A Economia dos Ecossistemas e da Biodiversidade (TEEB) foi um estudo conduzido entre 2007 e 2011, liderado pelo economista ambiental ligado ao setor financeiro Pavan Sukhdev. O estudo faz parte de uma iniciativa para alertar a comunidade internacional sobre os benefícios econômicos da manutenção da biodiversidade. Seu objetivo é destacar o custo crescente da perda de biodiversidade e degradação ambiental. Além disso, busca promover ações práticas baseadas em conhecimentos científicos, econômicos e políticos. O TEEB visa avaliar, comunicar e integrar a urgência dessas ações por meio de cinco entregáveis (deliverables):

 fundamentos científicos e econômicos, custos de políticas e custos de inação;
 oportunidades de implementação de políticas nacionais e internacionais;
 suporte à decisão para administradores locais;
 riscos, oportunidades e métricas para negócios;
 cidadão e consumidor como proprietários.

Um dos motivos para a realização do estudo foi estabelecer um padrão global objetivo para a contabilidade do capital natural. Estima-se que o custo do dano ao mundo natural causado pelo homem está entre 2 e 4,5 trilhões de dolares  e será equivalente a 18% da produção econômica global até 2050. Recentemente, o Banco Mundial tem liderado esforços para incluir o custo da biodiversidade e dos danos climáticos no contexto das economias nacionais.

Seus patrocinadores declararam que o TEEB é a "principal iniciativa internacional para chamar a atenção para os benefícios econômicos globais da biodiversidade, para destacar os custos crescentes da perda de biodiversidade e degradação dos ecossistemas e reunir conhecimentos dos campos da ciência, economia e política para avançar ações práticas." Em outubro de 2010, lançou seu relatório "Incorporando a Economia da Natureza: uma síntese da abordagem, conclusões e recomendações do TEEB" e lançou o Banco de Capital Natural como parte de sua estratégia de comunicação direcionada ao público em geral.

História
O TEEB foi lançado pela Alemanha e pela Comissão Europeia em resposta a uma proposta dos Ministros do Meio Ambiente do G8+5 em Potsdam, Alemanha, em 2007. A iniciativa buscava desenvolver um estudo global sobre a economia da perda de biodiversidade. A segunda fase do estudo TEEB é organizada pelo Programa das Nações Unidas para o Meio Ambiente (PNUMA) com o apoio de várias organizações, incluindo a Comissão Europeia, o Ministério Federal Alemão para o Meio Ambiente, Conservação da Natureza e Segurança Nuclear e o Departamento do Reino Unido para Meio Ambiente, Alimentos e Assuntos Rurais.

O Relatório Provisório do TEEB foi divulgado em maio de 2008 na Fase I. O relatório forneceu evidências de perdas econômicas significativas globais e locais, e de impactos no bem-estar humano devido às contínuas perdas de biodiversidade e degradação dos ecossistemas. Ele se concentrou principalmente em florestas e examinou a extensão das perdas de capital natural que ocorrem como resultado do desmatamento e da degradação. O TEEB estima que isso seja de US$ 2 a 4,5 trilhões por ano, todos os anos.

A Fase II do estudo buscou ampliar o trabalho iniciado na Fase I. Foi concluída em 2010 e apresentada em Nagoya, Japão, na 10ª Conferência das Partes da Convenção sobre Diversidade Biológica (CDB) em outubro de 2010. Os volumes finais do TEEB estão sendo publicados pela Earthscan. O primeiro volume publicado em outubro de 2010: The Economics of Ecosystems and Biodiversity: Ecological and Economic Foundations. O segundo, terceiro e quarto volumes serão publicados ao longo de 2011.

Membros do conselho
O Conselho Consultivo do TEEB inclui especialistas das áreas de ciência e economia:

 Pavan Sukhdev, um banqueiro sênior do Deutsche Bank e fundador-diretor do projeto de contabilidade verde GIST (Green Indian States Trust) na Índia.
 Achim Steiner, Diretor Executivo, Programa das Nações Unidas para o Meio Ambiente
 Ahmed Djoghlaf, Secretário Executivo, Convenção sobre Diversidade Biológica
 Nicholas Stern, Professor de Economia e Governo, e Presidente do Instituto de Pesquisa Grantham da Escola de Economia de Londres sobre Mudanças Climáticas e Meio Ambiente
 Julia Marton-Lefèvre, Diretora Geral, União Internacional para a Conservação da Natureza
 Herman Mulder, foi Diretor-Geral e Chefe do Grupo de Gestão de Risco do ABN AMRO Bank, Amsterdã, Holanda
 Peter May, Presidente, Sociedade Internacional de Economia Ecológica
 Ladislav Miko, Ministro do Meio Ambiente, República Tcheca
 Walter Reid, Diretor do Programa de Conservação e Ciência, David and Lucile Packard Foundation
 Giles Atkinson, Leitor em Política Ambiental, Departamento de Geografia e Meio Ambiente e Associado, Grantham Research Institute of Climate Change and Environment, London School of Economics
 Edward Barbier, Professor de Economia, Departamento de Economia e Finanças, Universidade de Wyoming
 Jacqueline McGlade, Diretora Executiva, Agência Europeia do Ambiente
 Yolanda Kakabadse, Presidente, Fundo Mundial para a Natureza desde janeiro de 2010
 Jochen Flasbarth, Presidente, Agência Federal do Meio Ambiente, Alemanha
 Karl-Göran Mäler, Professor de Economia, Stockholm School of Economics e Diretor, Beijer International Institute of Ecological Economics
 Joan Martinez Alier, Professor, Departamento de Economia e História Econômica, Universitat Autonoma de Barcelona

Fase I: mensagens-chave
O mundo já perdeu grande parte de sua biodiversidade. O TEEB indica que a pressão sobre os preços das commodities e dos alimentos demonstra as consequências dessa perda para a sociedade. O TEEB recomenda que ações corretivas urgentes são essenciais porque a perda de espécies e a degradação do ecossistema estão intrinsecamente ligadas ao bem-estar humano. Prevê-se que o crescimento econômico e a conversão de ecossistemas naturais em produção agrícola continuem, mas TEEB considera que é essencial garantir que esse desenvolvimento leve em consideração o valor real dos ecossistemas naturais. Isso é fundamental para para gestão ambiental e econômica.

As conclusões do TEEB (Relatório preliminar) focaram em três grandes áreas — o tamanho do impacto da perda de biodiversidade e dos danos nos ecossistemas na economia e no bem-estar; a relação intrínseca entre a conservação da biodiversidade e a saúde dos ecossistemas e o alcance dos Objetivos de Desenvolvimento do Milênio; e, por último, as escolhas éticas envolvidas na seleção de uma taxa de desconto social que leve em consideração os benefícios dos ecossistemas e da biodiversidade.

Principais descobertas

 11% das áreas naturais remanescentes em 2000 poderiam ser perdidas, principalmente como resultado da conversão para agricultura, expansão da infra-estrutura e mudanças climáticas.
 Quase 40% das terras atualmente sob formas de agricultura de baixo impacto que podem ser convertidas para uso agrícola intensivo, com ainda mais perdas de biodiversidade.
 Estima-se que, com um investimento anual de US$ 45 bilhões, a prestação de serviços ecossistêmicos em áreas protegidas, poderia assegurar cerca de 5 trilhões de dólares por ano.

