Întâlnirea dintre regele Ferdinand și contele Ottokar Czernin, ministrul de externe al Imperiului Austro-Ungar, a avut loc la 14/27 februarie 1918, în gara Răcăciuni, înt-unul din vagoanele trenului regal român. Întâlnirea a avut ca scop transmiterea unei propuneri a împăratului Carol I al Austriei ca România să înceapă negocieri de pace cu Puterile Centrale, garantându-i-se în schimb menținerea dinastiei și obținerea unor condiții mai favorabile, sub presiunea unui ultimatum de 48 de ore.

Întrevederea a fost una tête-à-tête cu o durată de circa douăzeci de minute, conținutul ei fiind cunoscut din relatările celor doi participanți, care concordă în privința aspectelor esențiale ale convorbirilor.

În urma discuției, regele, după consultări cu oamenii politici apropiați (Ion I. C. Brătianu și Barbu Știrbey), să accepte inițierea negocierea de pace prin intermediul unui guvern filo-central, condus de Alexandru Marghiloman, încercând totodată și o tergiversare în scopul câștigării de timp, prin numirea inițială a unui guvern condus de generalul Alexandru Averescu.

Contextul
Evoluția evenimentelor internaționale din perioada ianuarie-martie 1918 a fost una defavorabilă pentru statul român. La 28 ianuarie/9 februarie 1918 a intrat în vigoare tratatul de pace dintre Puterile Centrale și Ucraina. La 18 februarie/3 martie 1918 a fost semnat tratatul de pace dintre Republica Sovietică Federativă Rusă pe de o parte și Germania, Austro-Ungaria, Bulgaria și Imperiul Otoman, pe de altă parte. În acest context, România s-a găsit complet încercuită de Puterile Centrale.

La 27 ianuarie/9 februarie, guvernul Brătianu a demisionat fiind înlocuit cu guvernul condus de Alexandru Averescu. La 10/23 februarie miniștrii de externe ai Imperiului German - Richard von Kühlmann și Imperiului Austro-Ungar – Ottokar Czernin au sosit la București în vederea începerii tratativelor de pace.

Decise să-și valorifice avantajele politico-strategice în Europa de Est, Puterile Centrale au hotărît să scoată România definitiv din luptă. La 23 ianuarie/5 februarie 1918, acestea au trimis guvernului român o notă ultimativă, amenințând că vor relua acțiunile militare împotriva României, dacă nu se vor iniția imediat negocieri diplomatice în vederea încheierii păcii.
"În aceste groaznice momente, cu frontul rusesc în descompunere, cu Troțki care pleca la Brest-Litovsk să încheie pacea separată, cu revoluția bolșevică în spate, cu armistițiul, cu atitudinea germanofililor noștri din București, cu trupele care erau în plină răzvrătire în toată Moldova, cu neînțelegeri în guvern, cu Averescu care zăngănea din sabie - din sabia suspectă a generalului politician - cu intrigile lui Berthelot și cu ieșirile lui Clemenceau, oricine și-ar fi închipuit că starea noastră sufletească, în acele zile trebuie să fi fost îngrozitoare. Un chin de nedescris și de nesuferit."
__ Ion G. Duca, Amintiri politice

Preliminarii

După încheierea păcii cu rușii, autoritățile politice austro-ungare s-au văzut supuse unei presiuni crescute din partea conducerii militare, pentru încheierea rapidă a unei păci cu România, care, în opinia lor, ar fi permis atât disponibilizarea unui număr mare de trupe pentru alte fronturi, cât și evitarea unui număr mare de victime în eventualitatea reluării ostilităților, chiar dacă în final România ar fi fost învinsă definitiv. Încă din timpul tratativelor cu rușii de la Brest-Litovsk, ministrul de externe austro-ungar, contele Ottokar Czernin, i-a propus tânărului împărat Carol să trimmită un mesaj regelui Ferdinand I al României prin care să îi ceară inițierea negocierilor de pace, în schimbul promisiunii obținerii unor condiții favorabile și a menținerii dinastiei.

Această inițiativă austro-ungară avea să provoace apariția unor disensiuni cu aliații germani, care prin intermediul ministrului de externe von Kulhman, i-au transmis lui Czernin dezacordul lor, precizând că ei consideră că "regele Ferdinand ar trebui să fie pedepsit pentru trădarea lui" și nu negociat cu el. Punând pe primul rând interesele proprii, conducătorii austro-ungari decid să ignore opoziția partenerului german și să meargă înainte conform planului propriu, punându-i pe germani în fața unui fapt împlinit. Czernin avea să îl informeze pe Kuhlman abia după începerea contactelor cu partea română, invocând faptul că fiecare aliat avea doar datoria de a-i informa pe ceilalți despre acțiunile sale și nu "obligația să cerem permisiunea Germaniei de a face un astfel de pas".

Pentru a pregăti opinia publică, Czernin s-a folosit de agenții de influență pe care îi avea la București, reprezentați în special de gruparea din jurul lui Alexandru Marghiloman. Acesta avea să acorde un interviu agenției germane de presă Trans Ocean, în care susținea punctul de vedere austriac, vorbind de necesitatea ca România să încheie cât mai curând o pace separată, subliniind că: "dacă condițiunile acestora ar face necesar ca Regele, care a declarat războiul să nu poată încheia pacea, nu mă îndoiesc că Regele va face gestul inevitabil".

Pentru a transmite mesajul către partea română, Czernin l-a ales ca emisar pe colonelul Maximilian Randa, care era cunoscut de autoritățile române, deoarece fusese atașat militar al Imperiului Austro-Ungar la București, până la intrarea României în război. În perioada 4/17-5/18 februarie 1918 acesta a executat o misiune secretă la Iași, unde s-a întâlnit cu unul din aghiotanții regelui Ferdinand, prin intermediul căruia a transmis o solicitare a împăratului Carol I al Austriei, ca România să înceapă negocieri de pace.

Desfășurarea întâlnirii

Reacții

Urmări

Referințe și note

Bibliografie
 Argetoianu, Constantin, Memorii, vol. IV-V, Editura Humanitas, București, 1994-1995
 Averescu, Alexandru (general), Notițe zilnice din răsboiu, I916-1918, vol. II - Răsboiul, Editura Cultura Națională, București, 1937
 Duca, Ion G., Amintiri politice, vol. III, Jon Dumitru Verlag, München, 1982
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, vol. II, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Maria, Regina României, Jurnal de război. 1918, Editura Humanitas, București, 2016

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Consiliul de Coroană din 17-19 februarie 1918

România în Primul Război Mondial
1918 în România

Întâlnirea Ferdinand-Czernin de la Răcăciuni (1918)


"Tattoo" é uma canção da cantora Loreen que representou a Suécia no Festival Eurovisão da Canção 2023, tendo vencido o certame, com 583 pontos, no dia 13 de maio de 2023, tornando-se a segunda pessoa a ganhar o Festival Eurovisão da Canção duas vezes, após as vitórias de Johnny Logan em 1980 e 1987.

Após a sua apresentação no Melodifestivalen (final nacional sueca), a música entrou no número um na tabela de singles sueca, quebrando o recorde de música do Melodifestivalen no Spotify, tendo sido ouvida 375 mil em menos de 48 horas. Desde então, passou também chegou aos tops em 14 outros países.

"Tattoo" foi escrita por Jimmy "Joker" Thörnfeldt, Jimmy Jansson, Loreen, Cazzi Opeia, Peter Boström e Thomas G:son, encaizando-se no género pop, e a letra fala sobre lutar pelo amor.

A atuação começa com Loreen deitada entre dois monitores LED de 16 metros quadrados. A tela inferior é decorada com areia e a tela superior colocada num andaime montado em corrente que pesa um total de 1,8 toneladas e é movido por quatro motores. A atuação termina com uma explosão colorida de luzes e fumo. De acordo com Loreen, os personagens mostrados na tela durante o show são símbolos berberes de sua tribo norte-africana.

Lista de posições

Charts semanais

Chart mensal

Ligações externas

  Tattoo em eurovision.tv

Singles de 2023
Singles lançados pela Universal Music Group
Canções vencedoras do Festival Eurovisão da Canção
Loreen

Tattoo (canção de Loreen)


NGC 5756 est une galaxie spirale barrée située dans la constellation de la Balance. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5756 a été découverte par l'astronome britannique John Herschel en 1836.

NGC 5756 a été utilisée par Gérard de Vaucouleurs comme une galaxie de type morphologique (R1)SAB(rs)b dans son atlas des galaxies.

La classe de luminosité de NGC 5756 est II-III et elle présente une large raie HI. Elle renferme également des régions d'hydrogène ionisé.

À ce jour, 16 mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est à l'extérieur des valeurs de la distance de Hubble. Notons que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre de NGC 5756 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5756 sur le site du professeur C. Seligman

5756
Constellation de la Balance
Galaxie spirale
Galaxie spirale barrée
Objet céleste découvert en 1836
Objet céleste découvert par John Herschel

NGC 5756


Pearson's Magazine fue una publicación influyente, que apareció por primera vez en Gran Bretaña en 1896. Se especializó en literatura especulativa, en la discusión política, a menudo de corte socialista, y en las artes. Algunos de sus colaboradores fueron: Upton Sinclair, George Bernard Shaw, Máximo Gorki y H. G. Wells, muchos de cuyos cuentos y novelas cortas aparecieron por primera vez en esta publicación. También quedó registrada como la primera publicación periódica que publicó un crucigrama, en febrero de 1922.

Historia
Arthur Pearson, británico, fundó y trabajó como editor de la revista mensual desde 1896 hasta 1899. Dejó de trabajar como editor/revisor/jefe de redacción (editor, en el original en inglés), a causa de la ceguera, pero continuó trabajando como presidente/director gerente/responsable comercial (publisher, en el original en inglés). Editores de éxito incluyen a Percy W. Everett (1900-1911), Felipe O'Farrell (1912-1919), John Reed Wade (enero 1920-abril 1939) y a W. E. Johns (mayo 1939-noviembre 1939). La revista dejó de publicarse en noviembre de 1939, después de 527 ejemplares.

Referencias

Enlaces externos
 Herbert C. Fyfe, Pearson's Magazine, July 1900: How Will The World End?

Revistas mensuales
Revistas desaparecidas del Reino Unido
Publicaciones fundadas en 1896
Publicaciones desaparecidas en 1922

Pearson's Magazine


Olaylar

Doğumlar
 Büyük Alfred, Wessex kralı (ö. 899)
 İsmail bin Ahmed, Samanî hükümdarı (ö. 907)

Ölümler
 18 Ağustos - Walafrid Strabo, Alman keşiş ve din bilimci (d. 808)
 tarihi bilinmeyen
 İbn Ebu Şeybe, hadis, tefsir ve tarih bilgini (d. 776)

849


Simplon () is a station on Line 4 of the Paris Métro, located in the 18th arrondissement.

History
The station was opened on 21 April 1908 as part of the first section of the line from Châtelet to Porte de Clignancourt. It takes its name from the Rue du Simplon,  named after the Simplon Pass in the Lepontine Alps, location of one of the longest railroad tunnels in the world.

In 2018, according to estimates by the RATP, 2,756,818 travelers entered this station, which places it at the 205th position of the metro stations for its attendance.

Bombings of 1944
During the night of 20 to 21 April 1944, the station was hit by an Allied aerial bombardment aimed at the Dépôt de La Chapelle, which caused the collapse of the roof onto the track and the platforms.

2005 fire
On 6 August 2005, at 16:42, as a southbound MP 59 train heading to Porte d'Orleans, the then southern terminus of the line, was entering the station, the driver noticed smoke coming out from under the fifth car of a northbound train at the other platform, heading to Porte de Clignancourt. He alerted the controllers of the line, leading to the traction current being cut out and an evacuation being ordered (because of the risk of the fire spreading to other cars, as well as to the other train, now parallel to the fire).

