz als Angestellter und von 1985 bis 1992 als Leiter des Instituts für Digitale Bildverarbeitung und Computergraphik der Forschungsgesellschaft Johanneum, heute Joanneum Research, in Graz tätig und nahm daneben Lehraufträge an der Universität Graz, der TU Graz, der Montanuniversität Leoben und der Universität Stockholm wahr. Ab 1992 war Manfred Buchroithner Ordinarius für Kartographie am Institut für Kartographie der Technischen Universität Dresden. Von 1994 bis 1997 sowie ab 2003 bis zu seiner Emeritierung 2016 war er Direktor dieses Instituts.

Manfred Buchroithner ist verheiratet und hat einen Sohn und eine Tochter.

Gastprofessuren
Er war Gastprofessor an folgenden Universitäten: LMU München 1989, Universität Salzburg 2000/01 sowie 2002/03, Center for Energy and Processes (CEP) der École National Supérieur des Mines de Paris (ENSMP) in Sophia Antipolis bei Nizza 2002, Institute for Information Technology (IIT) des COMSATS in Islamabad (Pakistan) 2015, Universität Bergamo (Italien) 2015/16, Högskolan i Gävle (Gävle, Schweden) WS 2016/17, sowie mehrfach am IIT Kanpur.

Forschungsschwerpunkte
In seiner wissenschaftlichen Arbeit befasst sich Manfred Buchroithner neben den Schwerpunktthemen der echtdreidimensionalen Visualisierung raumbezogener Informationen, der Hochgebirgskartografie mit besonderem Augenmerk auf die dreidimensionale, multitemporale Gletscherkartierung mit Hilfe kosmischer Fernerkundungsdaten, die mittels KI ausgewertet werden, sowie der Fernerkundungskartografie auch mit der allgemeinen dynamischen Kartografie mittels Fernerkundungsdaten, mit Geoinformationssystemen für Umweltmonitoring, mit Multimedia in der Kartografie sowie der Epistemologie der Kartographie. Buchroithner initiierte und leitete zahlreiche wissenschaftliche Expeditionen in verschiedene Hochgebirge der Erde. 1997/98 erstellte er die erste holographische Reliefkarte der Welt (mit bewegungsanimierter Beschriftung; präsentiert 1999 auf der Internationalen Kartographischen Konferenz (ICC) in Ottawa). Seine Forschung der späten 90er-Jahre im Bereich der Echt-3D-Kartographie mittels linsenhafter Folien mündete in zwei Patentanmeldungen. 2006 initiierte er, im zivilen Kontext erstmals in Europa, die Echtzeitübertragung echt-dreidimensionaler Geodaten zur stereoskopischen Ansicht. Mediale Aufmerksamkeit erhielt die Verbindung einer 3D-Modell-Visualisierung der Dachstein-Südwand mit den GPS-Ortungsdaten der Mobiltelefone hilfsbedürftiger Kletterer zur Unterstützung von Bergrettungseinsätzen bei Sichtlosigkeit.

Gremienarbeit
1992 wurde Manfred Buchroithner Scientific Advisor des Tibetischen Mount-Everest-Nationalparks "Qomolungma Nature Preserve (QNP)". Von 1993 bis 1997 war er Vizepräsident der European Association of Remote Sensing Laboratories (EARSeL), wo er auch einer SIG zu Erdrutschen und Muren vorstand. Von 1995 bis 1997 beriet er das Leibniz-Institut für Länderkunde in Leipzig bei der Vorbereitung des Nationalatlas der Bundesrepublik Deutschland. Von 1999 bis 2001 war er Generalsekretär der EURO-STRIM (Association for the Establishment of a European Master and Doctorate in Space Technologies for Risk Management). 2002–2017 war er der Vizepräsident für Internationales der Deutschen Gesellschaft für Kartographie und 2003–2017 deutscher Delegierter bei der International Cartographic Association (ICA). 2011 war er als Vorsitzender des Fördervereins Geodäsie und Geoinformatik (FVGG) Initiator des Wissenschaftspreises der Deutschen Geodätischen Kommission zur Förderung hochqualifizierter Wissenschaftler (DGK-Preis). Buchroithner war Mitinitiator der Gründung dreier Kommissionen der ICA, namentlich der Kommissionen für Hochgebirgskartographie (1995), für Planetare Kartographie (1995) und für Kartographie für Katastrophenwarnung und Krisenmanagement (2003). 2015 war er Mitglied der Akkreditierungskommission der Studiengänge Geoinformation und Umweltingormation  GIS an der Beuth-Hochschule in Berlin.

Bergsteigerische Leistungen
Neben der Anbahnung und Durchführung zahlreicher wissenschaftlicher Hochgebirgsexpeditionen in Asien und den Anden war Buchroithner auch als Bergsteiger erfolgreich. Er ist Soloerstbesteiger des Koh-e Asp-e Safed (6101 m, Afghanischer Pamir, 1975) und unter den Erstbesteigern des Tenzin Gyatso Peak (5984 m, Tibetischer Himalaya, südlich des Karo La, in chinesischen Karten später als Jitan Zhoma mit 6004 m ausgewiesen, 1992, gemeinsam mit Hans-Dieter Sauer and Bernhard Jüptner). Buchroithner war an der zweiten Besteigung des Koh-e Bardar beteiligt (6078 m, Afghanischer Pamir, über den fordernden Nordgrat, mit Gernot Patzelt, Heinz Badura and Martin Posch 1975, drei Tage nach der Erstbesteigung über die vergleichsweise leichte Südseite durch eine polnische Expedition). 1978 eröffnete er mit Rudi Brandstetter eine neue Direktroute durch die Ostwand des Nevado Rasac (6017 m, Cordillera Huayhuash, Peruanische Anden). 2005 gelang ihm gemeinsam mit Martin Rihs und Reinhold Lazar die Erstbegehung einer neuen Route auf den Llullaillaco () von der Südwestseite aus.

Er erstieg, großteils solo, etliche Sechstausender und zahlreiche Fünftausender in den Anden und in asiatischen Hochgebirgen. Außerdem eröffnete er mehrere Sportkletterrouten in den Gebirgen südwestlich Wiens sowie im Grazer Bergland. Hinzu kommen zahlreiche Solobesteigungen in den gesamten Alpen, Skandinavien, den Rocky Mountains, den Anden, der Hindukusch-Karakorum-Himalaya-Kette, auf Borneo und in Neuseeland.

Wichtigste Veröffentlichungen
Manfred Buchroithner hat ca. 770 wissenschaftliche Veröffentlichungen (mit)verfasst, die ca. 7300 Mal zitiert wurden. Sein h-Index ist 38 (Stand 2023).

Bücher
 Remote Sensing. Towards Operational Application; Joanneum Research, Graz 1987 (Mitherausgeber, zusammen mit Robert Kostka)
 Die Herstellung der österreichischen Satellitenbildkarten 1:100000 und 1:200000; Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1987
 Fernerkundungskartographie mit Satellitenbilddaten. Band IV/2 der Enzyklopädie der Kartographie und ihrer Randgebiete; Verlag Deuticke, Wien 1989
 Europe. From Sealevel to Alpine Peaks, from Iceland to the Urals; Joanneum Research, Graz 1991 (Herausgeber)
 Applications of Imaging Radar for Hydro-Geological Disaster Management. A Review; Harwood Academic Publishers, Amsterdam / Chur 1995 (zusammen mit Klaus Granica)
 High Mountain Remote Sensing Cartography ; Institut für Kartographie, Dresden, 1996 (Herausgeber, Koautor)
 High Mountain Cartography; Kartographische Bausteine 18; Institut für Kartographie, Kartographisch-Technische Einrichtung, Dresden 2000 (Herausgeber, Koautor)
 Remote Sensing for Environmental Data in Albania. A Strategy for Integrated Management; Kluwer Academic Publishers, Dordrecht 2000 (Herausgeber)
 Karten und Gletscher; Institut für Kartographie, Dresden 2000 (Herausgeber, Koautor)
 A Decade of Trans-European Remote Sensing Cooperation; Balkema, Lisse 2001 (Herausgeber)
 True-3D in Cartography. Autostereoscopic and Solid Visualisation of Geodata. Reihe: Lecture Notes in Geoinformation and Cartography; Springer, Heidelberg 2012 (Herausgeber)
 Terrigenous Mass Movements. Detection, Modelling, Early Warning and Mitigation Using Geoinformation Technology; Springer, Heidelberg 2012 (zusammen mit Biswajeet Pradhan, Herausgeber)
 Cartography from pole to pole; Springer, Heidelberg 2013 (Mitherausgeber, Mitautor)
 Paradigms in Cartography; Springer, Heidelberg 2014 (Mitautor)