O TEEB considera que uma gestão sólida do ecossistema e da biodiversidade e a inclusão do capital natural na contabilidade governamental e empresarial podem começar a corrigir a inação e reduzir o custo de perdas futuras.

Fase II
A Fase II do TEEB, atualmente em andamento, adota uma abordagem econômica que é espacialmente específica e se baseia no funcionamento de ecossistemas e como esses fornecem serviços. Ela examina como os ecossistemas e seus serviços associados provavelmente responderão a ações políticas específicas. Um foco fundamental do TEEB é desenvolver um parâmetro econômico que seja mais eficaz do que o PIB para avaliar o desempenho de uma economia. O TEEB recomenda que os sistemas contábeis nacionais precisam ser mais inclusivos para medir os benefícios significativos para o bem-estar humano que os ecossistemas e a biodiversidade fornecem. Esses sistemas podem ajudar os formuladores de políticas a adotar as medidas corretas e projetar mecanismos de financiamento apropriados para a conservação.

Na Fase II o TEEB visa:

 Integrar o conhecimento ecológico e econômico para estruturar a avaliação dos serviços ecossistêmicos em diferentes cenários.
 Recomendar metodologias de avaliação apropriadas para diferentes contextos.
 Examinar os custos econômicos do declínio da biodiversidade e os custos e benefícios das ações para reduzir essas perdas.
 Desenvolver uma 'caixa de ferramentas' para formuladores de políticas nos níveis internacional, regional e local para promover o desenvolvimento sustentável e uma melhor conservação dos ecossistemas e da biodiversidade.
 Facilitar o acesso a informações e ferramentas importantes para práticas de preservação de biodiversidade para a comunidade empresarial — da perspectiva do gerenciamento de riscos, abordagem de oportunidades e avaliação de impactos.
 Conscientizar o público geral sobre o impacto individual na biodiversidade e nos ecossistemas, e sobre as ações individuais que fazer uma diferença positiva.

Atualização de questões climáticas
A Atualização do Clima do TEEB afirmou que um acordo sobre financiamento para florestas seria uma prioridade para os governos que participaram da Conferência de Mudanças Climáticas das Nações Unidas de 2009 em Copenhague.

São estimadas que 5 gigatoneladas ou 15% das emissões mundiais de dióxido de carbono são absorvidas ou "sequestradas" pelas florestas todos os anos, tornando-as o "motor de mitigação" do mundo natural.

O TEEB considera que investir em medidas baseadas no ecossistema, como o financiamento da Redução de Emissões por Desmatamento e Degradação Florestal (REDD), pode ajudar no combate às mudanças climáticas e, além disso, pode ser uma medida importante para o combate à pobreza e adaptação climática.

A atualização também destaca a 'emergência dos recifes de corais' que já se apresenta como resultado atual das emissões de gases de efeito estufa. Os cientistas que contribuem para o processo TEEB indicam que danos irreversíveis aos recifes de corais podem ocorrer em concentrações atmosféricas de CO2 de mais de 350 partes por milhão (ppm). Isso está relacionado com o aumento das temperaturas e a acidificação dos oceanos. As concentrações já estão acima desse limite e continuam aumentando. Isso levanta preocupações de que estabilizar os níveis de CO2 em 450 ppm, ou cerca de 16% acima dos níveis atuais, pode condenar esse ecossistema crítico (e multibilionário) à extinção, e levar consigo o sustento de 500 milhões de pessoas em poucas décadas.

Iniciativa de economia verde
A iniciativa de economia verde do PNUMA é um projeto concebido para comunicar que a transformação das economias para economias mais verdes não é um fardo para o crescimento, mas sim um novo motor para o crescimento, geração de emprego e redução da pobreza global. O relatório de economia verde, publicado em fevereiro de 2011, usou análises econômicas e abordagens de modelagem computacional para fornecer uma avaliação dos setores econômicos identificados onde o "esverdeamento" pode levar à prosperidade e à criação de empregos (ou seja, crescimento econômico tradicional). Isso promove setores considerados necessários para uma economia verde, como: agricultura, edifícios, cidades, pesca, florestas, indústria, energia renovável, transporte, turismo, gestão de resíduos e água, bem como as condições favoráveis em finanças, política nacional e internacional arquitetura.

Crítica
A abordagem para avaliar ecossistemas trazida pelo projeto TEEB foi criticada e está aberta aos mesmos problemas que afetam todas as teorias dominantes de valor econômico. Mais especificamente, o argumento é que os preços precisam ser corrigidos para falhas de mercado e ajustes simples podem ser feitos para corrigir o sistema de preços para que os recursos sejam alocados de forma eficiente. A base para este recálculo são as preferências humanas pela natureza, ecossistemas, insetos e plantas. Uma das críticas está relacionada com a irrelevância das preferências humanas para determinar o que é ecologicamente essencial para a manutenção dos sistemas de suporte à vida. As preferências humanas podem ser um bom guia para escolher sabores de sorvete, mas não a mistura de espécies ou gases na atmosfera necessária para sustentar a vida.

Além da crítica aos cálculos usados nesses estudos TEEB e em outros trabalhos associados, existem questões sobre as implicações institucionais. Pavan Sukdev defende uma resposta do setor financeiro e bancário que irá 'capturar valores'. Isso basicamente significa obter lucros para aqueles que estão preparados para desenvolver e comercializar novos instrumentos financeiros e financiar iniciativas que irão comercializar a biodiversidade e os ativos do ecossistema como ativos financeiros. Isso é visto por alguns como a agenda oculta do TEEB, uma vez que foi apoiado por interesses financeiros, incluindo ser chefiado por um ex-financista do Deutsche Bank. Clive Spash refere-se ao TEEB como "economia, ecossistemas e serviços bancários terríveis".

Ver também

 Avaliação do Ecossistema do Milênio
 Relatório Especial sobre Mudanças Climáticas e Terra
 Relatório de Avaliação Global sobre Biodiversidade e Serviços Ecossistêmicos

Ligações externas
 A Economia dos Ecossistemas e da Biodiversidade (em inglês)
 Síntese da Economia dos Ecossistemas e da Biodiversidade (em português)
 Volume 1 das descobertas publicado em outubro de 2010; A Economia dos Ecossistemas e da Biodiversidade: Fundamentos Ecológicos e Econômicos
 Volume 2 A Economia dos Ecossistemas e da Biodiversidade na Formulação de Políticas Nacionais e Internacionais
 Atualização de questões climáticas do TEEB
 Relatório Provisório do TEEB
 Iniciativa de Economia Verde do PNUMA
 GIST
 Departamento do Ambiente, Alimentação e Assuntos Rurais
 Ministério Federal do Meio Ambiente, Proteção da Natureza e Segurança Nuclear
 Comissão Europeia

Biodiversidade
Economia ecológica
Sustentabilidade


A Organização das Cidades Brasileiras Patrimônio Mundial (OCBPM) é uma associação que reúne cidades brasileiras que possuem sítios culturais, naturais ou misto inscritos na Lista do Patrimônio Mundial da UNESCO. A OCBPM foi fundada em 2005 e tem como objetivo promover a preservação, gestão e promoção dos sítios do Patrimônio Mundial no Brasil, além de estimular o turismo cultural e sustentável nas cidades associadas.