A few minutes later, however, the fire reached the fifth car and spread to the second train. Firefighters, who arrived on the scene very quickly, started to extinguish the fire, which they described as very impressive. The fire was under control around 18:00. It was the combination of a malfunction of the JH electromechanical starting equipment, leading to a blockage of a traction element in the "maximum acceleration" position, as well as a latent failure of a circuit breaker. The rapid rotation of the wheel while the train was stationary caused the tire to overheat, burst, and trigger a fire. The fire revealed an insufficient level of smoke clearance on this portion of the line.

As a result of the fire, the smoke and difficulties in effectively clearing the station lead to suspension of traffic on line 4 between Porte de Clignancourt and Réaumur-Sébastopol, evacuation of the Marcadet – Poissonniers station and, because of the connection, suspension of traffic on line 12 between Trinité – d'Estienne d'Orves and the northern terminus at Porte de la Chapelle between 17:18 and 20:59. 19 people were slightly intoxicated by the smoke (one traveler and 18 RATP agents). The burnt trains were towed to the workshops at Saint-Ouen. Traffic resumed on the whole of Line 4 the next morning at 8am, however Simplon station was not served as it was closed for refurbishment, which was completed in February 2006, at which point the station resumed operation.

Passenger services

Access
The station has three accesses that lead to Nos. 27, 36 and 38 of Boulevard Ornano.

Station layout

Platforms
The station has two side platforms to accommodate trains with a length of about 90 meters.

Bus connections
The station is served by Lines 56 and 85 of the RATP Bus Network and, at night, by Lines N14 and N44 of the Noctilien network.

Nearby
Nearby attractions include the Square Maurice Kriegel-Valrimont and the Conservatoire Gustave Charpentier.

References

Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in the 18th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1908

Simplon station


Index (ou indice) ape, facteur ape, est un terme utilisé pour décrire une mesure du rapport de l'envergure des bras d'un individu par rapport à sa taille. Un rapport typique est de 1, tel qu'identifié par l'écrivain, architecte et ingénieur romain Vitruve en  Vitruve a noté qu'un "homme bien fait" a une envergure de bras égale à sa taille, comme illustré dans Léonard de Vinci c. 1492 dessin, l'Homme de Vitruve. En escalade, on pense qu'un indice ape supérieur à un, où l'envergure des bras est supérieure à la hauteur, offre un avantage concurrentiel, et certains grimpeurs ont exprimé la conviction que l'exercice peut entraîner une amélioration du rapport, bien que ce point de vue soit quelque peu controversé.

Calcul
L'index ape est généralement défini comme le rapport entre l'envergure des bras et la taille. Cependant, une approche alternative est l'envergure des bras moins la hauteur, le résultat étant positif, 0 ou négatif. Contrairement au rapport sans unité, ce calcul produit une valeur numérique dans les unités de mesure utilisées pour représenter la taille et l'envergure des bras.

Importance dans l'escalade
Plusieurs études ont été menées sur l'effet des facteurs physiologiques, tels que l'anthropométrie et la flexibilité, pour déterminer une certaine habileté pour escalader. Un certain nombre d'entre eux ont inclus l'indice ape comme l'une des variables. Cependant, les résultats ont été mitigés.

Une étude a révélé que les facteurs physiques «non entraînables», y compris l'indice ape, n'étaient pas nécessairement des prédicteurs d'habileté pour escalader, malgré une tendance générale identifiée dans des études précédentes pour les athlètes d'élite du sport à partager ces caractéristiques. Cela a été soutenu par une étude ultérieure qui a également révélé que l'indice ape n'était pas statistiquement pertinent. Cependant, les auteurs de cette deuxième étude ont noté que les résultats pouvaient être dus à la faible variabilité de l'indice entre les grimpeurs, qui avaient tous des indices ape significativement plus élevés que ceux trouvés dans le groupe témoin . Ainsi, ils ont laissé ouverte la possibilité que l'indice ape puisse être plus significatif lorsqu'il existe un plus grand degré d'équivalence entre les autres traits considérés.

Contre ces études, d'autres travaux ont identifié l'indice ape comme un facteur significatif (ou potentiellement significatif). Une étude de 2001 comparant des grimpeurs masculins et féminins adolescents a noté que les différences de performances entre les sexes pouvaient s'expliquer par un certain nombre de facteurs, dont l'un était l'indice ape inférieur trouvé chez les grimpeuses. De même, dans un travail ultérieur, il a été constaté que l'indice ape était statistiquement significatif et a donc déterminé qu'il s'agissait de l'une des nombreuses variables qui fournissaient la valeur diagnostique la plus élevée dans la prédiction des performances d'escalade.

Autres sports
Il a été noté que les nageurs ont tendance à avoir des bras plus longs par rapport à leur taille corporelle. Un exemple notable est Michael Phelps dont l'envergure des bras est de 10 cm supérieur à sa taille, lui donnant un indice de 1,052.

Il existe des preuves à l'appui qu'avoir un indice plus élevé sera bénéfique pour un gardien de but de football . Il peut également compenser le fait d'être plus court que la norme recommandée pour un gardien de but professionnel . Iker Casillas et Jorge Campos sont des exemples de gardiens plus petits qui possèdent un indice supérieur à la moyenne.

Au basket-ball, un indice plus élevé aide à la défense, en particulier pour contester les tirs et intercepter les passes . Cela aide également à rebondir, à dribbler ou à passer sous pression. Enfin, il aide directement à tirer sous pression. David Epstein dans son livre The Sports Gene a consacré un chapitre à "The Vitruvian NBA Player" et y a noté "Le rapport moyen envergure bras-taille [c'est-à-dire, l'indice ape] d'un joueur NBA est de 1,063."  Avoir un indice ape inférieur à 1 est très rare chez les joueurs de la NBA ; seuls deux joueurs de la saison NBA 2010-11 en avaient un.

Dans les sports de combat, comme la boxe et les arts martiaux mixtes, avoir un indice plus élevé est souvent perçu comme bénéfique. Des combattants comme Jon Jones, dont l'envergure des bras est de 21 cm de plus que sa taille, et Conor McGregor a une envergure de bras plus longue que la plupart de ses adversaires. Cela leur permet potentiellement d'utiliser l'envergure de leurs bras pour frapper leurs adversaires, alors que leurs adversaires ne pourraient pas les frapper. Ils l'utilisent souvent dans leur plan de jeu, en gardant leurs distances, en leur permettant de se couvrir (car des bras plus longs permettent une plus grande zone de protection autour du haut du corps) ou de l'utiliser pour les contrer. Cependant, la recherche a montré que l'indice ape n'a aucune influence sur qui gagne ou perd des combats de MMA, le classement divisionnaire d'un individu ou s'il réussit ou non dans l'utilisation de sa technique.

Les petits indices ape peuvent également être bénéfiques. Par exemple, dans le développé couché, un athlète avec des bras plus courts doit déplacer le poids sur une distance plus courte pour terminer le développé par rapport à un athlète avec des bras plus longs. Pourtant, il y a le fait qu'un os plus court aura un muscle plus court, donc la masse potentielle du muscle est basée sur la longueur de l'os. En revanche, les bras longs sont un avantage dans le soulevé de terre, où des bras plus longs réduisent l'amplitude de mouvement nécessaire pour terminer le soulevé.

Notes et références

Bibliographie

Liens externes
 Calculateur d'indice ape
 La taille est-elle importante pour un gardien de but de football ?

Anthropométrie
Escalade
Pages avec des traductions non relues

Index APE


Tratado de San Petersburgo puede referirse a uno de los siguientes tratados firmados en la ciudad de San Petersburgo:
 Tratado de San Petersburgo (1762)
 Tratado de San Petersburgo (1805)
 Tratado de San Petersburgo (1812)
 Tratado de San Petersburgo (1825)
 Tratado de San Petersburgo (1834)
 Declaración de San Petersburgo de 1868
 Tratado de San Petersburgo (1875)
 Tratado de San Petersburgo (1881)
 Entente anglo-rusa (1907)

Tratado de San Petersburgo


The Billboard Hot 100 is a chart that ranks the best-performing singles of the United States. Published by Billboard magazine, the data are compiled by Nielsen SoundScan based collectively on each single's weekly physical sales, and airplay. In 2003, there were 11 singles that topped the chart.

During the year, ten acts achieved a first U.S. number-one single, either as a lead artist or featured guest. Those acts were B2K, LL Cool J, 50 Cent, Sean Paul, Nate Dogg, Clay Aiken, Murphy Lee, Ludacris, and Shawnna. Beyoncé, despite having hit number one with Destiny's Child, also earns her first number one song as a solo act. P. Diddy, 50 Cent, Sean Paul, and Beyoncé were the only acts to hit number one more than once, each of them reaching number one twice throughout the year.

50 Cent and Knowles both had the longest-running singles of 2003: 50 Cent's first number-one single "In da Club" and Knowles' second number-one single "Baby Boy" both topped the Hot 100 for nine straight weeks, longer than any single to have topped this year. Hip hop duo OutKast's "Hey Ya!" charted at the top spot for nine consecutive weeks, three of which were in 2003. Although "Hey Ya!" continued its pole position until early 2004, Billboard magazine credited it as one of the longest-running number-one singles of 2003. Rapper Eminem's "Lose Yourself" continued its 12-week chart run at the top spot in this year, but is credited as the longest-running number-one single of 2002. Knowles had the most weeks on top with 17, combining the chart run of both "Crazy in Love" and "Baby Boy". She surpassed the record previously set by 50 Cent during this year, the latter of whom gained a total of 13 weeks at number one combining "In the Club", which is the best-performing single of 2003, and "21 Questions".

With the combined chart run of "Get Busy" and "Baby Boy", the latter in which he is featured, dancehall artist Sean Paul became the most successful Jamaican-born artist in terms of chart performance in the Billboard Hot 100. Seven collaboration singles topped the chart in 2003, setting a record for most number-one collaborations in a calendar year since the onset of the rock era in 1955; the first number-one collaboration to have topped the chart was in 1967 with Somethin' Stupid, a song by singer Frank Sinatra and daughter Nancy Sinatra. The record was later tied in 2004, and broken in 2006 with eight number-one collaborations. American Idol contestant Clay Aiken's debut single "This Is the Night" debuted at number one on the Billboard Hot 100, becoming the first single to do so since 1998. "Crazy in Love", which charted for eight straight weeks in July to August, has been credited as 2003's Song of the Summer.

Chart history

Number-one artists

See also
2003 in music
List of Billboard number-one singles
Billboard Year-End Hot 100 singles of 2003

References

Additional sources
Fred Bronson's Billboard Book of Number 1 Hits, 5th Edition ()
Joel Whitburn's Top Pop Singles 1955-2008, 12 Edition ()
Joel Whitburn Presents the Billboard Hot 100 Charts: The 2000s ()
Additional information obtained can be verified within Billboard's online archive services and print editions of the magazine.

United States Hot 100
2003

List of Billboard Hot 100 number ones of 2003


دليار دجامبيف رجل أعمال وممثل اعلامي لحزب التحرير في قيرغيزستان.

حصل على رخصة لافتتاح قناة تلفازية ثقافية واجتماعية اختار لها اسم الفكر وقد أجرى استطلاعا للرأي لمعرفة البرامج التي يفضلها المشاهدون ووجد أن الأغلبية منهم يرغبون في برامج تتحدث عن الأمن وتحديدًا عن الشريعة، لذا خَطا تلك الخطوة لكن لم يستمر بث القناة سوى ثلاثة أيام حيث تم اغلاقها بقرار من جهاز المخابرات.

المصادر

سياسيون إسلاميون

دليار دجامبيف


هورست دييتر هوتغز
من مواليد 10 سبتمبر 1943 ، لاعب كرة قدم ألماني سابق.

لعب مع منتخب ألمانيا لكرة القدم.