Filme
 Geowissenschaftliche Anwendung von Satellitenbilddaten; 1982 (mit Lothar Beckel)
 Radar Stereo Mapping from Space; 1988 (zusammen mit Hannes Raggam und Gerhard Triebnig)
 Das Loch im Stein; 1999 (zusammen mit Dieter Berger; englisch 2000: Hole in the Stone)
 Routensucher in der Atacama; 2005 (zusammen mit Dieter Berger)
 Zwischen Gobi und Himalaja. Über das kartographische Werk von Sven Hedin; 2006 (zusammen mit Antje Oppitz und Dieter Berger)
 Einsatz in der Südwand. Die neue Dimension der Bergrettung; 2011 (zusammen mit Thomas Hillebrandt)
 Feldbuch, Stift, Theodolit. Die vergessenen Täler des afghanischen Pamir und Hindukusch; 2020 (wissenschaftliche bearbeitung)

Karten
Wegen seiner Expertise sowohl beim Bergsteigen als in der Kartographie trug Buchroithner zu zahlreichen Alpenvereinskarten sowie Karten der Arbeitsgemeinschaft für vergleichende Hochgebirgsforschung bei, teilweise mit inhaltlicher und/oder herstellerischer Verantwortung; beispielsweise:

AV-Karten
 AV-Kartenblatt 0/6: Pamir-e Wakhan, Dardistan (1975)
 AV-Kartenblatt Nr. 0/13: Nevado Ojos del Salado (2004)
 AV-Kartenblatt 0/14: Inylchek, Tien Shan/Kirgisistan (2008)
 AV-Kartenblatt 0/15: Khan Tengri, Tien Shan/Kirgisistan (2008)
 AV-Kartenblatt Nr. 51: Brentagruppe (2011)

ARGE-Karten
 Ecuador 1: Orthophotokarte Nevado Chimborazo (1997, ISBN 978-3-86780-141-6)
 Karte Brentagruppe 1:15.000 – Sonderausgabe anlässlich 100 Jahre Alpenvereinskarte mit Gletscherständen der Erstausgabe (2010, ISBN 978-3-86780-142-3)
 Nepal-Kartenwerk 2: Khumbu Himal (2013, ISBN 978-3-86780-333-5)
 Nepal-Kartenwerk 5: Shorong / Hinku (2013, ISBN 978-3-86780-334-2)
 Nepal-Kartenwerk 11:Kailash, Gurla Mandhata (2014, ISBN 978-3-86780-408-0)
 Ecuador 2: Orthophotokarte Cotopaxi (2015, ISBN 978-3-86780-440-0)
 Kilimanjaro. Physiographic Map with Landuse and Vegetation. Scale 1:100,000. (2017, ISBN 978-3-9816552-3-0)

Sonstige Karten
 Deutschland-Satellitenbildkarte (1997, in: Atlas der Bundesrepublik Deutschland)
 Antarctica and the Southern Ocean Seafloor (2015, aufgenommen in die ESRI Map Gallery)

Patente
 2004: Topographische Karte (dreidimensional erfassbar; zusammen mit Thomas Gründemann und Klaus Habermann); DE 10 2004 060 069; international 2006: WO 2006/061014
 2004: Dreidimensional visuell erfassbare topographische Karte (zusammen mit Thomas Gründemann und Klaus Habermann); DE 10 2004 060 070; international 2006: WO 2006/061015; USA 2009: US 2009/0104588
 2013: Verfahren und Anordnung zur Ortung und Bergung von Personen (zusammen mit Guido Ehlert, Bernd Hetze, Horst Kohlschmidt, Nikolas Prechtel); EP 13158991.3-1812

Akademika
(Auswahl)
 1970–1975: Zweimal Begabtenstipendium der Österreichischen Bundesregierung
 1979: Theodor-Körner-Preis zur Förderung von Wissenschaft und Kunst
 1982: Jungwissenschaftlerpreis des Bundeslandes Oberösterreich
 seit 1992: Ordentliches Mitglied der Deutschen Geodätischen Kommission (DGK) bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften; seit 1999 Mitglied des Arbeitskreises Geoinformationssysteme (GIS), seit 2009 Sektion Geoinformatik der DGK; seit 2005 Mitglied des Arbeitskreises Öffentlichkeitsarbeit
 1994: Ernennung zum Europa Ingenieur ehrenhalber durch die FEANI
 vier Mal (2 × 1999, 2001, 2003): Best Map Award "Excellence in Cartography" der International Cartographic Association (ICA)
 2002–2017 Vizepräsident für Internationales der Deutschen Gesellschaft für Kartographie
 2004: Best Poster Award auf dem XX. ISPRS-Kongress in Istanbul
 seit 2004: Ordentliches Mitglied; seit 2009 Mitglied des wissenschaftlichen Beirats und seit 2013 zudem Zweiter Vorsitzender der Arbeitsgemeinschaft für vergleichende Hochgebirgsforschung e. V.
 September 2006: HMRSC Award der HMRSC Group der International Cartographic Association (ICA)
 Oktober 2006: Award of Appreciation der FIG / ARAB Ligue of Surveyors
 2010: Friedrich Hopfner-Medaille der Österreichischen Geodätischen Kommission für seine Beiträge zur Gebirgskartographie
 2013: ICA Diploma for Outstanding Services
 2014: Ehrenbrief der Deutschen Gesellschaft für Kartographie
 2018: Silberne Ehrenmedaille der DGfK
 2018: Denny Medal des Institute of Marine Engineering, Science and Technology, gemeinsam mit Martin Kada und Emil Bayramov

Siehe auch
 Dresdner Schule der Kartografie

Literatur
 Jörg Albertz, Hans-Peter Bähr, Helmut Hornik, Reinhard Rummel (Herausgeber): Am Puls von Raum und Zeit. 50 Jahre Deutsche Geodätische Kommission. Festschrift; Verlag der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, München 2002. ISBN 3-7696-9669-7
 Dirk Burghardt (Hrsg.): Vom Gelände zur Karte ... Festschrift anlässlich des 65. Geburtstages von Prof. Dr. phil. habil. Manfred F. Buchroithner. Kartographische Bausteine, Band 40; Technische Universität Dresden, Dresden 2016; ISBN 978-3-86780-497-4
 Klaus Gertoberens: Sächsische Erfindungen. 1650 bis heute. Edition Sächsische Zeitung, Dresden 2008. ISBN 978-3-938325-31-5
 Madeleine Godefroy, Gunnar Østrem, Robin Vaughan: EARSeL's History. The First 30 Years of the European Association of Remote Sensing Laboratories; European Association of Remote Sensing Laboratories, Hannover 2008. ISBN 978-3-00-024311-0
 Christiane Martin: GIS-Szene Serie: Professoren und ihre Forschungsfelder. Teil 1: Kartierung von Gletschern. Auf dem Dach der Welt. In: GIS Business 1/2 – 2007
 Dorit Petschel: 175 Jahre TU Dresden. Band 3: Die Professoren der TU Dresden 1828–2003. Hrsg. im Auftrag der Gesellschaft von Freunden und Förderern der TU Dresden e. V. von Reiner Pommerin, Böhlau, Köln u. a. 2003, ISBN 3-412-02503-8

Weblinks

 Vorstellung auf der Website der TU Dresden

Einzelnachweise

Geoinformatiker
Geologe (20. Jahrhundert)
Geologe (21. Jahrhundert)
Kartograf (20. Jahrhundert)
Kartograf (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Technische Universität Dresden)
Absolvent der Universität Graz
Theodor-Körner-Preisträger
Bergsteiger (Österreich)
Österreicher
Geboren 1950
Mann
Mitglied der Bayerischen Akademie der Wissenschaften

Manfred Buchroithner


Ein Baby kommt selten allein ist der Name folgender Filme:

 Ein Baby kommt selten allein (1952), US-amerikanische Komödie von Frank Tashlin
 Ein Baby kommt selten allein (1991), US-amerikanische Tragikomödie von Bill Bixby

Ein Baby kommt selten allein


École de l'Air, fondată în 1933, este o universitate tehnică de stat din Salon-de-Provence (Franța). Este o academie militară. Aici sunt pregătiți piloți de vânătoare, ingineri și tehnicieni.

Secții
 Master Inginer École de l'Air ;
 Mastère Spécialisé (în parteneriat cu École nationale de l'aviation civile și Institut supérieur de l'aéronautique et de l'espace) ;
 MOOC în apărare aeriană.

Referințe

Legături externe

 École de l'Air Web

Vezi și
Forțele armate ale Franței

Universități din Franța
Universități tehnice
Armata franceză

École de l'Air


Liparus coronatus, le Charançon de la carotte ou Charançon couronné, est une espèce d'insectes coléoptères de la famille des Curculionidae, de la sous-famille des Molytinae.