A UNESCO (Organização das Nações Unidas para a Educação, a Ciência e a Cultura) mantém uma lista de sítios do patrimônio mundial, que são locais considerados de grande importância cultural e natural para a humanidade. Esses locais são selecionados com base em critérios rigorosos, como sua importância para a história, arqueologia, ciência, arte, ecologia e outros aspectos. Atualmente, o Brasil conta com 23 sítios inscritos na lista de patrimônio mundial da UNESCO, incluindo cidades históricas, parques nacionais, reservas naturais e outros locais de grande valor cultural e ambiental.

As cidades associadas à OCBPM realizam regularmente reuniões, congressos e outras atividades para discutir questões relacionadas à preservação, gestão e promoção dos sítios do patrimônio mundial. A organização também trabalha em conjunto com outras entidades governamentais e não governamentais para proteger e valorizar o patrimônio cultural e natural do Brasil, bem como para fomentar o turismo cultural e sustentável nessas cidades.

http://ocbpm.org.br/ http://portal.iphan.gov.br/pagina/detalhes/29 https://pt.unesco.org/fieldoffice/brasilia/expertise/world-heritage-brazil

Turismo no Brasil
Patrimônio Mundial da UNESCO no Brasil
Cultura do Brasil
Natureza
Turismo cultural
Turismo natural


بلدية البُلَيطة أو البلاط أو (نقحرة: البلديخو) ، هي إحدى بلديات مقاطعة ثيُداد ريال إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة قشتالة والمنشف وسط إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.488 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في ثيوداد ريال
بلديات سيوداد ريال

البلديخو (سيوداد ريال)


Campionatul African de Handbal Feminin pentru Tineret din 2019 a fost a XXVI-a ediție a turneului organizat de Confederația Africană de Handbal și s-a desfășurat la Niamey, în Niger, între 5 și 14 septembrie 2019. La competiție au luat parte nouă echipe naționale din Africa.

Sălile
Toate partidele s-au desfășurat în Palais du 29 Juillet (Palatul "29 iulie") din Niamey.

Faza grupelor
Selecționatele naționale au fost trase la sorți în două grupe preliminare, prima grupă având patru echipe, iar cea de-a doua cinci echipe. Tragerea la sorți a avut loc la sediul Confederației Africane de Handbal (CAHB) de la Abidjan, Côte d'Ivoire, pe 14 august 2019. În urma tragerii la sorți au rezultat grupele de mai jos.

Programul de mai jos respectă Ora Africii Occidentale (UTC+1).

Grupa A

|}

Grupa B

|}

Cele două partide au fost programate inițial pentru data de 6 septembrie, dar au fost reprogramate din cauza intemperiilor care au afectat capitala Niamey.

Fazele eliminatorii
Semifinalele și finalele

Locurile 5–8

Semifinalele pentru locurile 5–8

Meciul pentru locul 7

Meciul pentru locul 5

Semifinalele

Finala mică

Finala

Clasament final
Conform Confederației Africane de Handbal:

Note

Legături externe
 Pagina oficială a Confederației Africane de Handbal

2019 în Niger
2019 în handbal
Campionatul African de Handbal Feminin pentru Tineret
Handbal în Niger


Huş mantarı (Piptoporus betulinus), Fomitopsidaceae ailesinden, genelde çürümüş ağaçlarda, özellikle Huşağacında yaşayan çürükçül bir ağaç mantarıdır. Yüzeyi açık kahverengidir, yaşlandıkça koyu kahveye dönüşür. Yenmez.

Asya, Avrupa ve Amerika'da Huş'un bulunduğu her yörede yaygındır. Üreme organı yarım şapka şeklinde ya da böbrek biçiminde olup öne doğru uzamıştır. Gövdeden 7–12 cm uzaklıkta olup 8–25 cm genişlikte ve 2,5 cm kalınlıktadır. Arkaya doğru sap şeklinde uzanır. Şapkanın rengi açık gri esmer ya da soluk esmer sarımtıraktır. Üst tarafı çıplak, yaşlandıkça çizgili ve kalkık pullarla örtülüdür. Alt tarafı düz, borucuklar sarı beyazımtırak ya da esmerdir. Borucuklar 2–4 cm uzunlukta olup delikçikler köşeli ve düzgün değildir. Genç mantar etli, yumuşak, daha sonra mantarımsı ve kurudur.

Çeşitli huş türlerinde hem öz, hem de diri odunda zarar yapar. Hastalık normalde dal ve tepelerde başlar ve aşağıya doğru ilerler. genç ve iyi gelişme gösteren gövdeler diri odunlarında bu hastalığa karşı direnç gösterirler.

Dış bağlantılar

Fomitopsidaceae
Fitopatoloji
Ağaç mantarları
Şifalı bitki ve mantarlar

Huş mantarı


Rudy Hartono Kurniawan (born Nio Hap Liang (); 18 August 1949) is an Indonesian former badminton player holding the record of winning the men's singles title at the All-England Championship eight times, seven times consecutively from 1968 to 1974. He won the World Championship in 1980 on his only attempt at this title. He is one of the most famous players in the history of the sport and is considered to be one of the greatest badminton players of all time.

Early life
Hartono was born on 18 August 1949 as Nio Hap Liang in Surabaya. He is the son of Zulkarnain Kurniawan and the third child of eight siblings in the family. His sister Utami Dewi is a five-time national badminton champion and former Indonesia Uber Cup team member. The family lived in Jalan Basuki Rachmat and owned tailoring and dairy farming businesses. The young Hartono embraced many types of sports, including athletics, swimming, volleyball, football, and roller skating, but his athletic path soon led him towards badminton.

At age 11, Hartono started formal badminton training under the tutelage of his father. He would train for almost the entire day in a small badminton club set up by his father in a railway station warehouse. In 1961, he entered his first tournament at the Surabaya's junior championship when he was 12 and won. After leaving his father's club, Hartono would later play for the much bigger Rajawali Club where many good Indonesian badminton players were trained. At age 15, he won the national junior championship. While competing in municipal tournaments, the teenage Hartono soon caught the eye of the national scouts and was drafted into the National Training Center in late 1965 to help the national team in the upcoming Thomas Cup.

Badminton career
As a member of the 1967 Thomas Cup squad, Hartono won all of his matches, but Indonesia was beaten by Malaysia in a highly controversial final in which play was suspended due to the unruly crowd. Both teams were later offered a chance to resume their clash in New Zealand but Indonesia declined, thus handing Malaysia the cup.

A year later, on his first try at the All England Championships, the 18-year-old Hartono became the youngest ever champion of the tournament, beating Tan Aik Huang from Malaysia who had been the winner two years earlier. From then on, he dominated the event like very few had before, winning seven titles consecutively from 1968 to 1974. In 1975, in search of his eighth consecutive title and the chance to break Erland Kops's record of seven, Hartono would once again face the challenge of his archrival, Svend Pri, who he had beaten before in the 1970 and 1972 finals, but this time he was not able to fend off the Dane's attack and fell to a 11–15, 14–17 defeat. Hartono, however, came back the following year to win his eighth title against his compatriot Liem Swie King thus becoming the most successful men's singles player in the history of the tournament. His eight titles at the All England also earned Hartono a mention in the Guinness Book of Records. In 1978, Hartono would return to try his hand for a ninth title, but he could not overcome Liem Swie King and lost 10–15, 3–15 in the final. He attempted another comeback in 1981, but lost in the semi-finals to Prakash Padukone in a three sets battle, 15–10, 7–15, 8–15.