مراجع

وصلات خارجية

أظهرة كرة قدم
حاصلون على ورقة شجر الغار الفضية
رياضيون من مونشنغلادباخ
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الألماني الدرجة الرابعة
لاعبو المنتخبات الفائزة بكأس العالم
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1972
لاعبو بوروسيا مونشنغلادباخ
لاعبو فيردر بريمن
لاعبو كأس العالم 1966
لاعبو كأس العالم 1970
لاعبو كأس العالم 1974
لاعبو كرة قدم ألمان
لاعبو كرة قدم ألمانيون غربيون
لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون
لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون غربيون
لاعبو كرة قدم من شمال الراين-وستفاليا
لاعبو كرة قدم من مونشنغلادباخ
لاعبو منتخب ألمانيا بي لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا في كأس العالم 1974
لاعبو منتخب ألمانيا لكرة القدم
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1943
مواليد في مونشنغلادباخ

هورست ديتر هوتغيس


Aljaska:
 Sitka, Aljaska, grad
 Okrug Sitka, Aljaska, okrug
 Sitka (pleme), indijansko pleme

Sitka


Alvin og íkornarnir: Ævintýrið mikla (enska: Alvin and the Chipmunks: The Road Chip) er bandarísk-kvikmynd frá árinu 2015.

Tenglar

Bandarískar kvikmyndir
Kvikmyndir frumsýndar 2015

Alvin og íkornarnir: Ævintýrið mikla


Aderus maindroni é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por Maurice Pic em 1898.

Distribuição geográfica
Habita em Obock (Djibouti).

Referências

maindroni
Fauna do Djibouti
Insetos descritos em 1898
Espécies descritas por Maurice Pic

Aderus maindroni


Ernst Kutscher (* 15. März 1909 in Greifswald; † 12. Mai 1974 in Bonn) war ein deutscher Jurist und Diplomat. In der Zeit des Nationalsozialismus arbeitete er als Beauftragter für das Informationswesen im persönlichen Stab des Reichsaußenministers Joachim von Ribbentrop und nahm 1944 als Legationssekretär an der Tagung der Judenreferenten in Krummhübel teil. In der Bundesrepublik Deutschland wurde er 1949 persönlicher Referent des Bundeswirtschaftsministers Ludwig Erhard und wirkte von 1953 bis 1974 unter anderem als Botschaftsrat und Vortragender Legationsrat im Auswärtigen Amt.

Leben
Der Sohn des Landwirts Erich Kutscher und dessen Ehefrau Käthe erwarb 1927 das Abitur am Viktoria-Gymnasium in Potsdam. Von 1927 bis 1931 studierte er Rechtswissenschaften und Volkswirtschaft in Lausanne, München, Berlin und Göttingen. 1932 promovierte er mit einer Arbeit zu Abrüstung und Völkerbund an der Universität Göttingen zum Dr. jur. und wurde zum 1. April 1932 in den preußischen Justizdienst eingestellt.

Zeit des Nationalsozialismus
Kutscher trat am 1. Mai 1933 in die NSDAP ein. Am 24. April 1936 wurde er als Attaché in den Auswärtigen Dienst des Auswärtigen Amtes einberufen. Er arbeitete in der politischen und kulturpolitischen Abteilung des Auswärtigen Amtes, ab März 1937 auch zeitweise in der deutschen Vertretung in Riga. Die diplomatisch-konsularische Prüfung bestand Kutscher am 1. Oktober 1938. Im Dezember 1940 wurde er zum Legationssekretär ernannt und arbeitete ab März 1941 in der Abteilung Protokoll, wo er zeitweise die Leitung des Referats S/2 Reisen ausländischer Persönlichkeiten in Deutschland innehatte. Ab 1944 wirkte er im sogenannten Büro Dr. Megerle als Beauftragter für das Informationswesen im persönlichen Stab des Außenministers.

Am 3. und 4. April 1944 referierte Kutscher auf der Tagung der Judenreferenten in Krummhübel, die von der unter Federführung Horst Wagners im Auswärtigen Amt aufgebauten "Informationsstelle XIV (Antijüdische Auslandsaktion)" vorbereitet wurde. Laut Protokoll Eberhard von Thaddens sprach Kutscher zu dem Thema "Die Propagandathesen im Rahmen der antijüdischen Auslandsaktion". In seinem Referat führte er folgende propagandistische "Leitsätze" aus:

Als Anfang 1945 aufgrund der immer größeren Raumnot in Berlin ein Teil des Auswärtigen Amtes in die Ausweichstelle nach Bad Gastein verlegt wurde, kam Kutscher wie auch andere Diplomaten in die Ausweichstelle der Abteilung Protokoll dorthin.

Nachkriegszeit
Im Juli 1945 geriet Kutscher in amerikanische Internierung und war von August 1945 bis Januar 1946 bei der Economic Division der amerikanischen Militärregierung. Zunächst ab Oktober 1946 Referent beim Zentralamt für Wirtschaft in der britischen Zone in Minden, ab April 1947 stellvertretender Leiter der für völkerrechtliche Wirtschaftsfragen und Reparationen zuständigen Abteilung der Verwaltung für Wirtschaft (VfW) des Vereinigten Wirtschaftsgebietes in Minden, später in Frankfurt am Main, avancierte er schließlich am 20. September 1949 zum persönlichen Referenten des Bundeswirtschaftsministers Ludwig Erhard.

Dazwischen lag allerdings Kutschers Beurlaubung als stellvertretender Abteilungsleiter der VfW im Frühjahr 1949 aufgrund belastender Unterlagen aus den Nürnberger Prozessen, insbesondere des Dokuments PS 3319. Dies ist ein Bericht des Auswärtigen Amtes vom 28. April 1944 an die deutschen Gesandtschaften und Botschaften über die Arbeitsergebnisse der Tagung der Judenreferenten in Krummhübel vom 3. und 4. April 1944 zur "Antijüdischen Aktion im Ausland". Kutscher reagierte auf die im Raum stehenden Vorwürfe, indem er im April 1949 erfolgreich "ein zweites Spruchkammerverfahren gegen sich selbst beantragte". Die gleiche Marburger Spruchkammer, die ihn schon 1947 als "entlastet" eingestuft hatte, so die Unabhängige Historikerkommission – Auswärtiges Amt, sah ihn erneut "auf ganzer Linie von dem Vorwurf entlastet, sich im Rahmen seiner Tätigkeit für das Büro Megerle an antijüdischer Propaganda beteiligt zu haben". Obwohl er bei der Tagung der Judenreferenten in Krummhübel zu Protokoll gegeben hatte, "der Jude" habe sich mit diesem Krieg "sein eigenes Grab gegraben", bewertete die Spruchkammer Kutschers Referat auf dieser Tagung als klare Distanzierung von der nationalsozialistischen Judenpolitik. In ihrer 40-seitigen Urteilsbegründung hob sie hervor, die widerständische Haltung Kutschers habe sich daran gezeigt, dass er nach seiner Rückkehr von der Tagung in den "Diplomatenschutzbunker", also die Ausweichstelle der Protokollabteilung des Auswärtigen Amtes in Bad Gastein, "strafversetzt" worden sei.

Infolgedessen wurde Kutscher vom Bundeswirtschaftsministerium als persönlicher Referent Ludwig Erhards eingestellt. Er galt als entnazifiziert. Antisemitismusvorwürfe gegen ihn wurden als haltlos zurückgewiesen. Entscheidend, so der Historiker Bernhard Löffler, war für die Ministeriumsleitung, dass Kutscher "als sehr gewandter Jurist mit fundierten ökonomischen Kenntnissen" geschätzt wurde, der sich in seinen vorherigen Tätigkeiten bei der den Alliierten unterstellten Behörden der Wirtschaftsverwaltung bewährt habe und dem "eine effiziente Leitung des Ministerbüros" zugetraut wurde. Als persönlicher Referent Ludwig Erhards wirkte Kutscher bis Anfang 1953.

Zweite Karriere im Auswärtigen Amt

Kutscher wurde als Referent Erhards 1952 zu den deutsch-israelischen Wiedergutmachungsverhandlungen hinzugezogen, die er als gute Möglichkeit ansah, "seine vollständige Rehabilitierung und den Wiedereintritt ins Auswärtige Amt anzustreben". Nach positiven Rückmeldungen durch den Wirtschaftsexperten der israelischen Delegation Noah Barou, den ehemaligen Bevollmächtigten der Jewish Agency Elijahu K. Livneh und den Herausgeber der Allgemeinen Wochenzeitung der Juden in Deutschland, Karl Marx, kam das Auswärtige Amt zu dem Schluss, es seien nun "von jüdischer Seite keinerlei Angriffe" mehr zu erwarten. Daraufhin wurde Kutscher am 15. Januar 1953 in den Höheren Dienst des Auswärtigen Amtes eingestellt, im April 1953 zum Vortragenden Legationsrat und im August desselben Jahres zum Gesandtschaftsrat I. Klasse ernannt.

Nach vorübergehender Tätigkeit in der Bonner Zentrale des Auswärtigen Amtes übernahm Kutscher im September 1953 die stellvertretende Leitung der Gesandtschaft, ab Juni 1955 Botschaft in Teheran. Von November 1956 bis Dezember 1963 war Kutscher als Botschaftsrat in Paris tätig, ehe er bis März 1966 das Referat 4/Sowjetunion im Auswärtigen Amt leitete und anschließend bis Anfang 1968 als Vertreter des Auswärtigen Amtes und Botschaftsrat I. Klasse bei der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft (EWG) in Brüssel arbeitete. Im Februar 1968 übernahm Kutscher die Leitung des Rechts- und Konsularreferats in Buenos Aires und war von Juni 1968 bis Januar 1972 Generalkonsul in Madras. Anschließend leitete er in der Bonner Zentrale bis zu seiner Versetzung in den Ruhestand am 31. März 1974 mit der Amtsbezeichnung Vortragender Legationsrat verschiedene Referate, unter anderem das Referat 512/Zivilrecht und Zivilprozessrecht.

Schriften
 Abrüstung und Völkerbund. Abhandlungen aus dem Seminar für Völkerrecht und Diplomatie an der Universität Göttingen, Heft 5. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1932 (zugleich Rechts- u. Staatswissenschaftliche Dissertation, Universität Göttingen, 1932).

Literatur
 Auswärtiges Amt/Historischer Dienst (Hrsg.): Biographisches Handbuch des deutschen Auswärtigen Dienstes 1871–1945. Bd. 2: G–K. Bearbeitet von Gerhard Keiper und Martin Kröger. Schöningh, Paderborn 2005, ISBN 3-506-71841-X, S. 712 f.
 Eckart Conze, Norbert Frei, Peter Hayes und Moshe Zimmermann: Das Amt und die Vergangenheit. Deutsche Diplomaten im Dritten Reich und in der Bundesrepublik, Karl Blessing Verlag, München 2010, ISBN 3-89667-430-7, ISBN 978-3-89667-430-2.
 Bernhard Löffler: Soziale Marktwirtschaft und administrative Praxis. Das Bundeswirtschaftsministerium unter Ludwig Erhard. Steiner, Stuttgart 2002, ISBN 3-515-07940-8 (zugleich: Habilitationsschrift, Universität Passau, 2000).
 Manfred Steinkühler: Antijüdische Aktion. Die Arbeitstagung der Judenreferenten der deutschen Missionen am 3. und 4. April 1944. In: Karsten Linne/Thomas Wohlleben (Hrsg.): Patient Geschichte. Zweitausendeins, Frankfurt am Main 1993, ISBN 3-86150-015-9, S. 256–279.

Einzelnachweise

Deutscher Diplomat
Jurist im auswärtigen Dienst
Jurist (Nationalsozialismus)
Person der deutschen Außenpolitik 1933–1945
Person des Antisemitismus
NSDAP-Mitglied
Ludwig Erhard
Deutscher
Geboren 1909
Gestorben 1974
Mann

Ernst Kutscher


Tuonela je četvrti studijski album finskog heavy metal sastava Amorphis. Album su 29. ožujka 1999. godine objavile diskografske kuće Relapse Records i Nuclear Blast. Ovo je do 2017. godine bio posljednji Amorphisov album na kojem je sudjelovao izvorni basist grupe Olli-Pekka Laine, koji je napustio grupu 2000. godine zbog glazbenih razlika i obiteljskih obaveza.