Description
Liparus coronatus peut atteindre une longueur de corps d'environ 11 à . Ces petits charançons plutôt rares sont presque entièrement noirs et brillants. Le pronotum est finement et densément ponctué. Le bord basal est bordé d'écailles jaunes partout, avec deux grandes taches écailleuses jaunes de chaque côté. Les fémurs sont forts et pointus.

Biologie
Les adultes peuvent être trouvés de mars à septembre. Ces charançons vivent sur les Apiacées, principalement sur le cerfeuil (Anthriscus sylvestris), le cerfeuil strié (Chaerophyllum temulum), la carotte sauvage, la carotte cultivée (Daucus carota) et les espèces de Pastinaca. Les larves se développent à l'intérieur des tiges.

Références

Liens externes

Bibliographie

 R. Anderson, R. Nash, JP. O'Connor, Checklist of Irish Coleoptera InvertebrateIreland Online, Ulster Museum, Belfast et National Museum of Ireland, Dublin, 2005
 H. Freude, KW. Harde, GA. Lohse, Die Käfer Mitteleuropas, vol. 10 : Bruchidae, Anthribidae, Scolytidae, Platypodidae, Curculionidae ; vol. 11, Curculionidés II, Krefeld : Goecke & Evers, 1981 et 1983.
 Hoffmann, A. (1950, 1954, 1958) Coléoptères curculionides. Parties I, II, III. Paris : Éditions Faune de France. Bibliothèque virtuelle numérique pdfs
 Plantes hôtes des coléoptères britanniques : une liste des associations enregistrées, Bullock, JA, 1992
 Johnson, FW & Halbert, JN, 1902, Une liste des coléoptères d'Irlande, Actes de la Royal Irish Academy, 6B : 535-827
 Morris, MG 1993, A Critical Review of the Weevils (Coleoptera, Curculionoidea) of Ireland and their Distribution., Actes de la Royal Irish Academy, 93B: 69-84
 Vrais charançons (Partie I): Famille des Curculionidae, sous-familles Raymondionyminae à Smicronychinae, Morris, MG, 2002

Espèce de Coléoptères (nom scientifique)
Molytinae
Insecte décrit en 1777

Liparus coronatus


Maraton kratkometražnih filmova međunarodna je filmska manifestacija.

Manifestacija je proizišla iz inicijative "Najkraći dan" (Le jour le plus court) koju su 2012. godine pokrenuli francuski Nacionalni centar za kinematografiju (Centre national du cinéma et de l'image animée) i Agencija za kratkometražni film (l'Agence du court métrage) s ciljem cjelodnevne promidžbe bogatog repertoara kratkometražnog filma diljem Francuske. Za dan promidžbe simbolično je odabran najkraći dan u godini, dan zimskog solsticija.

Nakon uspjeha manifestacije u Francuskoj inicijativi se priključilo više europskih zemalja. U Hrvatskoj Maraton kratkometražnih filmova organizira Hrvatski audiovizualni centar u suradnji s Hrvatskom mrežom neovisnih kinoprikazivača, a odvija se u više hrvatskih gradova.

Izvori
Bilješke i literatura
 Jubilarni 5. Maraton kratkometražnih filmova održava se u 22 kina diljem zemlje, HAVC, www.havc.hr, pristupljeno 13. prosinca 2017.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Prvi Maraton kratkometražnih filmova (2013.)
 Drugi Maraton kratkometražnih filmova (2014.)
 Treći maraton kratkometražnih filmova (2015.)
 Četvrti Maraton kratkometražnih filmova (2016.)
 Peti Maraton kratkometražnih filmova (2017.)

Hrvatski filmski festivali

Maraton kratkometražnih filmova


صلاح بو خاطر مقرئ القرآن ورجل أعمال، يترأّس مجلس إدارة مؤسسة القرآن الكريم والسنة بالشارقة.
قارئ و إمام إماراتي و هو أخ للمنشد الإسلامي أحمد بو خاطر.
تعلم صلاح بو خاطر قراءة القرآن منذ صغره حيث تتلمذ على يد علماء و مشايخ كبار في مكة المكرمة.
مكّنته جمالية صوته في تجويد القرآن الكريم من تسجيل عدة شرائط و أسطوانات لتلاواته، و هناك من يقول أن قراءته للذكر الحكيم تشبه تلاوة القارئ السعودي عبد الرحمن السديس.
يقدم صلاح بو خاطر العديد من الندوات الدينية التي تشمل مواضيع عدة تخص الدين الإسلامي. و هو إمام سابق بمسجد «الشيخ سعود القاسمي» بالشارقة حيث يؤمّ صلاة التراويح، هو ذو صوت عذب تطرب له الأذن والقلب يخشع به .

مراجع
 صفحة القارئ صلاح بو خاطر على تي في قرآن

أصحاب أعمال إماراتيون
قراء إماراتيون

صلاح بو خاطر


Formula 17 () is a 2004 Taiwanese film directed by Chen Yinjung. It stars Tony Yang, Duncan Chow, King Chin, Dada Ji, Jimmy Yang, and Jason Chang. It is a gay romantic comedy film about Chou Tien Tsai, a romantic Taiwanese young man who takes a trip to visit an online boyfriend in person for the first time. Finding his internet relationship unsuitable for his real life, he moves on with his life and rooms with an old time friend of his. The film describes Tien's experiences with his loyal roommate and his friends, and a surprising relationship that he develops with the local "Playboy".

Plot
Naïve country bumpkin Chou Tien Tsai (Tony Yang) goes to Taipei to meet an internet friend face-to-face. Being a romantic, and believing in 'true love' (he even has a book called Love Is A Kind Of Faith), he is sorely disappointed when his internet friend, Kevin, suggests they have sex with no love. Tien instead goes to a bar and runs into his ex-classmate Yu (Jin Qin) and Yu's friend CC (Dada Ji). In the same bar, he encounters the 'Number One Playboy' Bai Tieh Nan (Duncan Chow), who is notorious for one night stands. Despite professing his dislike for 'men who play with love', Tien can't help being drawn to Bai.

Tien becomes roommates with Yu. Yu enlists another friend, Alan (James Yun), to try and set Tien up with someone so he'll lose his virginity, but their efforts fail against Tien's unyielding belief in saving himself for true love. Tien later gets a job as a clubhouse attendant, where he has several run-ins with Bai, who seems to like Tien mutually. Despite warnings from his friends and rumors about Bai's past, Tien very quickly develops a liking towards Bai. Scenes with Bai and his psychologist show that Bai has a problem kissing people despite having no qualms about sleeping with them. After being advised to practice kissing a mirror and then a mannequin, both of which fail to help him, he tries to kiss his longtime friend, Jun (Jason Chang), but can't bring himself to do it. One night, Tien shows up at Bai's doorstep and they end up kissing and having sex consensually. True to his nature, Bai disappears the next day, leaving Jun to turn up at his house and explain to Tien that 'he hopes you don't misunderstand', causing Tien to misunderstand the situation. Tien, hurt and unknowing of the entire story behind Bai's intimacy issues, leaves a message saying that 'this kind of misunderstanding won't happen again'. Later, Bai, who would like to make amends with Tien, is thwarted from doing so before having to leave for an important business trip.

After failing to reach Bai by phone, Tien prepares to leave his roommate's dwelling and return to his own home. Meanwhile, Tien's friends corner Bai and Jun as they get back from the business trip. They ask Bai to tell them the truth, but Bai is very resistant to tell the story, so Jun decides to share instead. As a young boy, Bai was told by a fortune teller that he is cursed and that anything that he loves will be doomed. A lifetime of self-fulfilling this prophecy is what led Bai to become a serial one-night stander and lose his ability to love. Falling in love with Tien caught Bai off guard and, as a result, they both suffered. After a silent prayer for a second chance, he sees T'ien heading up an escalator. His first attempt to apologize fails, and Tien literally runs away. He nearly gets run down by a scooter, but Bai saves him and they make up.

The ending credits include a short segment on Yu, CC, and Alan and their somewhat stereotyped views upon gay fashion.

Cast
Tony Yang as Chou Tien Tsai
Duncan Chow as Bai Tieh Nan/Richard Bai
Jin Qin as Yu
Jason Chang as Jun
Dada Ji as C.C.
James Yun as Alan
Jeff Locker as Ray
Ladder Yu as Kevin
Huang Guanjie as Jay
Yang Tzelong as The Plumber

Reception
The film was the highest grossing fiction film in Taiwan in 2004. However, it was banned in Singapore because it "portrayed homosexuality as normal, and a natural progression of society".