Besides his All England success, Hartono won many international open titles throughout his career. In 1969, he won the Canadian and the US Open titles after defeating Sture Johnsson and his compatriot Muljadi in the respective finals. In the same year, he also won both the Singapore Open men's singles and doubles titles. He defeated Muljadi in the singles final and partnered with Indratno to beat Lee Wah Chin and Yeo Ah Seng in the doubles final. In 1971, he won his second Canadian Open title and clinched his first Denmark Open title after defeating Ippei Kojima on both occasions. He also competed in the Western Indian Championship that year and won a hat trick of titles, beating Muljadi in the men's singles final, partnered with Indra Gunawan to beat Muljadi and Sumiratta in the men's doubles final and partnered with Rafla Latif to beat Indra Gunawan and Sunila Ape in the mixed doubles final. In 1973 and 1975, Hartono won his second and third Denmark Open titles after beating Flemming Delfs and Svend Pri respectively. In 1981, he would win his maiden Japan Open title after beating his compatriot Lius Pongoh in the final.

Hartono also had some success in major games. At the 1970 Asian Games held in Bangkok, he won gold in the men's team event and two bronze in the men's doubles and mixed doubles events. In 1971, he would win another gold at the Asian Championships where Indonesia defeated Malaysia in the men's team final. In the 1972 Munich Games in which badminton was presented as a demonstration sport, Hartono won the men's singles event, after beating Jamie Paulson of Canada in the first round, Sture Johnsson of Sweden in the semi-finals, and Svend Pri of Denmark in the final. In his attempt to win an 'official' world championships, Hartono participated in the 1980 IBF World Championships held in Jakarta and managed to reach the final where he would meet his successor Liem Swie King. In a final that lacked intensity, Hartono prevailed in two straight games with the score of 15–9, 15–9.

Since his debut in 1967, Hartono remained active in the Thomas Cup competition and continued to play for his country at the event from 1970 to 1982. The 1970, 1973,  1976, and 1979 Thomas Cup would turn out to be a resounding success for Hartono and his team, with Indonesia sweeping four straight titles. At the 1982 Thomas Cup Finals, the aging Hartono once again answered the call of his nation but his play was not on par with his previous performances and he was not able to help his team to prevent China from winning their first ever Thomas Cup title. Hartono's defeat in the third singles to Luan Jin was only his second defeat in the competition with the first coming in 1973 when he lost against his long-time nemesis Svend Pri. After the competition, Hartono announced his retirement, saying "I believe I have to retire now... Actually, I was already retired. But this was the Thomas Cup and my country needed me and because I live in Indonesia and I love Indonesia, I must do what they ask."

Post-retirement
Hartono became involved with the Indonesian Badminton Association (PBSI), holding different positions such as Chairman of Development Affairs until 2006. He is currently a member of PBSI's Board of Honour. Hartono also played an active role within the Badminton World Federation (BWF). He was a member of the Council in 1985-1986, and later from 1994 to 2009. Hartono's image and reputation led the United Nations Development Programme (UNDP) to appoint him as a Goodwill Ambassador for Indonesia.

Hartono who attended the Economics Faculty of Trisakti University, Jakarta, also began to expand his business after his retirement. He ventured into dairy business in Sukabumi and also the sports equipment business by acting as an agent for brands such as Mikasa, Ascot and Yonex. Then through PT Havilah Citra Footwear founded in 1996, he imported various kinds of sportswear.

Personal life
Hartono married Jane Anwar in 1976 and they have two children, a son (Christopher) and a daughter (Christine).

In the late 70s and early 80s, age began to catch up to Hartono and he started losing matches. This resulted in his depression. He credits a preacher for his "conversion experience" to Christianity during his mid-30s. Later, the death of Svend Pri in 1983 prompted Hartono to preach about Jesus to others. In 1988, Hartono had coronary bypass surgery in Australia. Since 1989, Hartono has been extremely active with his church ministry. In 2001, Hartono became associate pastor of Bethel Church in Jakarta, Indonesia.

A film lover, Hartono once starred in an Indonesian movie titled "Matinja Seorang Bidadari" (Death of An Angel) in 1971.

Hartono also had a wax sculpture in his likeness at the Madame Tussauds museum in Singapore.

Honours and awards
1969 and 1974 – SIWO/PWI best athlete
1985 – IBF Distinguished Service Award
1986 – IBF Herbert Scheele Trophy
1987 – Honorary Diploma from the International Committee For Fair Play (CIFP)
1988 – Fair Play Award from the United Nations Educational, Scientific and Cultural Organisation (UNESCO)
1997 – IBF Hall of Fame
2000 – Republic of Indonesia's Honorary Sign for Bintang Mahaputera Utama
2006 – Asian Heroes, TIME Magazine

Achievements

Olympic Games (demonstration)
Men's singles

World Championships
Men's singles

Asian Games
Men's doubles

Mixed doubles

International Open Tournaments (25 titles, 8 runners-up)
Men's singles

Men's doubles

Mixed doubles

Invitational Tournament (1 title)
Men's singles

References

External links

Smash - Rudy Hartono
His profile in Badmintoncentral
His profile in Tokohindonesia

His profile in KONI
His profile in Bulutangkis.com

1949 births
Sportspeople from Surabaya
Badminton players from East Java
Living people
Indonesian male badminton players
Badminton players at the 1972 Summer Olympics
Indonesian people of Chinese descent
Indonesian Hokkien people
Asian Games medalists in badminton
Badminton players at the 1970 Asian Games
Asian Games gold medalists for Indonesia
Asian Games bronze medalists for Indonesia
Medalists at the 1970 Asian Games
Indonesian Christians
Converts to Christianity

Rudy Hartono


Eugen Hamm ist der Name folgender Personen:

* Eugen Hamm (Kameramann) (1869–1944), deutscher Kameramann
 Eugen Hamm (Maler) (1885–1930), deutsch-jüdischer Maler und Grafiker

Eugen Hamm


Essex je naziv grofovije u Engleskoj, nazvana po drevnoj kraljevini Essex.

Druga značenja:

Geografski pojmovi

Kanada

 Essex (Izborna oblast) - savezni izborni okrug u Ontariju,
 Essex (Ontario) - grad u županiji Essex u jugozapadnom Ontariju,
 Essex (županija) - županija u jugozapadnom dijelu Ontarja.

Ujedinjeno Kraljevstvo

 Essex (izborna jedinica) - Izborna jedinica britanskog parlamenta,

Sjedinjene Američke Države

 Essex (Humboldt) - mjesto u županiji Humboldt u saveznoj državi Kaliforniji,
 Essex (županija San Bernardino) - mjesto u županiji San Bernardino u saveznoj državi Kaliforniji,
 Essex (Connecticut) - grad u županiji Middlesex u saveznoj državi Connecticut,
 Essex (Illinois) - selo u županiji Kankakee u saveznoj državi Illinois,
 Essex (Iowa) - grad u županiji Page u saveznoj državi Iowa,
 Essex (Maryland) - neuključeno područje i popisom određeno mjesto u županiji Baltimore  u saveznoj državi Maryland,
 Essex (županija) -  županija Essex u saveznoj državi Massachusetts,
 Essex (Massachusetts) - obalni grad u županiji Essex u saveznoj državi Massachusetts,
 Essex (Montana) - neuključeno područje u Flathead županiji u saveznoj državi Montana,
 Essex (Missouri) - grad u županiji Stoddard u saveznoj državi Missouri,
 Essex (New York) - grad u županiji Essex u saveznoj državi New York,
 Essex (North Carolina) -neuključeno područje i županiji Halifax u saveznoj državi Sjeverna Karolina,
 Essex (Ohio) - neuključeno područje i jedna od četrnaest gradskih općina Jackson Townshipa u županiji Union u saveznoj državi Ohio
 Essex (Vermont) - drugo najmnogoljudnije integrirano područje u županiji Chittenden kao i cijeloj saveznoj državi Vermont,
 Essex (županija u New Jerseyu) - županija u sjeveroistočnom dijelu savezne države New Jersey,
 Essex (županija u New Yorku) - županija u saveznoj državi New York,
 Essex (županija u Vermontu) - Županija u sjeveroistočnom dijelu savezne države Vermont,
 Essex (županija u Virginiji) - županija smještena na Srednjem Poluotoku u saveznoj državi Virginia,
 Essex (gradska općina) - gradska općina u županiji Clinton u saveznoj državi Michigan,
 Essexville (grad) - grad u županiji Bay u saveznoj državi Michigan.