Snimanje i objava
Prije početka snimanja Tuonele Amorphis je na neko vrijeme bio pauzirao svoj glazbeni rad jer mu je produciranje prethodnog albuma Elegy bilo izmarajuće, između ostalog zato što je bio primoran snimati u nekoliko studija. Tuonela je prvi album na kojem grupa nije izvršila produkciju. Nakon objave Elegyja koji se odlikovao elementima progresivnog metala, skupina je za Tuonelu odlučila pojednostavniti svoj glazbeni izričaj te je tako uvela elemente stoner i doom metala. Većina je pjesama izvorno bila skladana i snimljena bez upotrebe klavijatura, no njih je kasnije snimio gostujući klavijaturist Santeri Kallio. Drugi je gostujući glazbenik na albumu bio Sakari Kukko, koji je svirao saksofon na naslovnoj pjesmi i pjesmi "Nightfall" te flautu na "Rusty Moon".

Album je 29. ožujka 1999. godine u Sjevernoj Americi objavio Relapse Records, u Europi Nuclear Blast, a u Finskoj Spinefarm Records. Budući da je bio objavljen 6. veljače 1999. godine, singl "Divinity / Northern Lights" svojom je objavom prethodio albumu.

Glazbeni stil i tekstovi pjesama
Basist Olli-Pekka Laine i gitarist Esa Holopainen u jednom su intervjuu izjavili kako je Tuonela "vrlo skroman album bez mnogo suvišnih detalja". Neki su glazbeni recenzenti izjavili kako album spada u žanr progresivnog doom metala. Ovo je prvi i posljednji album sastava na kojem se pjevač Pasi Koskinen koristio grubim vokalima te se njima služio samo na pjesmi "Greed"; na prethodnim je albumima grupe grube vokale izvodio gitarist Tomi Koivusaari. Bit će to posljednji album skupine na kojemu je prisutan takav stil pjevanja sve do objave albuma Eclipse 2006. godine.

Kai Wendel, recenzent glazbenog časopisa Rock Hard, u 143. broju časopisa komentirao je glazbeni stil albuma: "Nakon odlaska klavijaturista Kima Rantale nestali su utjecaji ludih i psihodeličnih 1970-ih [...]. Novi [glazbeni] materijal, međutim, još uvijek ima poneke dodirne točke s 1970-ima - primjerice, u [pjesmi] "Rusty Moon" možete otkriti neke utjecaje Jethro Tulla - [album] zvuči kao da je više usmjeren na zvuk gitare te je relativno opušten u usporedbi sa svojim prethodnikom".

Tekstovi pjesama na Tuoneli, za razliku od tekstova na njezinom prethodniku, nisu više utemeljeni na finskoj nacionalnoj poeziji, već su nadahnuti isključivo drevnim legendama. Album je dobio ime prema carstvu mrtvih u finskoj mitologiji.

Popis pjesama

Objava i recenzije
I singl "Divinity / Northern Lights" i album našli su se na ljestvicama top 10 glazbenih izdanja u Finskoj. Album je dobio uglavnom pozitivne kritike od poznatijih heavy metal glazbenih časopisa. U njemačkoj je inačici časopisa Metal Hammer Tuonela bio odabran za album mjeseca. U časopisu Rock Hard album se također našao u top 10 najboljih albuma mjeseca, no recenzent Kai Wendel također je izveo i neke kritičke zaključke: "Najveća mana na ovom vrlo dobrom CD-u je ta da nedostaje uzvišenih pjesama, uholaža poput "Black Winter Day" te pjesama poput "My Kantele" koje tjeraju ljude da se naježe".

Tuonela je međutim razočarala mnoge obožavatelje zbog sveopćeg odbacivanja grubih vokala te je sastav bio optuživan za glazbenu rasprodaju. Necrotos sa stranice metal.de izjavio je kako je "Amorphis Tuonelom možda uspio raniti sve stare obožavatelje na sličan način kao i mnoge druge njegove kolege, koji su vjerovali da se koriste blažim pjesmama kako bi dobili više ugljena".

Osoblje

Amorphis
 Pasi Koskinen – vokali
 Esa Holopainen – gitara (akustična i solo)
 Tomi Koivusaari – ritam gitara, sitar
 Olli-Pekka Laine – bas-gitara
 Pekka Kasari – bubnjevi
Dodatni glazbenici
 Santeri Kallio – klavijature
 Sakari Kukko – saksofon (na pjesmama 3 i 4), flauta (na pjesmi 9)

Ostalo osoblje
 Lahco – naslovnica
 Toni Härkönen – fotografija (sastava)
 Jenni Mikkonen – fotografija
 Mikko Karmila – inženjer zvuka
 Simon Efemey – produkcija, mastering
 Ike Vil – prijevod tekstova
 Matthew Jacobson – izvršna produkcija
 Russ Russell – inženjer zvuka

Izvori

Albumi iz 1999.
Albumi sastava Amorphis

Tuonela (album)


În aviație, un eleron ( = aripioară) este o suprafață de comandă a zborului, formată de obicei dintr-o parte articulată spre  al fiecărei aripi a aeroplanelor. Eleroanele lucrează în pereche pentru a realiza înclinarea laterală a avionului, adică mișcarea în jurul axei longitudinale (axa de ruliu). Ele servesc și la revenirea avionului la înclinarea dorită în urma dezechilibrului care apare inerent în urma fluctuației forțelor aerodinamice asupra aripilor.

Comanda eleroanelor se face prin mișcarea laterală a manșei. Avionul se înclină în partea în care este acționată manșa.

Dinamica zborului

Notă: În descrierea următoare noțiuni ca "sus" și "jos" se referă la zborul normal al avionului, nu în cadrul evoluțiilor acrobatice.

În mod normal perechea de eleroane este interconectată, ele lucrând în opoziție. Când unul este bracat (rotit) în jos, celălalt este bracat în sus. Cel bracat în jos mărește portanța aripii respective, iar cel bracat în sus o reduce, apărând un moment care determină o mișcare de rotire (înclinare) a avionului în jurul axei longitudinale (axa care trece prin botul și coada avionului). De obicei eleroanele sunt poziționate la extremitățile aripilor. Avioanele de linie moderne pot dispune de o a doua pereche de eleroane, plasate mai aproape de fuzelaj.

Un efect nedorit al acțiunii eleroanelor este apariția unei mișcări de girație în sens invers. Înclinarea avionului la dreapta cu ajutorul eleroanelor face ca avionul să vireze la stânga. Cauza este modificarea forței de rezistență aerodinamică a celor două aripi. Aripa care urcă o face datorită creșterii portanței, ceea ce duce și la creșterea rezistenței la înaintare. Diferența forțelor de rezistență a celor două aripi produce un moment care rotește avionul în jurul axei verticale (axa de girație).

Într-un viraj corect girația inversă este compensată prin acționarea , generând o forță asupra ampenajului vertical, forță al cărei moment se opune girației inverse. Altă metodă de compensare este bracarea diferențiată a eleroanelor, cel bracat în jos se brachează mai puțin decât cel bracat în sus. Astfel diferența rezistenței la înaintare a celor două eleroane poate fi parțial compensată. Există și geometrii mai complexe ale funcționării eleroanelor.

Într-un viraj cu eleroanele în poziție neutră aripa din exteriorul virajului are o viteză mai mare, ca urmare dezvoltă o forță portantă mai mare, ceea ce înclină avionul. Odată obținută înclinarea dorită în viraj, pilotul folosește eleroanele invers, pentru a nu permite creșterea înclinării. Această mică acțiune inversă trebuie menținută pe toată durata virajului. Totodată pilotul acționează direcția în sensul virajului pentru a compensa girația inversă. În virajul corect axa longitudinală a avionului este permanent tangentă la traiectoria avionului. Un indicator simplu de pe bord, indicatorul de viraj și glisadă ("bila") indică dacă virajul este corect (echilibrat).

Note

Bibliografie
 Traian Costăchescu Tehnica zborului în aviație, Editura Tehnică, București, 1979

Vezi și
 Profundor
 Direcție (avion)

Legături externe

  Articol despre eleroane la NASA Glenn Research Center  cu imagini și demonstrații Java

Comenzi de zbor

Eleron


تعد هياكل الرواتب، ، مكونًا مهمًا لبرامج التعويض الفعالة، وتساعد على ضمان أن تكون مستويات الرواتب، لمجموعات الوظائف الداخلية تنافسية ونزيهة. بحيث يسمح هيكل الأجور المصمم بشكل جيد للإدارة بمكافأة الأداء، وتطوير المهارات، مع التحكم في التكلفة الإجمالية للراتب الأساسي، من خلال توفير الحد الأقصى للمجموعة المدفوعة عن وظائف أو مواقع معينة.

فالهيكل الراتبي، أو السلم الراتبي، أو جدول الأجور، هو نظام يستخدمه أصحاب العمل لتحديد هيكل الرواتب، أو جدول الأجور، هو نظام يستخدمه أصحاب العمل لتحديد تعويض الموظف. يأخذ هيكل الراتب القياسي في الاعتبار أشياء مثل الجدارة وطول مدة العمل والدفع مقارنة بالمراكز المماثلة. إنشاء الحد الأدنى والحد الأقصى للراتب داخل الهيكل. تعويض الموظف. أي الطريقة المثلى والعادلة لتحديد أجور العاملين في المنظمات، وذلك حسب المؤهلات الأكاديمية، وسنوات الخبرة، والدورات في المجال. ولكل درجة معينة تبدأ قيمة نقدية وبدلات معينة تزيد تدرجياً حسب ما يحمله الشخص من ميزات، وكذلك الدفع مقارنة بالمراكز المماثلة. ويجب إنشاء الحد الأدنى والحد الأقصى للراتب، داخل الهيكل.

نطاقات الرواتب والهياكل المحددة
نطاق الرواتب هو الفترة الزمنية بين الحد الأدنى والحد الأقصى للراتب الأساسي، الذي ستدفعه المنظمة مقابل وظيفة محددة أو مجموعة من الوظائف. هيكل جدول الرواتب (أو هيكل الرواتب) هو مجموعة هرمية من الوظائف، ومجموعة الرواتب داخل المنظمة. غالبًا ما يتم التعبير عن هياكل الرواتب كدرجات رواتب، أو درجات وظيفة تعكس قيمة وظيفة في السوق الخارجي و/أو القيمة الداخلية للمؤسسة.

المراجع

مصطلحات اقتصادية

الهيكل الراتبي


Dâbbetü'l-arz (), İslam eskatolojisinde ahir zamanda ortaya çıkacağına inanılan yaratıktır.

Dâbbetü'l-arzdan İslam dininin kutsal kitabı Kur'an'ın Neml Suresinin 82. Ayetinde bahsedilmektedir:

"O söz, başlarına geldiği zaman, onlara yerden bir Dabbe çıkarırız; o da, insanların bizim ayetlerimize kesin bir bilgiyle inanmadıklarını onlara söyler.(Neml Suresi, 82)

Dabbetü'l-arzın özellikleri Kütüb-i Sitte dışındaki kaynaklarda ve bazı tefsirlerde yer alan İsrâiliyat türünden rivayetlerde anlatılır. Buna göre O, 60 arşın boyunda,  vücudu kıllarla kaplı,  sakallı, boynuzlu, iki kanatlı, öküz başlı, domuz gözlü, fil kulaklı, aslan yeleli, kaplan renkli ve koç kuyruklu devasa bir yaratıktır. Kuşluk vakti elinde Süleyman'ın mührü ve Musa'nın asası ile  Mekke,  Ecyad kabilesi, Safa tepesi, Tihâme vadisi, Ebu Kubeys dağı ya da Sodom şehrinde yağız bir at hızıyla ortaya çıkar. Başı bulutlara değen, boynuzları arasında 1 fersahlık mesafe bulunan devasa bir yaratıktır.