See also
List of gay-related movies

Notes

External links

An article in Taipei Times

2004 films
2004 romantic comedy films
Taiwanese LGBT-related films
LGBT-related romantic comedy films
2004 LGBT-related films
Gay-related films
Taiwanese romantic comedy films

Formula 17


Subportela Portekiz'de Viana do Castelo belediyesine bağlı olan, 5,25 km² yüzölçümüne sahip, 1.337 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Viana do Castelo

Subportela


Marattiaceae, porodica paprati jedina u redu Marattiales. Tipični rod Marattia dao je svoje ime i porodici i redu. U tropskim močvarama kasnog paleozoika rasle su vrste iz roda Crenulopteris, nekad nazivan Lobatopteris.

Među današnjim vrstama porodice Marattiaceae postoji 6 rodova s preko 150 vrsta, od kojih se jedna vodi kao invazivna, to je Angiopteris evecta s Malajskog poluotoka i jugoistočne Azije i nekih otoka Oceanije, a koja je uvezena na havaje i Jamajku, i jedna kao kritično ugrožena, Ptisana purpurascens s otoka Ascension.

Opis
Poznate kao "divovske paprati", red Marattiales obuhvaća jednu postojeću obitelj sa šest rodova i oko 150 vrsta velikih tropskih i suptropskih paprati sa čvrstim uspravnim stabljikama. Listovi mogu biti vrlo veliki, neki dosežu 4,5 metara (15 stopa) ili više u duljinu. Marattiaceae se općenito smatra jednom od najprimitivnijih porodica paprati koje još uvijek žive.

Rodovi i broj vrsta
 Angiopteris Hoffm., 1796, 47
 Christensenia Maxon, 1905, 2
 Danaea Sm., 1793, 51
 Eupodium J. Sm., 1841, 4
 Marattia Sw., 1788, 6
 Ptisana Murdock, 2008, 34
 †Crenulopteris Wittry et al.

Izvori

Marattiopsida
Biljni redovi
Biljne porodice

Marattiaceae


Stephen Clarke (Saltcoats, 29. kolovoza 1963.) bivši je škotski nogometaš koji je trenutačno nogometni trener. Trenutno je izbornik Škotske.

Clarke je tijekom svoje igračke karijere nastupao za Beith Juniors, St Mirren i Chelsea. S Chelseajem je uspio osvojiti tri značajna naslova, od kojih se najviše ističe Kup pobjednika kupova u sezoni 1997./98. Kao trener, redom je vodio Newcastle United, West Bromwich Albion, Reading, Aston Villu i Kilmarnock. Također je bio pomoćni trener u Chelseaju, West Ham Unitedu i Liverpoolu.

U svibnju 2019. godine, Clarke je postavljen za izbornika Škotske. Najveći uspjeh kao izbornik Škotske ostvario je u studenom 2020. godine kada je, pobjedom protiv Srbije u doigravanju za plasman na EURO 2020., odveo Škotsku na to natjecanje. Ovim uspjehom Škotska izborila sudjelovanje na nekom velikom nogometnom natjecanju u 21. stoljeću.

Priznanja

Kao igrač

Individualna
Igrač godine Chelseaja: 1993./94.
Stogodišnjica Chelseaja – početnih jedanaest: 2004./05.

Klupska
Chelsea
FA kup: 1996./97.
Engleski Liga kup: 1997./98.
Kup pobjednika kupova: 1997./98.

Kao trener

Individualna
Škotski trener godine prema izboru Scottish Football Writers' Associationa: 2017./18, 2018./19.
Škotski trener godine prema izboru PFA Scotlanda: 2018./19.
Trener godine Scottish Professional Football Leaguea: 2018./19.
Trener mjeseca FA Premier lige: studeni 2012.
Trener mjeseca Scottish Professional Football Leaguea: prosinac 2017., veljača 2018., ožujak 2018.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Soccerbase
 Profil, Škotski nogometni savez (kao igrač)
 Profil , Škotski nogometni savez (kao trener)

Škotski nogometaši
Nogometaši Chelseaja
Škotski nogometni treneri

Steve Clarke


Acromatopsia, cunoscută și sub denumirea de orbire totală colorată, este un sindrom medical care prezintă simptome legate de cel puțin cinci afecțiuni. Termenul se poate referi la afecțiuni dobândite, cum ar fi acromatopsia cerebrală, dar, în mod special,  se referă la afecțiunea autozomală recesivă congenitală a vederii în culorii, la incapacitatea de a percepe culoarea și de a obține o acuitate vizuală satisfăcătoare la niveluri de lumină ridicate, de obicei lumina exterioară. Sindromul este de asemenea prezent într-o formă mai puțin severă numită discromatopsie. Se estimează, că, afectează 1 din 30.000 de nașteri vii în întreaga lume.

Sunt unele discuții despre acromații în sensul că aceștia pot vedea culoarea sau nu. După cum este ilustrat în Insula culorii de Oliver Sacks, unii acromați nu pot vedea culoare, doar negru, alb și nuanțe de gri. Cu cinci gene diferite cunoscute în prezent care cauzează simptome similare, se poate ca unii să vadă niveluri marginale de diferențiere a culorii datorită caracteristicilor genice diferite. Cu dimensiuni de eșantion atât de mici și rate de răspuns scăzute, este dificil de diagnosticat cu exactitate "condițiile achromatice tipice". Dacă nivelul de lumină în timpul testării este optimizat pentru acestea, acestea pot atinge o acuitate vizuală corectată de la 20/100 la 20/150 la niveluri mai mici de lumină, indiferent de absența culorii.

O trăsătură comună este hemeralopia sau orbirea la soare. La pacienții cu acromatopsie, sistemul conului și fibrele purtătoare de informații despre culoare rămân intacte. Acest lucru indică faptul că mecanismul utilizat pentru construirea culorilor este defect.

Semne și simptome
Sindromul este frecvent observat mai întâi la copii în jurul vârstei de șase luni prin activitatea fotofobă sau prin nistagmusul lor. Nistagmusul devine mai puțin vizibil odată cu vârsta, dar celelalte simptome ale sindromului devin mai relevante pe măsură ce vârsta școlară se apropie. Acuitatea vizuală și stabilitatea mișcărilor oculare se îmbunătățesc, în general, în primii șase-șapte ani de viață (dar rămân aproape 20/200). Formele congenitale ale afecțiunii sunt considerate staționare și nu se agravează odată cu vârsta.

Cele cinci simptome asociate cu acromatopsia sau discromatopsia sunt:

 acromatopsia
 ambliopia (acuitate vizuală redusă)
 hemeralopia (subiectul prezintă fotofobie)
 nistagmus
 anomalii de funcționare ale irisului

Sindromul de acromatopsie sau discromatopsie este slab descris în textele medicale și neurooftalmologice actuale. A devenit un termen comun în urma lansării cărții neuroștiințifice Oliver Sacks, Insula culorii, în 1997. Până atunci, cei mai mulți subiecți au fost descriși ca acromați sau acromatopi. Cei cu un grad mai mic de anomalii de percepție a culorii au fost descriși drept protanopi, deuteranopi sau tetartanopi (istoric tritanopi).

Acromatopsia  a fost, de asemenea, numită monocromație de tijă și orbire totală congenitală a culorii. Persoanele cu forma congenitală a acestei afecțiuni, prezintă absența completă a activității celulelor cu conuri evidentiață prin electroretinografie la niveluri ridicate de lumină. Există cel puțin patru cauze genetice ale acromatopsiei congenitale, dintre care două implică canale ionice cu nucleotide ciclice (ACHM2, ACHM3), o a treia implică transducina fotoreceptorului conului (GNAT2, ACHM4), iar ultima rămâne necunoscută.

Acromatopsia completă
În afară de o incapacitate completă de a vedea culoarea, persoanele cu acromatopsie completă au o serie de alte aberații oftalmologice. Printre aceste aberații optice sunt incluse scăderea acutății vizuale (<0,1 sau 20/200) în lumina zilei, hemeralopia, nistagmus și fotofobie severă. Fundul ochiului pare complet normal.

Acromatopsie incompletă
În general, simptomele acromatopsiei incomplete (discromatopsia) sunt similare cu cele ale acromatopsiei complete, cu excepția unei forme diminuate. Persoanele cu acromatopsie incompletă au o acuitate vizuală redusă cu sau fără nistagmus sau fotofobie. Mai mult decât atât, acești indivizi au doar o afectare parțială a funcției celulelor cu conuri, însă celulele cu tije și-au păstrat funcția.

Cauze

Moștenite
Acromatopsia sau discromatopsia dobândită este o afecțiune asociată cu deteriorarea diencefalului - în special atalamusul din creierul mijlociu - sau cortexul cerebral (neocortex), în special în patra zonă de asociere vizuală, V4, care primește informații de pe calea parvocelulară implicată în prelucrarea  culorilor.