Građevine

 Essex Crossing - građevinski razvojni projekt mješovite gradnje (u izgradnji, s rokom završetka 2024.) u općini Manhattan u New Yorku,
 Essex Reef Light - naziv nekadašnjeg svjetionika na rijeci Connecticut u gradu Essex u županiji Middlesex, savezna država Connecticut.

Umjetnost, zabava i mediji

 Essex (album) - četvrti studijski album britanske kantautorice Alison Moyet,
 Essex Records - produkciju gramofonskih ploča osnovao je 1951. David Miller u Philadelphiji u saveznoj državi Pennsylvania,
 The Essex, bio je 1960-ih američki R&B vokalni sastav,
 The Only Way Is Essex - britanska reality televizijska serija sa sjedištem u Brentwoodu, Essex, Engleska.

Automobili

 Essex (automobil) - marka automobila koju su proizvodile Essex Motor Company između 1918. i 1922. pa Hudson Motor Car Company iz Detroita u saveznoj državi Michigan između 1922. i 1933. godine,
 Ford Essex V4 motor - benzinski motor koji je proizvodila Ford Motor Company od 1965. do 1977. godine,

Brodovi

 Essex (ship) - nekoliko putničkih brodova je nosilo to ime,
 Essex (kitolovac) - američki kitolovac iz Nantucketta, Massachusetts, koji je porinut 1799. godine a potopila ga je ulješura 1820. godine,
 HMS Essex - pet brodova kraljevske mornarice je nosilo to ime,
 USS Essex - nekoliko brodova američke ratne mornarice je nosilo to ime
 Essex (klasa nosača zrakoplova) - klasa Essex bila je klasa nosača zrakoplova američke ratne mornarice i bila je najbrojnija klasa kapitalnih brodova 20. stoljeća koja se sastojala od 24 broda.

Osobe i titule

 Essex (prezime)
 Grof od Essexa, engleska plemićka titula.

Fikcija

 HMS Essex -  fikcijski Royal Navy ratni brod iz filma Pirates of the Caribbean: Dead Men Tell No Tales snimljenog 2017. godine.

Ostalo

Essex (pasmina svinje) - pasmina domaće svinje uzgajane u Ujedinjenom Kraljevstvu,
Essex (marka klavira) - klavir dizajniran u tvrtki Steinway & Sons,
Essex girl - Essex djevojka, kao pogrdni stereotip u Ujedinjenom Kraljevstvu, odnosi se na ženu koja se smatra promiskuitetnom i neinteligentnom, a osobine se šaljivo pripisuju ženama iz Essexa,
Essex man - "Essexovac" kao politička figura i primjer tipa glasača, korišten da se objasni izborni uspjeh konzervativne premijerke Margaret Thatcher 1980-ih,
Essex Overseas Petroleum Corporation - nekadašnja kompanija za trgovinu nafte čiji je vlasnik bio David Thieme,
University of Essex - javno istraživačko sveučilište u Essexu u Engleskoj.

Essex (razdvojba)


Jurnalul Annei Frank (în ) este un film din 1959 inspirat din piesa omonimă câștigătoare a Premiului Pulitzer, care a fost realizată după jurnalul Annei Frank. El a fost regizat de George Stevens, după un scenariu scris de Frances Goodrich și Albert Hackett. Aceasta este prima ecranizare cinematografică atât a piesei, cât și a poveștii originale, și conține trei membri ai distribuției originale de pe Broadway. Filmul a fost turnat într-un studio din Los Angeles, în timp ce exterioarele au fost filmate în apropierea clădirii propriu-zise din Amsterdam.

Jurnalul Annei Frank (The diary of a young girl)
Filmul s-a bazat pe Jurnalul Annei Frank, o fată evreică care a trăit ascunsă, împreună cu familia ei, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Majoritatea însemnărilor din jurnalul ei au fost adresate către o prietenă necunoscută denumită "Dragă Kitty". Jurnalul a fost publicat după sfârșitul războiului de către tatăl ei, Otto Frank (interpretat de Joseph Schildkraut, evreu și el). La această dată, toți ceilalți membri ai familiei au fost uciși de către naziști.

Premiile Oscar
The Diary of Anne Frank a câștigat trei premii Oscar în 1960, inclusiv premiul pentru cea mai bună actriță pentru Shelley Winters. În 2006, The Diary of Anne Frank a fost considerat al XVIII-lea cel mai inspirator film american și inclus în lista AFI's 100 Years...100 Cheers.

Rezumat

În 1945, în timp ce camion cu supraviețuitori ai războiului se oprește în fața unei fabrici din Amsterdam la sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial, Otto Frank (Joseph Schildkraut) coboară și intră înăuntru. După ce urcă scările către mansarda pustie, Otto găsește mănușa unei fete aruncată pe jos și suspină, apoi i se alătură și îl mângâie Miep Gies (Dodie Heath) și dl. Kraler (Douglas Spencer), angajați ai întreprinderii sale care l-au protejat de naziști. După ce-și dă seama că el este acum singur, Otto începe să caute jurnalul scris de fiica lui, Anne. Miep îi înmânează prompt jurnalul și Otto simte o consolare citind cuvintele scrise de fiica lui cu trei ani mai devreme.

Acțiunea se mută în iulie 1942, când Anne (Millie Perkins) începe să descrie restricțiile impuse evreilor care au determinat familia Frank să se ascundă în interiorul companiei de distribuție a condimentelor. Ascunzătoarea este împărțită cu soții Van Daan (Lou Jacobi și Shelley Winters) și cu fiul lor adolescent, Peter (Richard Beymer). Kraler, care lucrează în biroul de mai jos, și Miep, asistenta sa, au aranjat ascunzătoarea și avertizează familiile că trebuie să păstreze o tăcere strictă în timpul zilei, în timp ce muncitorii sunt acolo. În prima zi, timpul se scurge greu în tăcere. După terminarea programului de lucru, Kraler aduce produse alimentare și o cutie pentru Anne care conținea fotografiile actorilor ei preferați de cinema și un jurnal gol. În primele pagini ale jurnalului, Anne descrie ciudățenia de a nu putea să iasă afară sau să respire aer curat. Se afirmă că toată lumea este bună la inimă.