Dabbetü'l arzın toprak kaynaklı (karbon, silisyum, metal ve yarı metaller) yaratılması, hayvanlara ait çok çeşitli özellikler ile bağdaştırılması (bünyesinde farklı prensipleri barındırması), muhakeme yapabilmesi ve devasa cüssesi (veritabanı) bazı kesimler tarafından yapay zeka olarak düşünülmektedir.

Görüşler
İslam İlâhiyatında dâbbetü'l-arz hakkında birçok tartışma yaşanmış, farklı rivayetlerin ve ayetlerin yorumları yapılmaya çalışılmıştır. Bunlardan bazıları şunlardır:

 Ayetin mazi sigası ile konuştuğu ve bir kıyamet sahnesini canlandırdığı, bunun kıyamet alametleri ile ilgisinin olmadığı görüşü.
 Ragıb-el-İsfehanî'ye göre "Dabbetül arz", hayvan kabul edilen şerli, zararlı kimselerdir. Bu görüşü benimseyenler, günün adamı Usame bin Ladin'i "dabbeh" ilân etmişlerdir.
 Bazılarına göre de "dabbeh"; "casus" demektir.
 Ali'ye göre "dabbeh"; "sakalı olan bir adam"dır. Sakalı olan bir adamla Muaviye'yi kast etmiş olabilir.
 Hamdi Yazır'a göre "dabbeh"; "tren, otobüs, uçak ve araba" olabilir.
 Said Nursî'ye göre "dabbeh"; "tek bir şahıs değil dehşetli bir taife-i hayvaniye olacaktır ancak keyfiyeti bilinemez."
 Edip Yüksel'e göre, "dâbbetü'l-arz" bilgisayardır. Bu görüşe göre dabbe'nin topraktan yaratılması anlatımına bilgisayar uymaktadır zira yapısında yarı iletken özellikteki toprak elementleri (silisyum vb.) mevcuttur. Ayrıca Edip Yüksel, Kuran'daki Neml suresinin 82. ayetine göre "dabbenin insanların Allah'ın ayetlerine inanmayacağını söylemesi"ni, Reşad Halife'nin iddia ettiği 19 mucizesi ile de ilişkilendirmekte, Kuran'daki bu ayetin mealini "bilgisayar aracılığıyla 19 mucizesinin bulunması ile insanların ayetlere inanmadığının ortaya çıkması" şeklinde nitelendirmektedir.

Sonuç olarak İslam İlâhiyatında dâbbetü'l-arz hakkında birçok tartışma yaşanmış ve hiçbir zaman kesin bir hükme varılamamıştır. Fakat inanışa göre, kıyamete yakın dâbbetü'l-arzın mutlaka ortaya çıkacağı ve de dabbenin gerçekte ne olduğunun kesin olarak sadece Allah'ın bildiğidir. Bu canlının bilgisayar ya da internet olması da değerlendirilmektedir.

Ayrıca bakınız
 İslam mitolojisi

Kaynakça

İslam eskatolojisi
İslam mitolojisi

Dâbbetü'l-arz


ඛෙපෙර්කරේ නඛ්ට්නෙබෙෆ්, හෙවත් හෙලනීකෘත නාමයක් වන පළමුවන නෙක්ටනෙබෝ යන නාමයෙන් ප්‍රකටව ඇත්තේ, පුරාතන ඊජිප්තු පාරාවෝවරයෙකි. මොහු ඊජිප්‍තුවේ අවසන් ස්වදේශික රාජවංශය වූ 30වන රාජවංශයේ ආරම්භකයායි.

ආශ්‍රේයයන්

ග්‍රන්ථාවලිය

වැඩිදුර කියවීමට

බාහිර සබැඳි

Nectanebo I

ක්‍රි.පූ. 4වන සියවසේ පාරාවෝවරු
ඊජිප්තුවේ තිස්වන රාජවංශයේ පාරාවෝවරු
ක්‍රි.පූ. 360 දශකයේ මරණ

පළමුවන නෙක්ටනෙබෝ


Građanski sukob u Libanonskom gorju i Damasku 1860. bio je veliki građanski sukob u kojem su Druzi s pristašama tijekom ustanka maronita protiv Druza 1860. godine pobili i opljačkali brojne kršćane, čije su domove spalili.

Oko podneva 10. srpnja 1860. godine mase su provalile u kršćansku četvrt Damaska. Prevodili su ih turski vojnici. Pobili su 6000 kršćana, među kojima i 30 svećenika te tri biskupa raznih obreda. Opljačkali su i spalili 2400 kuća. Od većeg pokolja kršćane je spasio musliman, časni emir Abd-el-Kader koji je zaštitio kršćane koliko je mogao. Odveo je u središte grada lazariste, isusovce i redovnice i tako ih spasio. Njegovo djelo spasilo je živote nekoliko tisuća kršćana i da ne bijaše njegova humana djela, Damask bi ostao bez kršćana.

Izvori

Povijest Sirije
Kršćanstvo u Siriji
Progoni kršćana


Neftekhimik Nizjnekamsk () er en professionel ishockeyklub fra Nizjnekamsk i Rusland, etableret i 1968, som siden 2008 har spillet i den Kontinentale Hockey-Liga (KHL). Holdet spiller sine hjemmekampe i Neftekhim Arena, som har en kapacitet på 6.000 tilskuere.

Eksterne henvisninger
 Neftekhimik Nizjnekamsk

Ishockeyklubber i Rusland
Ishockeyklubber i KHL
Etableret i 1968
Sport i Nizjnekamsk

Neftekhimik Nizjnekamsk


Tezaurul național polonez (în ), o colecție de 280–300 de obiecte de artă decorativă cu o valoare artistică și istorică excepțională, a fost evacuat din Polonia la începutul celei de-a doua conflagrații mondiale în septembrie 1939 și a fost transportat prin România, Franța și Regatul Unit în Canada. Cea mai mare parte dintre aceste obiecte de artă venea din Castelul Wawel și era compusă dintr-o colecție bogată de tapiserii jagelloniene, precum și din sabia medievală de încoronare a regilor polonezi - Szczerbiec. Aceste obiecte au ajuns să fie cunoscute ca Tezaurul de la Wawel (în ), o denumire care uneori a fost extinsă în mod eronat la toate bunurile evacuate din Polonia. Cea mai mare parte a restului bunurilor salvate erau manuscrise din Biblioteca Națională a Poloniei din Varșovia, printre acestea fiind primele documente scrise în limba poloneză, dar și manuscrisele lui Frédéric Chopin. În plus, au fost salvate lucrări de artă din Castelul Regal din Varșovia sau o Biblie Gutenberg din biblioteca Înaltului Seminar Teologic din Pelplin. După încheierea războiului, tezaurul a rămas în Canada pentru mai mult de douăzeci de ani, datorită cererilor a două guverne poloneze rivale – guvernul comunist de la Varșovia și guvernul în exil cu sediul la Londra. Negocierile pentru retrocedarea tezaurului s-au întins pe o perioadă de 15 ani, până când bunurile au fost returnate Poloniei în 1961.

Tezaurul
Această colecție este formată din sute de piese, unele dintre fiind parte a tezaurului mondial.

Sabia de încoronare

Szczerbiec, cunoscută și ca "sabia poloneză de încoronare", este o armă de două mâini veche, care a fost folosită pentru încoronarea regilor polonezi pentru mai multe generații. Popularitatea acestei arme se datorează, cel puțin în parte, legendei conform căreia oricare rege care nu ar fi folosit sabia această la încoronarea, avea să pună în primejdie frontierele, supunându-și țara riscului unei invazii. Sabia are un mâner împodobit cu pietre prețioase, fiind ornată cu o serie de gravuri. Szczerbiec este singura piesă din cadrul bijuteriilor coroanei poloneze care s-au păstrat până în zilele noastre.

Biblia Gutenberg

Această Biblie tipărită în atelierele lui Johannes Gutenberg, cel care este considerat inventatorul european al tiparului cu litere metalice mobile, reprezintă una dintre primele lucrări obținută cu ajutorul acestei tehnici noi în 1455. Această ediție este prețuită în mod special pentru calitatea excepțională datorată alegerii personale de către Gutenberg a cernelii, legătoriei și a materialelor de tipărit. Această ediție a cuprins aproximativ 180 de cărți, fiecare dintre copiile care au supraviețuit până în zilele noastre valorând aproximativ 100.000.000 de dolari.

Tapiseriile jagielloniene

Aceste tapiserii au fost o comandă a regelui Sigismund al II-lea August pentru celebrarea celei de-a treia sa căsătorii. Aceste tapiserii din mătase au dimensiuni apreciabile, de mai mulți metri, în urzeala lor fiind inserate fire de aur și argint. Fiecare tapiserie este unică și prezintă diferite scene istorice sau religioase (precum cea a  Arcei lui Noe). Întreaga colecție a fost formată din peste 300 de piese. Peste jumătate dintre ele au fost înstrăinate, furate sau chiar ipotecate de Ioan Cazimir al II-lea pentru salvarea bugetului țării. Până în cele din urmă, au rămas doar 137 de piese proprietate a polonezilor. Cu toate acestea, colecția rămâne cea mai mare comandată de un singur monarh. Ele sunt considerate ca fiind capodopere ale artei și cea mai mare colecție de tapiserii europene.

Exilul

Wawel
Responsabili polonezi au fost tot mai îngrijorați de siguranța tezaurelor din Castelul Wawel într-o perioadă în care țara ere expusă pericolului unui război cu Germania Nazistă în 1939. Al treilea Reich al lui Adolf Hitler ducea o politică agresivă spre est și amenința direct independența Poloniei. Guvernul polonez a hotărât să salveze cele mai vechi și valoroase piese istorice de naziști și a decis să transfere tezaurul într-un loc sigur din Europa. Specialiștii polonezi au început să construiască cutii și cilindri care să asigure transportul sigur al tezaurului. Castelul a fost închis pentru public, sperându-se că astfel se va asigura secretul operațiunilor.

România
Pregătirea pentru transport a luat mai mult decât se așteptaseră responsabilii polonezi. Tezaurul a părăsit Castelul la două zile după ce Germania declanșase invazia din Polonia. Din fericire, Hans Frank (Guvernatorul general al Poloniei) nu a ordonat atacarea cu prioritate a Castelului Wawel. Acesta a fost cucerit doar după ce tezaurul părăsise deja teritoriul național. Valorile poloneze au fost încărcate în diferite mijloace de transport și au fost însoțite Stanislaw Zaleski și Jozef Polkowski, doi curatori de la Castelul Wawel, care cunoșteau foarte bine tezaurul.

Tezaurul și însoțitorii acestuia au călătorit spre frontiera polono-română, pe drum amestecându-se cu coloanele de refugiați care voiau să se salveze în România. Drumul prin România a fost supervizat și de autoritățile române, care au colaborat îndeaproape cu cele britanice și franceze, care erau interesate să sprijine evacuarea tezaurului polonez. Din partea română, un rol important l-a avut Traian Borcescu, ofițer din cadrul Serviciului Special de Informații. El a fost intervievat de Centrul de Istorie Orală din Radiodifuziunea Română în 2003.

 "Eram în statul major și delegat pe lângă colonelul Diaconescu, care era însărcinat cu supravegherea transferului de populație și autorități din Polonia în România. Polonezii erau mai prieteni cu ungurii, polonezii încă nu recunoscuseră alipirea Transilvaniei de România, țineau mai mult cu ungurii. Și tocmai ungurii nu i-au ajutat. Și singurii care i-am ajutat am fost noi, la îndemnul franco-englez de a trimite tezaurul prin România. Armand Călinescu a acceptat cu condiția ca armata să fie dezarmată la frontieră, să fie triată, să nu fie agenți străini, armamentul să fie depus, tezaurul să fie adus într-un mod cu totul secret, într-o zi în care să nu fie înștiințați nici rușii, nici nemții. Că putea să fie atacat.[...]
S-au făcut două transporturi: de la Vișnița până la Cernăuți și apoi de la Cernăuți până la Constanța. O parte din tezaur a fost oprit și de noi, pentru întreținerea trupelor și refugiaților polonezi, însă la somația franco-engleză a trebuit să admitem ca acest tezaur, compus din vreo 70 de lăzi, pachete, să fie îmbarcat pe un submarin britanic, la Constanța, care era sub comanda căpitanului Brett. Transportul acesta s-a făcut cu trenul, între Vișnița și Cernăuți cu mașinile, iar între Cernăuți și Constanța s-a făcut cu trenul, până la Galați. De la Galați la Constanța nu știu precis dacă a fost transportat cu mașinile. La Constanța a fost blocat de armata română, de Siguranță și de Siguranța poloneză, plus agenții franco-englezi. Tezaurul nu putea să rămână la noi, deși noi ne-am oferit să păstrăm acest tezaur. Englezii și-au dat seama că România va avea aceeași soartă pe care a a avut-o și Polonia din cauza pactului din august 1939, în care zonele de influență în Rusia erau spre Baltica și zonele de influență germane erau în România, Bulgaria și așa mai departe. Deci în eventualitate că noi vom fi ocupați, tezaurul nu trebuia să cadă în mâna germanilor."