Acromatopsia sau discromatopsia talamică este cauzată de deteriorarea talamusului; este cel mai frecvent cauzată de apariția și dezvoltarea tumorilor, fiind singurele care îl pot afecta, acesta fiind bine protejat de deteriorarea externă.

Acromatopsia cerebrală este o formă de orbire dobândită, care este cauzată de deteriorarea cortexului cerebral al creierului, mai degrabă decât de anomalii în celulele retinei ochiului. Acesta este cel mai frecvent cauzat de traume fizice, hemoragie sau creșterea țesutului tumoral.

Congenitale
Cauzele cunoscute ale formelor congenitale de achromatopsie se datorează tuturor funcționării defectuoase a căii fototransductiei retiniene. Mai exact, această formă de achromatopsie pare să rezulte din incapacitatea celulelor conului de a răspunde corect la intrarea luminii prin hiperpolarizare. Cauzele genetice cunoscute sunt mutațiile din canalele ionice cu nucleotide ciclice cu celule conice CNGA3 (ACHM2) și CNGB3 (ACHM3), precum și transducina cu celule conice, GNAT2 (ACHM4).

O a patra cauză genetică (ACHM5, OMIM 613093) a fost descoperită în 2009.  Este o mutație a genei PDE6C, localizată pe locusul cromozomului  10, 10q24. Se estimează că mai puțin de două procente din acromatopsii sunt cauzate de o mutație a acestei gene.

Fiziopatologie
Aspectul hemeralopic al acromatopsiei poate fi diagnosticat neinvaziv folosind electroretinografie. Răspunsul la nivel scăzut (scotopic) și median (mezotopic) va fi normal, dar răspunsul în condiții de nivel luminos ridicat (fotopic) va fi absent. Nivelul mezotopic este de aproximativ 100 de ori mai mic decât nivelul clinic utilizat pentru electroretinograma de nivel înalt tipic. Când este descris, starea se datorează unei saturații în porțiunea neurală a retinei și nu datorită absenței fotoreceptorilor în sine.

În general, patomecanismul molecular al acromatopsiei este fie incapacitatea de a controla corect sau de a răspunde la niveluri modificate de cGMP; deosebit de importantă în percepția vizuală, deoarece nivelul său controlează deschiderea canalelor ionice cu nucleotide ciclice (CNGs). Scăderea concentrației de cGMP determină închiderea CNG-urilor și rezultă hiperpolarizarea și încetarea eliberării glutamatului.

CNG-urile retiniene native sunt compuse din 2   α- și 2   Subunități β, care sunt CNGA3 și, respectiv, CNGB3, în celule conice. Când este exprimat singur, CNGB3 nu poate produce canale funcționale, în timp ce nu este cazul CNGA3. Asamblarea CNGA3 și CNGB3 produce canale cu expresie de membrană alterată, permeabilitate ionică ( Na + vs. K + și Ca 2+ ), eficacitatea relativă a activării cAMP / cGMP, reducerea rectificării exterioare, pâlpâirea curentului și sensibilitatea la blocare prin L-cis-diltiazem.

Mutațiile tind să conducă la pierderea funcției CNGB3 sau câștigul funcției (adesea crește afinitatea pentru cGMP) de CNGA3. Nivelurile de cGMP sunt controlate de activitatea transducinei cu celule conice, GNAT2. Mutațiile din GNAT2 tind să conducă la o proteină trunchiată și, probabil, nefuncțională, prevenind astfel modificarea nivelurilor de cGMP de fotoni. Există o corelație pozitivă între severitatea mutațiilor din aceste proteine și completitudinea fenotipului de achromatopsie.

Diagnosticul molecular poate fi stabilit prin identificarea variantelor bialelice din genele cauzale. Abordările de testare genetică moleculară utilizate în achromatopsie pot include analiza țintită pentru varianta comună CNGB3 c.1148delC   (p. Thr383IlefsTer13), utilizarea unui panou multigenerațional sau testări genomice complete.

ACHM2
În timp ce unele mutații din CNGA3 au ca rezultat canale trunchiate și, probabil, nefuncționale, acesta nu este în mare parte cazul. În timp ce puține mutații au primit studii aprofundate, cel puțin o mutație are ca rezultat canale funcționale. Curios, această mutație, T369S, produce modificări profunde atunci când este exprimată fără CNGB3. O astfel de modificare este scăderea afinității pentru monofosfat de guanozină ciclică. Altele includ introducerea unei sub-conductanțe, modificarea cineticii de canale cu un singur canal și permeabilitatea crescută a calciului.

Când canalele T369S mutante se reunesc cu CNGB3, totuși, singura aberație rămasă este permeabilitatea crescută a calciului.  Deși nu este clar imediat cum această creștere a Ca 2+ duce la acromatopsie, o ipoteză este că acest curent crescut scade raportul semnal-zgomot. Alte mutații caracterizate, cum ar fi Y181C și celelalte S1   mutații din regiune, au ca rezultat o scădere a densității curente datorită incapacității canalului de a circula la suprafață.  O astfel de pierdere a funcției va anula, fără îndoială, capacitatea celulei conului de a răspunde la intrarea vizuală și de a produce achromatopsie. Cel puțin o altă mutație missense în afara S1   regiunea, T224R, duce de asemenea la pierderea funcției.

ACHM3
Deși au fost caracterizate foarte puține mutații în CNGB3, marea majoritate a acestora au ca rezultat canale trunchiate care, probabil, sunt nefuncționale. Acest lucru va duce în mare măsură la haploinsuficiență, deși în unele cazuri, proteinele trunchiate pot fi capabile să se adune cu canale de tip sălbatic într-o manieră negativă dominantă. Cea mai răspândită mutație ACHM3, T383IfsX12, are ca rezultat o proteină trunchiată non-funcțională care nu circulă în mod corespunzător către membrana celulară.

Cele trei mutații missense care au primit studiu suplimentar arată o serie de proprietăți aberante, cu o temă de bază. R403Q   mutația, care se află în regiunea porilor a canalului, are ca rezultat o creștere a rectificării curentului exterior, față de relația curent-tensiune liniară în mare parte a canalelor de tip sălbatic, concomitent cu o creștere a afinității cGMP.  Celelalte mutații arată fie o expresie de suprafață crescută (S435F), fie o scădere (F525N), dar și o afinitate crescută pentru cAMP și cGMP.   Este o afinitate crescută pentru cGMP și cAMP la acești mutanți care este probabil modificarea cauzatoare de tulburări. O astfel de afinitate crescută va duce la canale care sunt insensibile la ușor modificări ale concentrației de cGMP din cauza intrării de lumină în retină.

ACHM4
La activarea prin lumină, con-opsina determină schimbul de PIB pentru GTP în proteina de legare a nucleotidelor de guanină (proteina G ) , activitate transducătoare a polipeptidei   2 (GNAT2). Aceasta provoacă eliberarea subunității α activate din subunitățile β / γ inhibitoare. Această subunitate α activează apoi o fosfodiesterază care catalizează conversia cGMP în GMP, reducând astfel curentul prin CNG3   canale.

Deoarece acest proces este absolut vital pentru procesarea corectă a culorilor, nu este surprinzător că mutațiile din GNAT2 duc la achromatopsie. Mutațiile cunoscute din această genă, toate conduc la proteine trunchiate. Probabil, atunci, aceste proteine sunt nefuncționale și, în consecință, con-opsina care a fost activată de lumină nu duce la modificarea nivelurilor de cGMP sau la hiperpolarizarea membranei fotoreceptorilor.

Administrare
În general nu există tratament pentru a vindeca achromatopsia. Cu toate acestea, filtrele de culoare roșu închis sau prune sunt de mare ajutor în controlul sensibilității la lumină.

Din 2003, există un dispozitiv cibernetic numit eyeborg care permite oamenilor să perceapă culoarea prin undele sonore.  Artistul cu acromatopsie Neil Harbisson a fost primul care a folosit un astfel de dispozitiv la începutul anului 2004, ochiul i-a permis să înceapă să picteze în culori memorând sunetul fiecărei culori.

Mai mult, există unele cercetări asupra terapiei genice pentru animale cu achromatopsie, cu rezultate pozitive la șoareci și câini tineri, dar o eficiență mai mică la câinii mai în vârstă. Cu toate acestea, nu s-au făcut experimente pe oameni. Există multe provocări pentru efectuarea terapiei genice pentru orbirea culorii la om.

Epidemiologie
Acromatopsia este o afecțiune rară având o prevalență de 1 la 30 000 de oameni .

Cu toate acestea, pe micul atol micronesian din Pingelap, aproximativ cinci procente din 3.000 de locuitori ai atolului sunt afectați.   Acesta este rezultatul unui blocaj al populației cauzat de un tifon și de foamete care a decedat în anii 1770, care a ucis pe toți, în afară de aproximativ douăzeci de insulari, inclusiv unul care a fost heterozigot pentru acromatopsie.