Pe măsură ce lunile trec, energia nestăpânită a Annei iese în evidență și ea îl tachinează în mod constant pe Peter, care este atașat doar de pisica lui, Moushie. Izolați de lumea din afara, Otto face exerciții școlare cu Anne și Margot (Diane Baker) în timp ce afară se aud frecvent sunetele sirenelor și bombardierelor. Doamna Van Daan își petrece timpul povestind amintiri frumoase din tinerețea ei și mângâind ultimul ei bun rămas, haina de blană dată de tatăl ei. Tensiunea traiului într-un spațiu restrâns îi determină pe soții Van Daan să se certe și o aduc pe Anne în conflict cu mama ei (Gusti Huber). Într-o zi, Kraler aduce un radio la mansardă, oferind familiilor ocazia de a auzi vești de prin lume. Curând după aceea, Kraler le cere să adăpostească o altă persoană, un dentist evreu pe nume Albert Dussell (Ed Wynn). Când Van Daan se plânge că prezența unei alte persoane le va diminua rația de alimente, Dussell povestește condițiile groaznice de afară, cu evrei care dispar brusc și sunt expediați în lagărele de concentrare. Când Dussell confirmă dispariția mai multor familii care le erau prietene, speranțele celor două familii se diminuează.

Într-o noapte, Anne o visează pe una dintre prietenele ei într-un lagăr de concentrare și se trezește țipând. În octombrie 1942 cei opt află vestea debarcării Aliaților în Africa, iar bombardamentele de afară se intensifică, uzând tot mai mult nervii refugiaților. În timpul sărbătorii de Hanuka, Margot își reamintește cu multă plăcere festivitățile din trecut și Anne oferă mici cadouri tuturor. Când Van Daan îl anunță brusc pe Peter că trebuie să scape de Moushie pentru că pisica consumă prea multe alimente, Anne protestează. Cearta se întrerupe, atunci când aud un hoț intrând tiptil în camera vecină. Peter atinge apoi un obiect care cade pe podea în timp ce încerca să o prindă pe Moushie, iar hoțul speriat ia o mașină de scris și fuge. Un paznic observă spargerea și anunță doi polițiști germani care fac o percheziție, luminând cu lanternele biblioteca ce ascunde intrarea la mansardă. Familiile așteaptă speriate până ce Moushie calcă într-o farfurie de pe masă și miaună, liniștindu-i pe polițiști care cred că zgomotul a fost provocat doar de o pisică. După ce polițiștii pleacă, Otto, sperând să îi încurajeze pe refugiați, îi convinge pe toți să cânte un imn religios de Hanuka.

În ianuarie 1944, Anne, în pragul feminității, începe să atragă atenția lui Peter. Când Miep aduce grupului un tort, Dussell și Van Daan încep să se certe pe mărimea porțiilor și apoi Van Daan îi cere lui Miep să vândă haina de blană a soției lui, astfel încât el să-și poată cumpăra țigări. După ce Kraler anunță că unul dintre angajații săi a cerut o mărire de salariu și a sugerat că se întâmplă ceva ciudat în pod, Dussell comentează pesimist că descoperirea lor este doar o chestiune de timp. Anne, disperată, dă vina pe adulți pentru războiul care i-a distrus toate speranțele și idealurile. Atunci când ea iese furioasă din cameră, Peter o urmează și o consolează. Mai târziu, Anne își mărturisește visul de a deveni scriitoare și Peter își exprimă vocal frustrarea față de neputința lui de a se alătura celor ce luptă împotriva războiului. În aprilie 1944, pe fondul discuțiilor despre eliberarea țării, membrii familiei Frank se uită neputincioși sum tot mai mulți evrei sunt conduși pe străzi de militarii germani. Tensiunile cresc, iar atunci când Van Daan încearcă să fure niște pâine de la alții, Edith îl observă și îi cere să plece. În timp ce Dussell și Van Daan se ceartă cu privire la alimente, se aude la radio vestea debarcării Aliaților în Normandia și Van Daan izbucnește rușinat în lacrimi. Încurajați de știrile primite, toți își cer scuze pentru cuvintele dure, iar Anne visează că se va întoarce toamna la școală.

Prin iulie 1944, invazia se împotmolește și Kraler este internat în spital cu ulcer. Auzind că Gestapo-ul a găsit mașina de scris furată, Anne scrie că jurnalul ei îi oferă o cale de a trăi după moartea ei. După ce soții Van Daan încep să se certe din nou, Peter declară că el nu poate tolera această situație, iar Anne îl calmează, amintindu-i de bunătatea celor care au venit în ajutorul lor. Conversația lor este întreruptă de sirenele apropierii unui camion al Gestapo-ului. Anne și Peter stau îmbrățișați, așteptând arestarea lor iminentă, și se sărută cu pasiune. În timp ce soldații germani sparg biblioteca ce acoperea intrarea în ascunzătoare, Otto declară că ei nu mai trebuie să trăiască în frică, ci pot merge mai departe cu speranță.

Acțiunea filmului revine în anul 1945, iar Otto le spune lui Miep și Kraler că a aflat în lunga sa călătorie spre casă după eliberarea din lagărul de concentrare că Edith, Margot, cei trei membri ai familiei Van Daan și Dussell au murit, dar a avut întotdeauna speranța că, poate, Anne a supraviețuit cumva. El dezvăluie cu tristețe că a întâlnit la Rotterdam în ziua precedentă o femeie care a fost în lagărul Bergen-Belsen cu Anne și care i-a confirmat moartea ei. Otto se uită apoi în jurnalul Annei și citește: "În ciuda tuturor evenimentelor, eu încă mai cred că oamenii sunt cu adevărat buni la inimă" și reflectează la optimismul de nezdruncinat al fiicei lui.

Distribuție
 Millie Perkins - Anne Frank
 Joseph Schildkraut - Otto Frank (repetându-și rolul din piesa de teatru)
 Shelley Winters - Petronella van Daan
 Richard Beymer - Peter van Daan
 Gusti Huber - Edith Frank (repetându-și rolul din piesa de teatru)
 Lou Jacobi - Hans van Daan (repetându-și rolul din piesa de teatru)
 Diane Baker - Margot Frank
 Douglas Spencer - Kraler
 Robby Heath - Miep (creditată Dody Heath)
 Ed Wynn - Albert Dussell

Otto Frank i-a scris personal lui Audrey Hepburn, întrebând-o dacă ar putea interpreta rolul fiicei lui, Anne. Frank i-a spus lui Hepburn că fiica lui ar fi fost onorată să fie interpretată de o actriță atât de faimoasă de la Hollywood și a remarcat, de asemenea, asemănarea izbitoare care exista între Anne și Hepburn, atunci când ea era adolescentă. Ea a fost inițial interesată de rol, iar numele ei apare pe coperta din spate a exemplarelor jurnalului care au fost tipărite și vândute pentru a promova "viitorul film".

În perioada preproducției, Hepburn i-a scris înapoi în cele din urmă lui Otto Frank și a declinat oferta, spunând că a simțit că era prea în vârstă și că nu avea abilitățile actoricești necesare pentru a o portretiza pe Anne. Ea a spus că era foarte onorată pentru că a fost aleasă pentru acest rol și a remarcat similaritatea dintre propria ei experiență de război și cea a familiei Frank și a celorlalți evrei refugiați  în anexă.