O mică parte a tezaurului polonez a rămas totuși în România. În vara anului 1944, acea mică parte de 3 tone a tezaurului polonez s-a alăturat celor 242 de tone de aur ale tezaurului Băncii Naționale a României care a luat drumul Mănăstirii Tismana, spre vest, pentru a fi protejat de invazia sovietică. Operațiunea a avut ca nume de cod "Neptun" și a ajuns în cel mai mare secret într-o peșteră de lângă mănăstire. În 1947, aurul Băncii Naționale a României s-a întors la București, iar cele 3 tone ale tezaurului polonez au fost înapoiate proprietarului său de drept.

Operațiunea de evacuare a tezaurului polonez prin România a fost transpusă într-o coproducție polono-română din 1986, Trenul de aur / Złoty pociąg.

În București, unde tezaurul a fost depozitat temporar, cei doi curatori, Zaleski și Polkowski au căutat să găsească un loc sigur de depozitare a tezaurului. Printre variantele explorate au fost Elveția sau Vaticanul, dar care s-au dovedit imposibil de realizat.

Malta și Franța
A fost aleasă ca destinație provizorie, Malta, unde tezaurul a fost adăpostit pentru aproximativ două săptămâni. Aici au încercat să găsească un adăpost sigur permanent. Aici au aflat despre eforturile francezilor care încercau să ascundă Colecția de Stat în diferite fabrici. Polonezii au hotărât de aceea să adăpostească tezaurul într-o fabrică părăsită din Aubusson. Acest adăpost nu s-a dovedit unul permanent, după șase săptămâni Zaleski și Polkowski fiind obligați să mute din nou tezaurul datorita atacului german împotriva țărilor Europei Occidentale.

În acest moment, curatorii au ajuns la concluzia că singurul loc sigur pentru tezaur se afla doar pe celălalt mal al Oceanul Atlantic. Ei au călătorit până la Londra, unde au început să aranjeze transportul tezaurului în Canada. Piesele de tezaur au fost îmbarcate în mare secret la bordul vasului HMS Batory, care avea ca destinație finală America de Nord. Pentru asigurarea securității transportului, HMS Batory s-a alăturat unui convoi mai mare, care călătorea sub numele de cod  "Peștele". Acest convoi asigura transportul în mare secret a mai multor valori europene în Canada, unde se considera că vor fi în siguranță. Convoiul a părăsit apele europene pe 4 iulie 1940.

Canada
Batory a ancorat la Halifax, Nova Scotia pe 12 iulie 1940. Tezaurul a intrat în Canada fără plata taxelor vamale, fiind considerat proprietate privată a guvernului polonez. Toate valorile poloneze au fost transferate pe calea ferată la Ottawa, securitatea transportului fiind asigurată de Royal Canadian Mounted Police. După ce a fost depozitat pentru o perioadă scurtă de timp la consulatul polonez, tezaurul a fost mutat în depozitele Fermei Centrale Experimental din Ottawa, locație care corespundea pretențiilor lui Zaleski și Polkowski, fiind dotată cu instalații pentru controlul temperaturii și protecția împotriva incendiilor.

Retrocedarea

După război
În 1945, Uniunea Sovietică a preluat controlul asupra Poloniei și a stabilit un nou regim în țară, spre disperarea populației locale, care suferiseră până atunci atrocitățile stăpânirii naziste. Situația politică din Polonia i-a făcut pe Polkowski și Zaleski să se opună reîntoarcerii tezaurului în țară așa cum fusese planificat inițial, deoarece cei doi au considerat că astfel acesta ar fi căzut în mâinile sovieticilor. Guvernul polonez în exil la Londra l-a trimis pe Wacław Babiński la Ottawa, unde acesta și curatorii au organizat mutarea colecției Wawel din depozitele Fermei Experimentale pentru ca să îi împiedice pe reprezentanții noului guvern de la Varșovia să îl repatrieze.

Cei trei au început să împrăștie bunurile tezaurului prin depozite din Canada centrală. Două mari transporturi au fost trimise astfel la Bank of Montreald in Ottawa, unde urmau să fie adăpostite în seifurile acesteia. Printre valorile evacuate s-au numărat Sabia de încoronare și Biblia Gutenberg, considerate două dintre cele mai valoroase piese ale colecției. Alte opt transporturi au fost trimise Mănăstirea Sângelui Neprețuit din Ottawa. Restul de bunuri (douăzeci și patru de transporturi) au fost trimise la o mănăstire din Sainte-Anne-de-Beaupre, de lângă Quebec. Cei trei au hotărât să lase câteva bunuri ale colecției în depozitele Fermei Experimentale, în sperața că așa îi vor putea păcăli pe sovietici că toatte valorile s-ar mai afla încă acolo

Implicarea canadienilor
Un reprezentant al noului guvern de la Varșovia, dr. Fiderkiewicz, a sosit în Canada în 1946 cu o cerere oficială pentru retrocedarea tezaurului de la Wawel. El a descoperit rapid că depozitele de la Ferma Experimentală erau aproape goale. El a depus o notificare oficială la Departamentul Afacerilor Externe, prin care alerta guvernul canadian în privința dispariției bunurilor tezaurului cu o întârziere de aproape un an de la mutarea acestuia. Fiderkiwicz a ajuns la concluzia că guvernul canadian nu avea cunoștință de mutarea pieselor tezaurului. În apărarea lor, oficialii canadieni au afirmat că nu fuseseră la curent cu problema și că cei doi curatori, care însoțiseră tezaurul în Canada, purtau întreaga răspundere legală pentru bunurile depozitate. Pentru păstrarea unor relații politice bune dintre cele guverne, oficialii canadieni s-au angajat să întreprindă toate măsurile necesare pentru identificarea pieselor tezaurului.

Adevărul este că agenții guvernamentali au reușit să identifice toate depozitele în care curatorii trimiseseră piesele de tezaur. Totuși, verificarea informațiilor s-a dovedit dificilă, cele mai multe dintre ele fiind în cadrul unor lăcașuri de cult, în care guvernul nu avea niciun drept să caute fără un mandat legal. Pentru ca lucrurile să fie și mai încurcate, reprezentanții fiecărui loc în care fuseseră depozitate piesele de tezaur au recunoscut că le adăpostiseră, dar au susținut cu vehemență că acestea fuseseră mutate din nou, în locuri necunoscute. Evident, mințeau cu toții. Polkowski sperase că, cerându-le să declare astfel, îl va face și pe Zaleski să păstreze secretul. Atunci când Polkowski a aflat că Fiderkiewicz știa de fapt că bunurile nu părăsiseră de fapt depozitele identificate de guvernul canadian, el a înțeles că Zaleski îl trădase și a hotărât în mare secret să transfere întreaga colecție în alte locuri.

Problemele legale
Acțiunile lui Polkowski erau cât pe ce să se încheie cu succes. Din păcate pentru el, Fiderkiewicz a organizat o conferință de presă în timpul căreia a declarat că a descoperit cele două transporturi depozitate în sefurile Bank of Montreal din Ottawa și că era în proces de negociere pentru reîntoarcerea lor în siguranță în patrie. Declarațiile sale au atras atenția publicului internațional asupra problemei, care nu fusese la curent cu odiseea tezaurului polonez. Guvernul canadian, care menținuse tăcerea asupra acestui subiect, a fost forțat să facă o declarație pentru lămurirea situației.

William Lyon Mackenzie King, premierul interimar canadian, a declarat că, atâta vreme cât tezaurul a intrat în Canada ca proprietate privată a guvernului polonez, canadienii nu au avut niciun drept în administrarea posesiunilor acestuia. În ceea ce el a descris ca un act de bună credință, el a oferit o înțelegere guvernului polonez: jandarmeria națională urma să primească sarcina urmăririi și recuperării întregii colecții cu condiția ca, după recuperare, întreaga colecție să fie expusă public în Canada pentru o perioadă de cinci ani, mai înainte ca să fie repatriată. Guvernul polonez a considerat propunerea ca fiind un act lipsit de respect, și ca urmare a refuzat oferta. King a propus mai apoi ca, ținând seama că guvernul canadian nu are niciun temei legal să îi extrădeze pe curatori sau să exporte tezaurul, guvernul polonez să acționeze pe cale judiciară împotriva indivizilor pe care îi considera responsabili pentru transferurile ilegale ale pieselor de colecție din depozitele inițiale, adică împotriva lui Zaleski și Polkowski. Guvernul polonez a respins și această nouă propunere.

Impasul

În ciuda respingerii ofertei inițiale canadiene de către guvernul polonez, jandarmeria a fost însărcinată să caute restul tezaurului care era încă depozitat în Canada Centrală. Astfel, ofițerii canadieni au descoperit că majoritatea bunurilor fusese ascunsă în depozitele spitalului L'Hôtel-Dieu din Quebec. Mai înainte ca guvernul canadian să înceapă negocieri cu toate părțile implicate pentru ajungerea la o rezolvare pașnică, guvernul polonez a acționat lansând amenințări la adresa spitalului, cerându-le reprezentanților acestuia imediata cooperare. Un grup de călugărite de la L'Hôtel-Dieu a cerut sprijinul lui Maurice Duplessis, premierul demisionar al Quebecului. El a reacționat rapid și a mutat întreaga colecție la Muzeul Provincial, mai înainte ca poliția să poată împiedica aceasta.

Duplessis a refuzat retrocedarea tezaurului, afirmând că guvernul polonez de la Varșovia nu are niciun drept legal asupra lui. El afirma că asupra acestui tezaur are drept doar guvernul polonez în exil la Londra. El a declarat public că guvernul canadian nu are niciun drept legal să mute piesele tezaurului din Muzeul Provincial. O eventuală acțiune în forță a Royal Canadian Mounted Police ar fi primejduit relațiile internaționale ale guvernul canadian cu națiunile occidentale, părând că ar susține un guvern comunist. În următorii cinci ani, atitudinea lui Duplessis a împiedicat orice acțiune a guvernelor celor două țări.

Retrocedarea tezaurului
Moartea lui I. V. Stalin din 1953 a declanșat o serie de evenimente care au dus în cele din urmă la rezolvarea problemei. Noul guvern ales în Polonia părea că are o poziție independentă, nemaifiind supus influenței sovietice. Bank of Montreal a finalizat negocierile cu oficialii polonezi, ceea ce dus la trecerea în custodia Poloniei a bunurilor aflate în seifurile băncii. Un grup de delegați polonei a preluat bunurile și a călătorit de la Montreal la Toronto prin Ottawa și mai apoi la New York, evitând astfel teritoriul controlat de guvernul lui Duplessis. Până în cele din urmă, aceste piese recuperate au ajuns în Polonia, unde au fost rapid expuse publicului în Castelul Wawel. Printre aceste piese se aflau Sabia de încoronare și Biblia Gutenberg.