Oamenii din această regiune au denumit achromatopsia "maskun", ceea ce înseamnă literal "a nu vedea" în Pingelapese.  Această populație neobișnuită l-a atras pe insula neurologul Oliver Sacks pentru care a scris cartea sa din 1997, Insula coloratului.

Terminologie

Referințe

Note

Legături externe

 Achromatopsia  at MedicineNet
 Achromatopsia at Merriam-Webster
 Achromatopsia at NCBI
 Achromatopsia at ScienceDirect

Sistem vizual
Percepție vizuală
Afecțiuni oftalmologice
Boli rare
Boli umane

Acromatopsie


نهر ماكينزي يُعدّ أكبر أنهار كندا في المنطقة الشمالية الغربية، ينساب شمالاً وغربًا لمسافة 1,700 كم من بحيرة سليف الكبرى إلى بحر بيوفورت ويبلغ عرضه 1,5كم. وتنساب في كل ثانية 1,500م§ من المياه في المتوسط من منبعه. وتغذي نهر ماكينزي روافد كثيرة منها ليارد وجريت بير وأركتيك الأحمر وأنهاربيل. تدخل المياه أيضًا من بحيرة سليف الكبرى وتصل البحيرة عبر نهر سليف الذي يجمع المياه من أنهار السلام وأثابسكا. وقد سُمي نهر ماكينزي على اسم المكتشف الكندي ألكسندر ماكينزي. تعتبر هذه الأنهار جزءًا من روافد نهر ماكينزي، أكبر أنهار كندا. وتحمل هذه الروافد الضخمة المياه من مساحة تقدر بـ 1,800,000كم² من مصادرها البعيدة في جبال الروكي في ألبرتا على نحو 4,241كم من منبع أركتيك التابع لنهر ماكينزي. وتعتبر روافد نهر المسيسيبي ـ ميسوري في شمال أمريكا أطول من روافد ماكينزي. وتمتد 2,740كم صالحة للملاحة من نهر ماكينزي وروافده من ووتروايز وألبرتا إلى بحر بيوفورت. وتعيق الملاحة حوالي 11كم من المنحدرات على نهر سليف. ويعتبر حوض نهر ماكينزي غنيًا بموارده الطبيعية. وتوجد في منطقة نهر السلام التي تضم ألبرتا ونهر كولومبيا مساحات من الأراضي الزراعية، ويوجد بها احتياطي من البترول والغاز الطبيعي ومياه لتوليد الطاقة الكهربائية. ويعتبر الجزء الشمالي من حوض دلتا نهر ماكينزي منطقة صيد الحيوانات المائية، وتوجد بها زراعة قليلة ولكنها تمتلك احتياطيًا من النفط والراديوم واليورانيوم.

مراجع

أقاليم جغرافية طبيعية
أنهار الأقاليم الشمالية الغربية
أنهار كندا
أنهار يوكون
محافظات جغرافية طبيعية

نهر ماكينزي


Phyllanthus pachyphyllus, biljna vrsta iz porodice filantusovki. . To je uspravni grm do tri metra visine, raširen po dijelovima Azije (Indokina, Borneo, Hainan)

Po životnom obliku je nanofanerofit.

Sinonimi
 Phyllanthus annamensis Beille
 Phyllanthus campanulatus Ridl.
 Phyllanthus coriaceus Wall. ex Hook.f.
 Phyllanthus klossii Ridl.
 Phyllanthus sciadiostylus Airy Shaw

Izvori

Filantusovke
Flora Hainana
Flora Vijetnama
Flora Tajlanda
Flora Bornea
Flora Malaje

Phyllanthus pachyphyllus


فيفا 09  هي حلقة من سلسلة الفنون الإلكترونية "فيفا لألعاب فيديو كرة القدم. التي تم تطويرها من قبل EA كندا، وتم نشرهاعن طريق الفنون الإلكترونية في جميع أنحاء العالم تحت شعار إي أيه سبورتس. تم إطلاقها في 2 أكتوبر 2008 في أستراليا، 3 أكتوبر 2008 في أوروبا، و 14 أكتوبر في أمريكا الشمالية.

وأطلقت نسخة N-Gage في 18 نوفمبر 2008.

تم إطلاق النسخة التجريبية في في 10 سبتمبر 2008 للكمبيوتر  و 11 سبتمبر 2008 للبلاي ستيشن 3 وإكس بوكس 360.  كانت النسخ التجريبية لـ PS3 واكس بوكس 360 متطابقة تماماً مع استثناء الاستاد المستخدم في PS3 المميز لاستاد FIWC أمانسخة اكس بوكس 360 استخدمت استاد ويمبلي الجديد.

شعار اللعبة هو "Let's FIFA 09." (دعونا نلعب فيفا 09)

المراجع

الروابط الخارجية
 Official site
 Official FIFA 09 community site

ألعاب الرياضة الإلكترونية
ألعاب الهاتف المحمول
ألعاب إكس بوكس 360
ألعاب إلكترونيك آرتس
ألعاب إي أيه سبورتس
ألعاب بلاي ستيشن 2
ألعاب بلاي ستيشن 3
ألعاب بلاي ستيشن بورتبل
ألعاب تستخدم منصة جافا
ألعاب خدمة إن-غيج
ألعاب زيبو
ألعاب سومو ديجيتال
ألعاب فيديو 2008
ألعاب فيديو تقع أحداثها في سنة 2008
ألعاب فيديو تقع أحداثها في سنة 2009
ألعاب فيديو رياضية تحتوي على طور المهنة
ألعاب فيديو فردية وجماعية
ألعاب فيديو كرة القدم
ألعاب فيديو مطورة في كندا
ألعاب نينتندو تدعم اتصال واي فاي
ألعاب نينتندو دي أس
ألعاب وي
ألعاب وي واي-فاي
ألعاب ويندوز
سلسلة فيفا

فيفا 09


An Thrixspermum purpurascens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Ludwig von Blume, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Thrixspermum purpurascens in nahilalakip ha genus nga Thrixspermum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Jawa. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Thrixspermum

Thrixspermum purpurascens


Čišćenje suhim ledom je oblik čišćenja pomoću sitnih granula smrznutog ugljičnog dioksida. Pomoću stlačenog zraka ove se granule odnosno prah prskaju na površinu koja se čisti. Osim u tehničke svrhe danas se koristi i u konzerviranju restauriranju kulturne baštine (npr. konzervacija ostataka vojnog broda USS Monitor, tehniku koristi i Philadelphia Museum of Art).

Metoda je slična drugim metodama pjeskarenja, poput pjeskarenja pijeskom ili plastičnim granulama odnosno orahovom ljuskom. No kako se koristi peletirani suhi led koji pri udaru u površinu sublimira i povećava obujam oko 800 puta, tehnika nije abrazivna, materijal nije vodljiv, nezapaljiv je i nije otrovan.

1) Željezo bez prevlaka.

Sigurnost
Ugljični je dioksid toksičan pri koncentraciji iznad 1 %, i može rezultirati asfiksijom ako se ne radi uz primjereno provjetravanje. Normalna temperatura suhog leda je -78 °C pa kod rada obvezno treba koristiti termoizolirajuće rukavice. Zaštitne naočale i zaštita od buke također su obvezni.

Povijest
Prvi sustav za čišćenje suhim ledom razvila je ratna mornarica SAD 1945. godine. Prvi patenti za suvremene sustave čišćenja suhim ledom javljaju se oko 1986. godine (U.S. Patent 4,617,064.).

Dodatna literatura
Kretzschmar,M. CO2-Schneeentstehung und deren Wirkung auf die Effekte beim CO2-Schneestrahlen.,Stuttgart 2016.

Vanjske poveznice
 DRY ICE BLASTING IN THE CONSERVATION OF METALS: A TECHNICAL ASSESSMENT AS A CONSERVATION TECHNIQUE AND PRACTICAL APPLICATION IN THE REMOVAL OF SURFACE COATINGS

 A comparison of two soot removal techniques

DRY ICE CLEANING IS USED TO CLEAN METAL AND CERAMIC ARTIFACTS BEFORE THEY ARE DISPLAYED

 Making archaeology cool with dry-ice cleaning

Rozemarijn van der Molen Droogijsstralen, Dé Reinigingstechniek Voor Metalen?

Schneestrahlen_von_Bodenfunden

Izvori

Konzervacija

Čišćenje suhim ledom


Der Distrikt Vizianagaram (), auch Vijayanagaram, ist eine Verwaltungsdistrikt des indischen Bundesstaats Andhra Pradesh. Verwaltungssitz ist die Stadt Vizianagaram.