Producție

Origine
 Jurnalul Annei Frank este adaptarea cinematografica a piesei de teatru de succes de pe Broadway și a jurnalului Annei Frank. La momentul turnării filmului, cartea fusese deja vândută către milioane de oameni din întreaga lume.
 Potrivit unui articol publicat în 1955 în Daily Variety, Garson Kanin, cel care a pus în scenă piesa de pe Broadway, și Milton Sperlin de la Warnes Bros. au avut intenția de a achiziționa drepturile de adaptare cinematografică. Cu toate acestea, Buddy Adler de la Twentieth Century Fox a fost cel care le-a obținut. Un articol publicat în octombrie 1956 în Hollywood Reporter a arătat că Fox se afla în negocieri cu William Wyler pentru a regiza filmul. Cu toate acestea, potrivit informațiilor publicate în februarie 1957 în aceeași revistă, persoana care a fost angajată să-l regizeze a fost George Stevens.

Turnarea
 Durata: din 5 martie până în 11 august și în 24 noiembrie 1958
 Locul filmării: Amsterdam
 Anne Frank este descrisă în film ca victima universală a naziștilor și nu sunt prezentate publicului condițiile morții ei. George Stevens a explicat că el nu a vrut să se aventureze în zone prea supărătoare. În film, el nu arată lagărele de concentrare, prezentându-le doar într-o secvență a unui vis al Annei.
 Inițial, George Stevens nu a vrut să filmeze în Cinemascop deoarece el credea că acest procedeu nu transmitea efectul claustrofobic pe care voia să-l reproducă. Când Spyros Skouras, președintele companiei Twentieth Century Fox, a optat pentru filmarea pentru ecran lat, George Stevens și operatorul William C. Mellor au decis să reducă spațiul prin limitarea acțiunii la centrul ecranului. Mellor a folosit mai degrabă tuburi fluorescente, filtre și gaze pentru a crea o lumină naturală decât iluminarea obișnuită a studiourilor.

Premiera
Filmul a avut premiera pe 18 martie 1959, la Palace Theatre din New York City.

Premii și nominalizări

Premii

Alte premii
Filmul a fost prezentat la Festivalul de Film de la Cannes din 1959 și la prima ediție a Festivalului Internațional de Film de la Moscova.

Institutul American de Film a inclus acest film pe locul 18 în lista celor mai inspiratoare filme, AFI's 100 Years...100 Cheers.

Referințe

Legături externe

Filme din 1959
Filme regizate de George Stevens
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme 20th Century Fox
Filme dramatice americane
Filme despre Holocaust
Filme despre Anne Frank

Jurnalul Annei Frank (film din 1959)


Campionatul Mondial de Gimnastică Artistică din 1995 s-a desfășurat în perioada 1–10 octombrie la Sabae, Japonia.

Medaliați

Clasament pe medalii

Legături externe
  Rezultate detaliate pe Federația Internațională de Gimnastică

1995 în gimnastică
1995
gimnastica


The Specials ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahr 2000.

Handlung
Shelly bemerkt, dass sie Superfähigkeiten hat und meldet sich bei ihrer bewunderten Superheldengruppe The Specials an, um als neuestes Mitglied aufgenommen zu werden. Doch ihre Idole zeigen sich alles andere als super. Es ist nicht nur der Konkurrenzkampf zu den anderen Superheldengruppen, wie dem Amazing Trio oder den Crusaders, oder der chronische Geldmangel. Es sind die charakterlichen Schwächen und Neurosen, denen die Helden erlegen sind. Der Anführer The Strobe hat also mit allerlei Problemen zu kämpfen, vor allen Dingen seit Valiant zu den Crusaders wechselte. Aber zumindest hat die Gruppe bald etwas Geld zur Verfügung, denn Dank der Lizenzeinnahmen, die 11 % des Umsatzes versprechen, ihrer bald erscheinenden Actionfiguren, die Toscotoys veröffentlichen wird, kann sich die Gruppe in Zukunft etwas leisten. Aber damit die Puppen sich verkaufen, müssen sich die Superhelden dementsprechend auch makellos benehmen und Vorbilder darstellen, denn "mit Superkräften kommt eine Superverantwortung".

Aber die Helden vergessen Strobes Ansprache schnell und verfallen in ihre alten Rollenmuster. U.S. Bill zeigt sich als der Idiot, der er immer war. Der Konflikt zwischen  Deadly Girl und Ms. Unzerstörbar schwelt genauso wie der Ehekonflikt zwischen Ms. Unzerstörbar und The Strobe, weil dieser sich permanent als ein Gesandter Gottes sieht und stilisieren muss. Derweil versuchen die Crusaders auch den mit Abstand beliebtesten Superhelden, The Weevil, abzuwerben. Er fühlt sich bei den Specials auch unterfordert und würde gerne Regierungsaufträge annehmen, doch da die anderen Superhelden halt zu speziell seien, würde das wohl nie passieren.

Die große Feier zur Vorstellung der Actionfiguren wird zu einem absoluten Desaster. Alle Figuren sind schlecht getroffen und entsprechen kaum der Realität. Das liegt daran, dass die Spielzeugfirma so viel Geld wie möglich sparen wollte und deshalb ausrangierte Actionfiguren aus den 1970er Jahren nahm, welche sie lediglich neu kostümierte. Nachdem Strobe auf dem Parkplatz entdeckt, dass seine Frau mit Weevil schläft, fühlt er sich so gedemütigt, dass er innen bei einer kurzen Pressekonferenz erklärt, die Specials aufzulösen. Der Schock sitzt tief und die ersten Gedanken machen sich breit, was nun aus den übrigen Mitgliedern wird. Die feministisch-lesbische Superheldengruppe Fem Five will Deadly Girl anwerben. Weevil bewirbt sich bei den Crusaders und wird dort auch angenommen. Bei den meisten macht sich Ernüchterung breit und Amok will wieder ein Superschurke werden.

Shellys Wunsch war es immer, mehr als ein normaler Mensch zu sein, weswegen ihr die Mitgliedschaft bei den Specials alles bedeutet, auch wenn ihre einzige Superfähigkeit darin liegt, Eier zu legen. Und genau darüber macht sich auch Weever lustig, als er im Fernsehen über seine Entscheidung spricht, von den Specials zu den Crusaders gewechselt zu sein. Er wollte einfach nicht mit einem Haufen Degenerierter verglichen werden. Das führt dazu, dass das Specials-Team, welches zuvor zerstritten ihr letztes Meeting abhalten wollte, nun zusammenstehen und plötzlich einen großen Regierungsauftrag erhalten. Alle anderen Superheldengruppen sind verhindert, sodass sie damit beauftragt werden, das Pentagon vor den Riesenameisen zu beschützen.

Kritik

Veröffentlichung
Der Film startete am 22. September 2000 in den Kinos und konnte lediglich etwas mehr als 13.000 US-Dollar einspielen. In Deutschland ist der Film seit dem 6. Dezember 2006 auf DVD erhältlich.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2000
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Low-Budget-Film
Independentfilm

The Specials (Film)


Biff Howard Tannen is a fictional character and a major antagonist in the Back to the Future trilogy. Thomas F. Wilson plays Biff in all three films as well as the Universal Studios ride, and voiced the character in the animated series. Aidan Cutler played him in the original West End production of the first film's stage musical adaptation, and Nathaniel Hackmann plays him in the Broadway production. Biff is the main antagonist of the first and second films. Biff's great-grandfather, Buford "Mad Dog" Tannen, is the main antagonist of the third.

The character is portrayed as a hulking, belligerent, dim-witted bully who obtains what he wants by intimidating others into doing his work for him, or by cheating. He and his family members are shown to misuse idioms in ways that make them appear foolish and comical, despite their intention to insult or intimidate. He frequently calls others "butthead".