Moartea lui Duplessis din 1959 a fost ultima piesă a epopeii tezaurului polonez, care a permis Varșoviei să recupereze ultimele piese ale tezaurului. Noul guvern al Quebecului era dornic să restaureze imaginea proastă pe care o avea pe plan internațional și, în 1960, a acceptat returnarea ultimelor piese ale tezaurului. Singura condiție pusă a fost ca guvernul sau muzeul provincial să nu fie considerate responsabile din punct de vedere legal pentru reținerea pieselor de tezaur timp de zece ani. După ce aceste două condiții au fost acceptate de guvernul de la Varșovia, ultimele piese ale tezaurului au fost încărcate în camioane și transportate la Boston. De aici, ele au fost încărcate la bordul unei nave, care a plecat spre Gdynia. Vremea nefavorabilă de pe mare a întârziat transportul către Polonia, dar piesele tezaurului au ajuns în cele din urmă în patrie. Ele au fost expertizat la Varșovia, după care au fost trimise rapid la Cracovia, pentru a fi din nou expuse la Castelul Wawel.

Urmări
După ce a petrecut două decenii departe de țară, tezaurul a fost expus în cele din urmă în amplasamentul original. Deși retrocedarea tezaurului a fost una greoaie, încercările la care au fost supuse autoritățile din cele două țări au întărit legăturile dintre Canada și Polonia. Oficialii polonezi au oferit în dar celor canadiene o copie a Bibliei Gutenberg, ca o recunoaștere a eforturile Canadei pentru recuperarea tezaurului. Recuperarea tezaurului a contribuit la restaurarea statutului Castelului Wawel ca unul dintre cele unul dintre muzeele naționale ale Poloniei.

În cultura populară
 Trenul de aur, film româno-polonez din 1987 regizat de Bohdan Poręba
 Marea sfidare, film românesc din 1989 regizat de Manole Marcus

Note

Bibliografie
 "Art Treasures From Poland Will Go Back." The Spokesman Review [Spokane, Washington] 3 ianuarie 1961: n. pag. Print.
 Draper, Alfred. Operation Fish: The Race to Save Europe's Wealth, 1939-1945. London: Cassell, 1979. Print.
 Schwinghamer, Steve. "Journey of Wawel Treasures to Canada." Web log post. Canadian Museum of Immigration at Pier 21. N.p., n.d. Web. <http://www.pier21.ca/blog/steve-schwinghamer/journey-of-wawel-treasures-to-canada>.
 Swoger, Gordon. The Strange Odyssey of Poland's National Treasures, 1939-1961: A Polish-Canadian Story. Toronto, Ont.: Dundurn, 2004. Print.
 Terlecki, Filip. YouNxt. "How Poland's National Treasures Ended Up In Canada." Web log post. YouNxt Blog. N.p., n.d. Web. <http://www.younxt.wordpress.com/2010/05/07/how-polands-national-treasures-ended-up-in-canada/>.

Legături externe
 The Polish Royal Treasures onboard the M/S BATORY - Voyage 1940

Wawel
Cultura Poloniei
Acțiuni subversive legate de România în Al Doilea Război Mondial

Evacuarea Tezaurului național polonez în timpul celui de-al Doilea Război Mondial


es una serie japonesa de anime producida por Konami Digital Entertainment Co., Ltd., basada en la popular serie de videojuegos de simulación de citas Tokimeki Memorial, específicamente en Tokimeki Memorial Online. Se estrenó en Japón el 3 de octubre de 2006 en TV Tokyo, finalizando el 27 de marzo de 2007 tras 25 episodios. La serie se publicó en DVD incluyendo un episodio adicional (que tiene lugar entre los episodios 17 y 18) y un episodio especial recopilatorio para un total de 27 episodios.

Argumento

Cuando Aoba Riku un estudiante de segundo año ingresa a la preparatoria Tsumugino tenía la esperanza de que su vida cambiara para bien tras años de ser transferido de escuela a escuela.... pero nunca imaginó convertirse un auténtico imán para los problemas. Un día, al verse involucrado en un molesto incidente con sus nuevos compañeros, Riku es perseguido por los pasillos hasta que, en el momento oportuno, es rescatado por Sayuri Amamiya, la chica modelo de la escuela; así, lo que a simple vista parecería un encuentro ideal, no fue sino el inicio de los verdaderos problemas para Riku, cuya rutina ahora girará en torno no solo a la fría Sayuri, sino también de la muy alegre Tsukasa Kasuga y la soñadora Mina Yayoi.

Personajes principales

Riku Aoba: El personaje principal de la historia. Un chico común y corriente que solo quería pasar su vida escolar de una buena y tranquila manera, pero gracias al presidente del consejo estudiantil y las heroínas de la historia esto no podrá ser posible.

 Tsukasa Kasuga: La primera heroína de la historia que le declara sus sentimientos a Aoba, creía que se enamoraría del hombre con el que tendría un encuentro romántico y casual. Es bastante hiperactiva y alegre, pero se deprime bastante por su relación con Aoba.

Amamiya Sayuri: La chica modelo del colegio al cual concurre Aoba y los demás, saca las mejores notas y es excepcional en todo lo que hace. Hay muchas leyendas que cuentan cosas sobre ella, aunque varias de ellas parecen exageraciones. Luego de un accidente en un ensayo en una obra de teatro con Aoba esta comienza a dudar sobre lo que siente por él.

 Yayoi Mina: Una kouhai que está enamorada de Aoba y que es miembro del club de natación. Es bastante tímida y poco sociable, pero tiene a varios chicos que esta enamorados de ella. Es bastante buena nadando aunque su tiempo estuve desmejorando durante unos momentos, pero gracias a Aoba esto puede ser resuelto.

Personajes secundarios

 Kayama Yuusuke: Amigo de Aoba, Iita y Doujima, usa lentes y es un otaku que no oculta sus pecaminosos y pervertidos deseos por ver chicas en su plena "juventud". Está muy celoso de Aoba por su relación con varias de las chicas más populares de la escuela.

 Suzuki Itta: Amigo de Aoba, Yuusuke y Doujima, los demás suelen llamarle "Icchi" de forma cariñosa. Siempre esa al lado de Yuusuke y es su cómplice espiando a las chicas, aunque es el más calmado del dúo. Suele meterse en líos por seguir a Yuusuke.

 Doujima Kyouhei: Uno de los rebeldes de la clase y la escuela. Tiene barba y usa aros y demás accesorios. Al principio parece un total antisocial y malvado. Pero con el tiempo demuestra ser bastante bueno con los demás, se hace especialmente amigo de Aoba, Iccha y Yuusuke (de este más que de los otros por sus gustos en común con las chicas), especialmente enamorado de Amamiya, juro protegerla siempre, tiene una rivalidad (aunque es más miedo) con Hiyoko.

 Hiyoko: Un pollito parlanchín que ayuda a Aoba en varios momentos de la serie luego de que este le diera de comer pan al principio de la serie y lo alimenta más seguido. Tiene una constante costumbre de golpear seriamente a Doujima y ganarle.

 Kōya Inukai: Otro rebelde del curso y la escuela de Aoba. Suele meterse en peleas y queda como un delincuente frente a los demás, aunque esto no le importa en lo más mínimo. Lo que nadie sabe es que siempre se mete en líos por defender a otras personas y/o animales. Ayuda en los momentos que alguien menos lo espera.

 Sakurai Haru: Presidente del consejo estudiantil al cual le gusta mucho jugarle bromas como "desafíos" del consejo a Aoba. No se sabe mucho sobre el, solo que es muy energético y bastante irresponsable pese a ser el presidente del consejo estudiantil.

 Shiina Ayame: Amiga de Tsukasa, miembro del club de voleibol, va a la misma clase que Aoba, es bastante buena dando consejos y ayudando a Tsukasa.

 Fujikawa Yuuka: Amiga de Sayuri, tiene el cabello corto y de color marrón el cual ata con unos cientos de cintas blancas a un costado, asiste a la misma clase que Aoba.

 Shinjo Sakura: Amiga de Sayuri, tiene el cabello largo y marrón atado con un moño amarillo sobre la cabeza, no se sabe mucho más sobre ella.

 Utsumi Koayu: Capitana del club de Natación, miembro de los cuatro grandes deportistas. Ganó varios premios en natación. Aunque parece madura, es bastante tímida y vergonzosa.

 Kamino Ryoouiki: Capitán del club de atletismo, miembro de los cuatro grandes deportistas. Es muy seguro de su belleza y sus destrezas como corredor.

 Ishiuchi Ichiro: Capital del club de béisbol, miembro de los cuatro grandes deportistas, muy orgulloso de ser miembro del equipo de béisbol y es bastante riguroso con los demás miembros.

 Ootama Hiromi : Capitana del club de voleibol, miembro de los cuatro grandes deportistas, es la más normal de los cuatro deportistas, es comprensiva pero también es apegada a las reglas y sabe cuando hacerlas cumplir, trata de que su equipo este siempre en perfecta condición.

 Aikawa Momo-Chan: Kouhai y admiradora de Inukai, tiene el cabello corto y de color rosado, es muy tímida y linda, pertenece al club de bellas artes.

Enlaces externos
Página oficial de Konami de Tokimeki Memorial Only Love
Página oficial de TV Tokyo de Tokimeki Memorial Only Love

Anime de 2006
Anime y manga harem
Series de anime basadas en videojuegos
Konami

Tokimeki Memorial Only Love


Índia participou dos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022, realizados em Pequim, na China.

Foi a 11.ª aparição do país em Olimpíadas de Inverno. Foi representado por um único atleta: Arif Khan, no esqui alpino.

Competidores
Esta foi a participação por modalidade nesta edição:

Desempenho

Masculino

Ligações externas

India
2022
Desporto na Índia em 2022

Índia nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022


El 17 de marzo de 1998, un helicóptero Bell 212 de la Misión de las Naciones Unidas en Guatemala (MINUGUA) se estrelló en la Sierra de los Cuchumatanes. El siniestro causó la muerte de 7 de las 9 personas a bordo, incluyendo el piloto.

En la mañana del 17 de marzo de 1998, el helicóptero despegó del Aeropuerto La Aurora en la Ciudad de Guatemala con 2 escalas previstas:  la primera en el aeropuerto de Huehuetenango para tomar a bordo el personal de la oficina regional de MINUGUA en una misión de verificación, y la segunda en la aldea Pajuil País, ubicada  en la Sierra de los Cuchumatanes, aproximadamente a 9 km al norte de la cabecera municipal de Aguacatán, Huehuetenango.

Al acercarse al lugar de aterrizaje de la segunda escala, situada en una línea de cresta de montaña a una altitud de 2670 metros (8760 pies), el piloto intentó un sobrepaso al último momento antes de estrellarse en una zona boscosa justo debajo de la cresta.
El helicóptero, equipado con dos tanques de combustible auxiliares montados en el interior, se incendió inmediatamente después del impacto. Cinco pasajeros murieron en el sitio del accidente.

El piloto y tres pasajeros fueron hospitalizados gravemente heridos. Dos de ellos fallecieron posteriormente como consecuencia de las quemaduras y otras lesiones sufridas en el accidente.

Al momento del accidente el tiempo era despejado con un ligero viento del norte. La altitud de densidad se calculó posteriormente en 10.300 pies. El enfoque de la investigación estaba en el viento como posible causa del accidente, posiblemente cizalladuras del viento. Testigos del accidente indicaron que el helicóptero estaba casi en vuelo estacionario cuando se acercaba a la cresta.

Referencias

Accidentes e incidentes aéreos en Guatemala
Accidentes e incidentes aéreos de 1998
Guatemala en 1998

Accidente de helicóptero de Minugua de 1998


Die Staatliche Kunstgewerbeschule Krakau war eine Gewerbeschule in Krakau, die von den Behörden des Generalgouvernements im Gebäude der Akademie der Bildenden Künste Krakau errichtet wurde. Sie wurde am 31. März 1943 geschlossen.

Die Schule sollte polnische Handwerker ausbilden, um die Baudenkmäler der Stadt Krakau zu erhalten. Dank polnischer Pädagogen (u. a. Stanisław Kamocki und Józef Mehoffer), die hier im Untergrund das Programm der geschlossenen Akademie weiterführten, ermöglichte sie zukünftigen Malern und Bildhauern, wie Jerzy Nowosielski und Tadeusz Brzozowski, in der Nachkriegszeit eine Fortführung der Ausbildung an der dann wiedererstandenen Akademie der Bildenden Künste.