Geographie

Der Distrikt liegt im Nordosten von Andhra Pradesh. Er grenzt im Nordosten an den Distrikt Srikakulam, im Süden an den Distrikt Visakhapatnam im Südwesten an den Distrikt Anakapalli, im Westen an den Distrikt Alluri Sitharama Raju und im Nordwesten an den Distrikt Parvathipuram Manyam. Im Süden hat er etwa 28 km Küste zum Golf von Bengalen.

Der Distrikt hat nach Angaben der Distriktwebseite eine Fläche von 4.124 km². Er besteht aus zwei gegensätzlichen Teilen: dem flachen Küstenabschnitt und dem hügeligen Teil im Landesinnern, welcher zu den Ostghats gehört. Höchste Erhebung ist der 1615 m hohe Shankaram im Mandal Srugavarapukota. Der eher gebirgige Teil des Distrikts ist zum Teil stark bewaldet. Die größten Fließgewässer im Distrikt sind Nagavali, Vegavathi, Gomukhi, Suvarnamukhi, Champavathi, Gostnani (Gostani) und Kandivalasa. Mehrere Wasserreservoirs versorgen Bevölkerung und Landwirtschaft.

Klima
Das Klima des Distrikts ist durch heiße Sommer charakterisiert und erhält ganzjährig Niederschläge, außer während der Winterzeit. März bis Mai ist Sommerzeit mit abwechselnd Regen und großer Trockenheit und hohen Temperaturen. Der Südwestmonsun ab Anfang Juni bis zur zweiten Oktoberwoche bringt den ergiebigsten Regen. Der anschließende Nordostmonsun bis Ende Dezember bringt etwas geringere, aber immer noch bedeutende Regenmengen. In den Monaten Januar und Februar ist Winter mit kühleren Temperaturen. Der langjährige Durchschnitt der Niederschlagsmenge beträgt 1131 mm pro Jahr. Der Südwestmonsun bringt 692 mm und der Nordostmonsun 246 mm. Der kälteste Monat ist der Dezember (Durchschnitt 20,66 °C – Tagesminimum 15 °C, -maximum 26 °C), der wärmste der Mai (Durchschnitt 29,52 °C – Minimum 25 °C, Maximum 35 °C).  Während der Mosunzeit herrscht eine Luftfeuchtigkeit von bis zu 80 Prozent. Diese fällt in der Trockenperiode auf 30 Prozent.

Geschichte

Der Distrikt wurde am 1. Juni 1979 aus Teilen der damaligen Distrikte Srikakulam und Visakhapatnam gebildet. Bei seiner Gründung war der Distrikt administrativ in 12 Taluks gegliedert. 1985 erfolgte eine Neueinteilung in 34 Mandals. Zum 4. April 2022 wurde eine umfassende Distrikt-Reorganisation in ganz Andhra Pradesh umgesetzt. Die Zahl der Distrikte verdoppelte sich von 13 auf 26. Der Distrikt Vizianagaram verkleinerte sich auf 27 Mandals. Elf Mandals gingen an den neu gebildeten Distrikt Parvathipuram Manyam (Parvathipuram, Seethanaguram, Balijipeta, Salur, Pachipenta, Makkuva, Komarada, Garugubilli, Jiyyammavalasa, Gummalakshmipuram, Kurupam), und vier Mandals wurden vom Distrikt Srikakulam hinzugewonnen (Vangara, Regidi Amadalavalasa, Santhakaviti, Rajam).

Bevölkerung
Da der Distrikt im Jahr 2022 eine grundlegende Umstrukturierung erfuhr, sind derzeit (2023) keine verlässlichen Zahlen zu den aktuellen Bevölkerungsverhältnissen öffentlich verfügbar. Aktuelle Zahlen werden mit dem Zensus 2023 erwartet.

Verwaltung

Mandals
Der Distrikt war 2022 in drei Divisionen und 27 Mandals gegliedert.
 Division Vizianagaram mit den elf Mandals Vizianagaram, Gantyada, Pusapatirega, Denkada, Bhogapuram, Srungavarapukota, Jami, Vepada, Lakkavarapukota, Kothavalasa, Nellimarla
 Division Cheepurupalli mit den acht Mandals Cheepurupalli, Garividi, Gurla, Merakamudiam, Rajam, Vangara, Regidlamandalavalasa, Santhakaviti
 Division Bobbili mit den acht Mandals Bobbili, Ramabhadrapuram, Badangi, Therlam, Mentada, Gajapathinagaram, Dattirajeru, Bondapalli.

Städtische Siedlungen
Auf dem Gebiet des Distrikts in seinen Grenzen ab 2022 bestanden bei Volkszählung 2011 die folgenden städtischen Siedlungen (M = Municipality, NP = Nagar Panchayat, CT = Census town; Einwohnerzahlen 2011):
 Vizianagaram (174.651, M) – seit dem 3. Juli 2019 Municipial Corporation
 Bobbili (50.096, M)
 Nellimarla (19.373, NP) – 2011 noch Census town
 Rajam (42.197, NP)
 Gajapathinagaram (5.687, CT)
 Sriramnagar (18.893, CT)
 Cheepurupalle (14.847, CT)
 Tummikapalle (4.911, CT)
 Kothavalasa (14.321, CT)
 Kanapaka (5.960, CT)
 Malicherla (5.229, CT)
 Jarjapupeta (5.761, CT)
 Chintalavalasa (5.921, CT)

Wirtschaft

Der Großteil der Bevölkerung ist in der Landwirtschaft beschäftigt. Hauptsächlich werden Reis, Fingerhirse, Perlhirse, Sorghumhirse (Sorghum bicolor), Zuckerrohr und Erdnüsse angebaut. Daneben ist die Fischerei ein bedeutender Erwerbszweig. Die Handweberei verschafft vielen Leuten ein Einkommen. Es gibt im ganzen Distrikt zahlreiche Industrieunternehmen in verschiedenen Sparten. In den Städten leben die Leute vom Handel mit Gütern und Dienstleistungen.

Weblinks

 Karte des Distrikts, mapsofindia.com

Einzelnachweise

Distrikt in Andhra Pradesh

Gegründet 1979

Vizianagaram (Distrikt)


Luiz Lopreto, mais conhecido como Logu (Ariranha, 14 de agosto de 1909 - Ariranha, 30 de março de 2004) foi um futebolista brasileiro, que atuava como ponta-esquerda.

Ficou conhecido como o "Jogador do Sem Pulo", devido aos seus excelentes chutes de primeira, sem deixar a bola pingar no chão.

Carreira
Iniciou sua carreira em sua cidade natal, jogando pelo Ariranha FC. Após boas atuações, foi atuar no Santa Aldeia de graça, ainda muito jovem, onde permaneceu por seis anos. Na época, trabalhou em uma empresa de café e recebeu seus primeiros salários.

Foi convidou para treinar no Santos após atuar pela equipe de Jaboticabal, em uma disputa de Taça, diante do Monte Alto. Estreou com a camisa do Santos FC no dia 7 de junho de 1931 na vitória por 4x0 diante do Juventus, em partida válida pelo Campeonato Paulista.

Fez parte da campanha vitoriosa do título paulista de 1935, onde atuou em 5 partidas, assinalando 2 gols. No dia 29 de setembro, em disputa do mesmo Campeonato, no empate em 0x0 contra o Palestra Itália no Estádio Palestra Itália, sofreu uma grave lesão no joelho e ficou fora dos gramados por um ano, não atuando mais pelo time santista.

Ele atuou em 111 jogos pelo Alvinegro Praiano, sendo 59 vitórias, 18 empates e 34 derrotas, marcando 56 gols.

Jogou ainda pelo Jabaquara por pouco tempo, e encerrou a carreira na Portuguesa Santista, onde permaneceu por 4 anos.

Referências

Nascidos em 1909
Mortos em 2004
Naturais de Ariranha
Futebolistas do Santos Futebol Clube
Futebolistas da Associação Atlética Portuguesa
Futebolistas do Jabaquara Atlético Clube

Logu (futebolista)


Dolný Kalník este o comună slovacă, aflată în districtul Martin din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 259 de locuitori.

Istoric
Localitatea Dolný Kalník este atestată documentar din 1355.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Dolný Kalník


Nicolae Robu este numele purtat de mai mulți oameni:
Nicolae Robu (n. 1955), profesor universitar și om politic român
Nicolae Robu (1866-1947), delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nicolae Robu (dezambiguizare)


Ceferiștii este un film românesc din 1954 regizat de Gabriel Barta.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1954 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1954

Ceferiștii


Thomas Joseph Gola (* 13. Januar 1933 in Philadelphia, Pennsylvania; † 26. Januar 2014 in Meadowbrook, Pennsylvania) war ein US-amerikanischer Basketballspieler.

Karriere
Gola spielte von 1952 bis 1955 erfolgreich für die La Salle University. 1952 konnte das Team das National Invitation Tournament gewinnen. 1954 folgte die NCAA Division I Basketball Championship. Als ersten Spieler in der Geschichte des College-Basketballs gelang es ihm, sowohl über 2.000 Punkte zu erzielen als auch 2.000 Rebounds zu holen. Von 1953 bis 1955 wurde er ins NCAA All-American First Team gewählt.

Nach seiner Collegezeit meldete er sich für den NBA-Draft 1955 an. Dort wählten die Philadelphia Warriors Tom Gola als Territorial pick. Er konnte sich bereits in seiner Rookie-Saison in der Mannschaft etablieren und kam auf 10,8 Punkte, 5,9 Assists und 9,1 Rebounds pro Spiel. In den Playoffs verbesserten sich seine Werte weiter und er hatte seinen Anteil am Titelgewinn der Warriors. Dieser konnte in den folgenden Jahren nicht wiederholt werden, die individuellen Statistiken von Gola verbesserten sich aber noch einmal. 1958 wurde er ins All-NBA Second Team gewählt. Ab 1960 wurde er fünf Jahre in Folge ins All-Star Team gewählt.

Am 5. Dezember 1962 wurde er von der nun in San Francisco beheimateten Franchise im Tausch gegen Willie Naulls und Kenny Sears zu den New York Knicks transferiert. In New York gingen seine Einsatzzeiten und Punkteausbeute von Jahr zu Jahr zurück. Mit den Knicks schaffte er es nie in die Playoffs. Nach der Saison 1965/66 beendete Tom Gola seine Karriere. Anschließend schlug er als Mitglied der Republikanischen Partei eine politische Laufbahn ein und wurde 1966 ins Repräsentantenhaus von Pennsylvania gewählt. 1970 übernahm er das Amt des städtischen Rechnungsprüfers (City Controller) in Philadelphia. Im Jahr 1983 bewarb er sich erfolglos um die Nominierung seiner Partei für die Wahl zum Bürgermeister von Philadelphia.

1976 wurde Tom Gola in die Naismith Memorial Basketball Hall of Fame aufgenommen. Eine 1998 eröffnete Basketballhalle der La Salle University trägt den Namen Tom Gola Arena.

Siehe auch
 Liste der Mitglieder der Naismith Memorial Basketball Hall of Fame

Weblinks
 Tom Gola – Spielerprofil auf NBA.com (englisch)

 Tom Gola in der Naismith Memorial Basketball Hall of Fame. Auf: Hoophall—Website; Springfield, MA, 2018. Abgerufen am 20. April 2018 (in Englisch).

Einzelnachweise

Mitglied der Naismith Memorial Basketball Hall of Fame
Mitglied des Repräsentantenhauses von Pennsylvania
Mitglied der Republikanischen Partei
NBA-Meister
Basketballspieler (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1933
Gestorben 2014
Mann

Tom Gola


Zuleide Faria de Melo (Limoeiro de Anadia, 06 de janeiro de 1932) é uma professora aposentada do Instituto de Filosofia e Ciências Sociais da UFRJ e ex-presidente nacional do Partido Comunista Brasileiro.

Biografia

Vida pessoal
Zuleide nasceu em uma família religiosa e conservadora de minifundiários da cidade de Limoeiro, região central do estado de Alagoas. Mudou-se com sua família para o Rio de Janeiro quando tinha 11 anos de idade, onde estudou no tradicional colégio do estado Dois de Dezembro. Zuleide casou-se aos vinte anos e foi levada a interromper seus estudos por imposição do marido com quem teve duas filhas. Com sete anos de casada conseguiu o divórcio e deu sequência aos estudos, formando-se em Ciências Sociais pela antiga Universidade do Brasil (atual UFRJ). Em 1964 passou a trabalhar na Secretaria de Saúde do Estado do Rio de Janeiro.

Vida política
Logo após o Golpe de Estado no Brasil em 1964, Zuleide começa sua militância no Partido Comunista Brasileiro impulsionada pela prisão de seu primo Jurandir Boia Rocha após este ter sido eleito para a diretoria da União Nacional dos Estudantes. No ano seguinte, trabalhou como tradutora na editora Civilização Brasileira e oficializou sua entrada nas fileiras do PCB no dia 25 de março, aniversário do partido. Em 1968, foi à União Soviética participar de um encontro da Federação Mundial da Juventude Democrática onde permaneceu por dois meses.

Na década de 70 integrou a assessoria do Comitê Central do PCB, sendo responsável pela tarefa de datilografar e imprimir textos e jornais do partido, como o "Voz Operária". A ditadura militar brasileira seguia desarticulando e reprimindo diversas organizações de resistência, principalmente o PCB. As estruturas partidárias foram desmanteladas, os militantes perderam seus contatos e suas gráficas foram completamente destruídas. É nesse contexto que Zuleide desempenhou um papel fundamental na preservação do acervo de Astrojildo Pereira, um dos fundadores do partido. O arquivo de Astrojildo, após seu falecimento, foi levado para a gráfica do partido em São Paulo. No entanto, os orgãos da repressão frequentemente abordavam moradores próximos em busca de informações sobre a gráfica e o acervo precisou ser novamente transportado. Foi então que iniciou-se a transferência do arquivo para a casa de Zuleide, que durante uma semana viajou entre o Rio e São Paulo transportando os documentos. Posteriormente, o arquivo foi enviado para a Itália. Em 1976, Zuleide buscou exílio na França onde ficou por volta de um ano. Em 1978, integrou o Centro Brasil Democrático (CEBRADE), entidade criada por Oscar Niemeyer de luta contra a ditadura. Entrou como professora da UFRJ em 1979 com a abertura de uma vaga no Instituto de Filosofia e Ciências Sociais.

Zuleide dedicou-se à causa internacionalista ocupando cargos no Instituto Cultural Brasil- União Soviética no Conselho Brasileiro de Defesa da Paz (CONDEPAZ) e na Associação Cultural José Marti de solidariedade a Cuba, onde é presidente. Entrou como membro do Comitê Central do PCB em 1987 no VIII Congresso. Fez parte do Movimento Nacional em Defesa do PCB em 1992, cedendo sua casa para reunir o comando central da resistência à tentativa de liquidação do partido. No processo da Reconstrução Revolucionária, dividiu os trabalhos de direção nacional com Ivan Pinheiro, sucedendo Horácio Macedo na Secretaria Geral até o ano de 2008.

Alunos da Universidade Federal do Rio de Janeiro
Professores da Universidade Federal do Rio de Janeiro
Membros do Partido Comunista Brasileiro
Opositores da ditadura militar no Brasil (1964–1985)

Zuleide Faria de Melo


Etaper i Vuelta a España 2016

Klassementer

1. etape
 20. august 2016, Ourense – Castrelo de Miño, 29,4 km (holdtidskørsel)

2. etape
21. august 2016 — Ourense – Baiona, 160,8 km

3. etape
22. august 2016 — Marín – Dumbria, Mirador de Ézaro, 176,4 km

4. etape
23. august 2016 — Betanzos – San Andrés de Teixido, 163,5 km

5. etape
24. august 2016 — Viveiro – Lugo, 171,3 km

6. etape
25. august 2016 — Monforte de Lemos – Puebla de Sanabria, 158,5 km

7. etape
26. august 2016 — Maceda – Puebla de Sanabria, 158,5 km

8. etape
27. august 2016 — Villalpando – La Camperona, Valle de Sabero, 181,5 km

9. etape
28. august 2016 — Cistierna – Alto del Naranco, Oviedo, 181,5 km

10. etape
29. august 2016 — Lugones – Lagos de Covadonga, 188,7 km

11. etape
31. august 2016 — Museo del Jurásico de Asturias, Colunga – Peña Cabarga, 168,2 km

12. etape
1. september 2016 — Los Corrales de Buelna – Bilbao, 193,2 km

13. etape
2. september 2016 — Bilbao – Urdax-Dantxarinea, 213,4 km

14. etape
3. september 2016 — Urdax-Dantxarinea – Gourette, Col d'Aubisque,  196,1 km

15. etape
4. september 2016 — Sabiñánigo  – Aramon Formigal, Sallent de Gállego, 118,5 km

16. etape
5. september 2016 — Alcañiz – Peñiscola, 156,4 km

17. etape
7. september 2016 — Castellón – Lluenca, Mas de la Costa, 177,5 km

18. etape
8. september 2016 — Requena – Gandía, 200,6 km

19. etape
9. september 2016 — Xàbia – Calp, 37,5 km, enkeltstart (ITT)

20. etape
10. september 2016 — Benidorm – Aito de Aitana, 193,2 km

21. etape
11. september 2016 — Las Rozas – Madrid, 104,1 km

Referencer

Eksterne henvisninger

Vuelta a España

Etaper i Vuelta a España 2016