Seit März 1941 bestand die Kunstgewerbeschule unter der Direktion von Wilhelm Heerde, der neben den polnischen Lehrkräften auch Deutsche, wie den Bildhauer Robert Bednorz, Walter Messmann vom Bauhaus sowie den Leiter der Abteilung für Metallbildhauerei Otto Beckmann anstellte.

Die Schule wurde am 31. März 1943, zwei Wochen nach der Niederlage von Stalingrad, geschlossen. Wilhelm Heerde siedelte nach Wien um, die übrigen deutschen Professoren wurden zum Kriegsdienst einberufen.

Einzelnachweise

Weblinks
Józef Chrobak: Kunstgewerbeschule 1939-1943 i Podziemny Teatr Niezależny Tadeusza Kantora w latach 1942-1944 : Kraków : Ośrodek Dokumentacji Sztuki Tadeusza Kantora Cricoteka, 2007 : ISBN 9788361213000

Bildung und Forschung in Krakau
Geschichte von Krakau
Generalgouvernement
Organisation (Kunsthandwerk)
Organisation (Krakau)
Polnische Bildungsgeschichte
Gegründet 1941
Aufgelöst 1943

Staatliche Kunstgewerbeschule Krakau


Sammy Cahn (n. 18 iunie 1913, Lower East Side, New York; d. 15 ianuarie 1993, Los Angeles, California) a fost un muzician și compozitor american. A fost căsătorit cu Gloria Nelson (1945-1964) și cu Virginia Vasile(1970-1993). A colaborat cu Dean Martin, Doris Day, Frank Sinatra. Compozitie:All The Way,Be My Love,Let It Snow. Este  compozitorul coloanei sonore din serialul de comedie Familia Bundy,alaturi de Jimmy Van Heusen (Love And Marriage-Frank Sinatra).

Note

Nașteri pe 18 iunie
Nașteri în 1913
Decese pe 15 ianuarie
Decese în 1993
Muzicieni americani din secolul al XX-lea
Compozitori americani

Sammy Cahn


En arquitectura romana, un tablinum o tabulinum (que proviene de tabula, tabla) era una sala generalmente situada al fondo del atrium y opuesta al vestíbulo de la entrada, entre las alae; abierta a la parte trasera del peristilo, mediante una gran ventana o con una antesala, celosía o cortina.

Era originalmente una estancia de la vivienda etrusca que pasaría después al mundo romano. Muchas tumbas de la necrópolis de la Banditaccia desvelan los detalles de la sala, en miniatura, como ventanas, puertas o tímpano.

Cuando el tablinum estaba separado del atrium por una cortina, normalmente estaba separada del jardín adosado por un tabique de madera, que solía retirarse durante el buen tiempo. A veces, para evitar que el tablinum se convirtiese en una estancia de paso, la comunicación entre el atrium y el peristylium se hacía a través de un corredor llamado andron. Sobre él se situaba el cenaculum (comedor de diario de la familia).

El tablinum era la "oficina" en una casa romana, el centro de recepción y trabajo del pater familias para los negocios, donde recibiría a sus clientes. Era originalmente el dormitorio principal, pero a partir de la época helenística, se convirtió en la estancia más importante de la casa como oficina principal y sala abovedada de recepción para el señor de la casa. Para impresionar a los visitantes o clientes, se cuidaba especialmente su decoración, con las paredes  ricamente cubiertas con frescos, con bustos de la familia sobre pedestales a ambos lados de la sala y con lujoso mobiliario.

La habitación guardaba también los documentos y recuerdos de la familia: objetos, retratos de los antepasados o estatuas que se reunían en torno a un altar doméstico llamado lararium. También era el lugar donde el dominus trabajaba, escribía e impartía las órdenes.

Para Vitrubio, la sala debía tener el doble de longitud que de anchura y su altura podría ser la mitad de la suma de la longitud y la anchura, a no ser que sea cuadrada, en cuyo caso, la altura será vez y media
la longitud del lado.

Véase también
 Tabularium

Referencias

Arquitectura doméstica de la Antigua Roma
Tipos de edificios y espacios arquitectónicos de la Antigua Roma
Latinismos

Tablinum


Le Strike Fighter Squadron 81 (STRKFITRON 81 ou VFA-81), est un escadron de chasseurs d'attaque de l'US Navy stationné à la Naval Air Station Oceana, en Virginie, aux États-Unis. L'escadron a été créé en 1955 et est surnommé "Sunliners". Le VFA-81 est équipé du F/A-18E/F Super Hornet (indicatif radio Inferno et code de queue AB) et actuellement affecté au Carrier Air Wing One sur l' et sous le commandement du Strike Fighter Wing Atlantic.

Origine

Le premier VF-81 a été créé en 1955 et a été renommé VA-66 la même année, puis VF-81 Crusaders) en 1959.
Le second VA-81 a été créé le  juillet 1959 et redésigné VFA-81 le .

L'escadron a été initialement créé sous le nom d' Attack Squadron 66 (VA-66) le  et le même jour, renommé Fighter Squadron 81 (VF-81), un escadron d'intercepteurs de chasse tous temps pilotant le F9F-8B Cougar. Leur premier déploiement a eu lieu avec le Carrier Air Wing Seventeen  à la fin de 1956 à bord de l' en réponse à la crise du canal de Suez. En 1958, le VF-81 a effectué un déploiement dans le cadre du Air Task Group 181 (ATG-181) à bord de l' en mer Méditerranée. L'année suivante, le VF-81 partit en mer avec lAir Task Group 182 (ATG-182) dans l'Atlantique Nord à bord de l'. Le 4 mars 1959, le VF-81 a été rééquipé de l'A4D-2 Skyhawk et a été renommé Attack Squadron 81 (VA-81) le  juillet 1959.

En 1988,le VA-81 a été équipé du F/A-18C Super Hornet et a été redesigné Strike Fighter Squadron 81 (VFA-81).

Service

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Strike Fighter Wing Atlantic
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
 VFA-81 - Site GlobaleSecurity.org
  VFA-81 - Site Seaforces.org
  VFA-81 - Site US Navy (AIRLANT)

Strike Fighter Squadron de l'United States Navy
Carrier Air Wing One

VFA-81


Leszek Wodzyński (* 16. Februar 1946 in Warschau; † 18. September 1999 ebenda) war ein polnischer Hürdenläufer, der sich auf die 110-Meter-Distanz spezialisiert hatte.

Sportliche Laufbahn
Bei den Olympischen Spielen 1972 in München wurde er Sechster.

Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften wurde er über 60 m Hürden 1973 in Rotterdam Fünfter und 1974 in Göteborg Vierter.

Seine größte Erfolge waren der Gewinn der Bronzemedaille bei den Leichtathletik-Europameisterschaften 1974 in Rom, bei denen er hinter dem Belgier Guy Drut und seinem jüngeren Bruder Mirosław Wodzyński einlief, und der Sieg über 60 m Hürden bei den Hallen-EM 1975 in Kattowitz.

Viermal wurde er polnischer Meister über 110 m Hürden (1972, 1973, 1975, 1976).

Persönliche Bestzeiten
 60 m Hürden (Halle): 7,69 s, 9. März 1975, Kattowitz
 110 m Hürden: 13,64 s, 18. Juli 1974, Warschau

Weblinks

Fußnoten

110-Meter-Hürdenläufer (Polen)
Olympiateilnehmer (Polen)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1972
Polnischer Meister (Leichtathletik)
Leichtathlet (Legia Warschau)
Pole
Geboren 1946
Gestorben 1999
Mann

Leszek Wodzyński


حفاف عقبة حفاف بوشيبة ولد وعاش في النوفلية  أواخر القرن التاسع عشر وحتى ثلاثينيات القرن العشرين. لديه الكثير من القصائد الشعرية وهي ملحمية طويلة. ومن أشهر قصائده ( سدينا مسع ريناها ، يانا اللي مكيود لبيبي) .

مصادر

شعراء شعبيون ليبيون

حفاف عقبة


An Panicum callosum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Hochstetter ngan Achille Richard. An Panicum callosum in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Panicum

Panicum callosum


Philippe-Auguste Jeanron (født 10. maj 1809 i Boulogne-sur-Mer, død 8. april 1877 på slottet Comborn i Corrèze) var en fransk maler, museumsdirektør og forfatter.

Jeanron, Xavier Sigalons elev, var fra 1848 et par år generaldirektør for nationalmuseerne og viste her stor administrativ evne (omordning af Louvre, oprettelse af provinsmuseer, Luxembourgmuseet etc.). Han var 1863-1869 kunstakademidirektør i Marseille. Hans livfulde soldaterbilleder gjorde megen lykke: De små patrioter (1830, museet i Caen), Lejren ved Ambleteuse (1854, museet i Aix), Ambleteuses forladte havn (kom til Luxembourgmuseet) etc. Også portrætter findes af hans hånd: Godefroi Cavaignac m. v. i Versailles. Han skrev blandt andet Origines et progrès de l'art (1849) og kommenterede en udgave (1834 ff.) af Vasari.

Kilder

Malere fra Frankrig
Museumsfolk fra Frankrig
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Fransksprogede forfattere
Franskmænd i 1800-tallet

Philippe-Auguste Jeanron


Sırbistan millî basketbol takımı, Sırbistan ülkesini uluslararası turnuva ve maçlarda temsil eden basketbol takımıdır. Yugoslavya millî basketbol takımının ardılıdır. Dünya basketbolunda ciddi başarılara imza atan, basketbol ekolü olan takımlardan biridir.

Turnuvalar

2014 - 2017 arası
Sırbistan İspanya'nın ev sahipliğinde 2014 FIBA Basketbol Dünya Kupası finalinde Amerika Birleşik Devletleri ile karşılaştı ve 129-92'lik skorla mağlup olarak gümüş madalyada kaldı. 2015 Avrupa Basketbol Şampiyonası'nda önce yarı finalde Litvanya'ya ardından da üçüncülük maçında Fransa'ya mağlup oldu. 2016 Yaz Olimpiyatları'nda ise finale kaldı ve Amerika Birleşik Devletleri'ne 96-66'lık skor ile kaybetti.

Eurobasket 2017

Sırbistan 2017 Avrupa Basketbol Şampiyonası'na Miloš Teodosić, Nemanja Bjelica, Nikola Kalinić, Miroslav Raduljica, Simonović ve Nedović gibi oyuncular olmadan katıldı. İstanbul'da Ülker Spor ve Etkinlik Salonu'nda oynadığı D grubu maçlarında sadece Rusya'ya yenildi. Dünya ikincisi Sırbistan daha sonra sırasıyla Macaristan, İtalya ve gruplarda yenildiği Rusya'yı mağlup ederek finale yükseldi. 2017 Avrupa Basketbol Şampiyonası Finali'nde 17 Eylül 2017 tarihinde Sinan Erdem Spor Salonu'nda Slovenya ile karşılaştı ve 93-85 mağlup olarak gümüş madalyada kaldı.

Takım kadrosu
2017 Avrupa Basketbol Şampiyonası kadrosu.

Kaynakça

Millî Takımı
Avrupa'daki millî basketbol takımları

Sırbistan millî basketbol takımı


සංචාරක කර්මාන්තය () යනු විනෝදාස්වාදය හෝ ව්‍යාපාරික අවශ්‍යතා සඳහා සංචාරය කිරීම සහ ඒ හා ආශ්‍රිත වාණිජ කටයුතු හැඳින්වීමට භාවිතා වන පදයක් වෙයි.

ආශ්‍රිත ලිපි

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

1770s neologisms

සංචාරක කර්මාන්තය


An Scaphispatha gracilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolphe-Théodore Brongniart ngan Heinrich Wilhelm Schott. An Scaphispatha gracilis in nahilalakip ha genus nga Scaphispatha, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Scaphispatha

Scaphispatha gracilis