Character portrayal

Biff's early life and nature
Biff was born in Hill Valley, California. He is the great-grandson of Buford "Mad Dog" Tannen, son of Irving "Kid" Tannen and grandfather of Griff Tannen. He bullied George McFly into doing his homework for him while he drank and hung out with his friends. Feared by most of his schoolmates, he was less brave without his gang (Match, Skinhead, and 3-D). The only person at Hill Valley High School that Biff fears is Mr. Strickland. Biff lives with his grandmother, Gertrude Tannen, at 1809 Mason Street. In 1955, Biff proudly owned a black 1946 Ford Deluxe convertible which he drove around Hill Valley.  He has a particular dislike for manure, displayed when he is shoved into large quantities of it at multiple points during the films.

Biff's relationships
In 1955, Biff coveted Lorraine Baines who did not return the sentiments. In the original 1985, Biff's marital status is unknown as no mention of a wife was ever made in the trilogy.

The alternate 1985 reveals that Lorraine, widowed after the murder of George McFly, ended up marrying Biff in 1973 so that her children could live a better life. In a video clip after their wedding, Biff is asked, "how does it feel?", to which he replies, "third time's the charm".

Biff's children
By 2015, Biff has a teenage grandson, Griff, suggesting that Biff had at least one child by 1985. The animated series reveals that Biff has a son, Biff Jr.

Character creation
The character is named for studio executive Ned Tanen following an incident years earlier where Tanen reacted aggressively to a script being pitched by the film's writers Bob Gale and Robert Zemeckis. Tanen accused the two of attempting to produce an antisemitic work with their 1978 film, I Wanna Hold Your Hand. Drafts of Back to the Future show the character with the middle initial of "H", but this detail was omitted in further revisions.

As the October 2015 date featured in the films approached, media outlets began noting the similarities between the alternate 1985 version of the character and Donald Trump, who at the time Part II was produced had just purchased the Plaza Hotel in New York City and, by 2015, was in the midst of an ultimately successful run for President of the United States. When the comparison was brought to Gale's attention in an interview, he said, "Yeah. That's what we were thinking about". Both The Daily Beast and Rolling Stone note the similarities of Biff's casino penthouse to Trump Plaza Hotel and Casino; additionally, The Beast points out that in Back to the Future Part II:Biff uses the profits from his 27-story casino... to help shake up the Republican Party, before eventually assuming political power himself, helping transform Hill Valley, California, into a lawless, dystopian wasteland, where hooliganism reigns, dissent is quashed, and wherein Biff encourages every citizen to call him "America's greatest living folk hero".

The fact checking website Snopes, however, doubts this claim, noting that neither Gale nor Zemeckis mentioned anything about Trump being the inspiration for the character until after comparisons began appearing in social media, and saying that it "...appeared to be retrofitted to 2015's current events, not prescience on the part of the filmmakers in 1985".

References

External links
 Biff Tannen on IMDb

Back to the Future (franchise)
Comedy film characters
Fictional alcohol abusers
Fictional bullies
Fictional businesspeople
Fictional characters from California
Fictional domestic abusers
Fictional rapists
Fictional gamblers
Fictional murderers
Film characters introduced in 1985
Male film villains
Musical theatre characters
Parodies of Donald Trump
Science fiction film characters
Teenage characters in film
Teenage characters in musical theatre
Time travelers

Biff Tannen


Norberto Hoppe (Joinville, 28 de junho de 1941 — Joinville, 6 de setembro de 2019) foi um futebolista brasileiro que atuava como atacante. Em 1966, jogando pelo Caxias Futebol Clube, fez 33 gols na temporada, tornando o maior artilheiro do ano no Brasil. Todos os gols foram marcados no Campeonato Catarinense de Futebol, tornando-se o maior artilheiro do Campeonato Catarinense de todos os tempos. É considerado o maior ídolo da torcida caxiense em toda história.

Carreira
Noberto começou a jogar futebol  no "Glória Futebol Clube", time do bairro onde nasceu, em Joinville. Aos 15 anos de idade, transferiu-se para os aspirantes do Caxias F. C., clube que disputava o campeonato profissional do estado de Santa Catarina.

Toda a sua carreira foi, praticamente, no Caxias, salvo quatro meses em que jogou no Bangu Atlético Clube a convite de Castor de Andrade. Castor foi a Joinville, em meados de 1967, e fez o convite mas Norberto não aceitou, pois não queria deixar a sua cidade natal. Depois de certa insistência, só aceitou a proposta quando Castor de Andrade prometeu um contrato curto. No Bangu, disputou nove jogos, com sete vitórias, um empate e uma derrota.

Na temporada de 1966, em apenas 18 jogos do primeiro turno do Campeonato Catarinense, fez 33 gols. Não jogou o restante do campeonato porque foi agredido num jogo contra o União de Timbó e sua recuperação impediu de retornar ao campeonato. Em toda a suas carreira, marcou mais de 500 gols. Depois de aposentado, dedicou-se ao Caxias F. C., fazendo parte da diretoria.

Morte
Morreu em Joinville, no dia 6 de setembro de 2019, vítima de complicações cardíacas.

Homenagem
No Campeonato Catarinense de Futebol de 2019, o artilheiro do campeonato ganhou a Taça Norberto Hoppe.

Futebolistas de Santa Catarina

Norberto Hoppe


Hermann Ludwig (* 19. Juli 1858 in Wadern; † 20. März 1931 in Neunkirchen (Saar)) war ein deutscher Beamter. Er war der erste Bürgermeister von Neunkirchen (Saar) nach der Stadtwerdung.

Leben
Hermann Ludwig wurde in Wadern als Sohn einer Bauernfamilie geboren. Mit 16 Jahren wurde er Verwaltungslehrling in der Bürgermeisterei Wadern. Als Schreiber war er anschließend für die Regierung von Trier und als Kreisausschuss-Sekretär für das Landratsamt von Ottweiler tätig. Im April 1883 wurde er besoldeter Beigeordneter von Neunkirchen.

Am 1. Mai 1886 wurde er zum Bürgermeister von Neunkirchen ernannt. Zusätzlich wurde er damit auch Gemeindevorsteher und Vorsitzender des Gemeinderats. Neben Neunkirchen war er damit für Niederneunkirchen, Spiesen, Elversberg, Wellesweiler und (Preußisch) Kohlhof zuständig.

Mit der Stadtwerdung vom 1. April 1922, an der er maßgeblich mitwirkte, wurde er zum ersten Bürgermeister der Stadt Neunkirchen, die damals 39.000 Einwohner umfasste. Am 30. April 1926 wurde er in den Ruhestand verabschiedet.

Nach Hermann Ludwig wurde am Oberen Markt die Bürgermeister-Ludwig-Straße benannt.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Bürgermeister (Neunkirchen, Saar)
Deutscher
Geboren 1858
Gestorben 1931
Mann

Hermann Ludwig (Politiker)


Ruth Fulton Benedict (født 5. juni 1887 – død 17. september 1948) var en amerikansk antropolog, som blev kendt for sine bidrag til kulturantropologien, blandt andet som udvikler af "kultur og personlighed"-traditionen som var en vigtig tilgang til antropologien inden anden verdenskrig. Hun var elev af Franz Boas på Columbia University og blandt hendes egne elever var Margaret Mead, som også blev verdenskendt antropolog. Hun beskæftigede sig særligt med kunst, særligt indiansk kunst, og medvirkede til at udvikle kulturrelativisme, ideen om at fremmede kulturer ikke kan forstås igennem ens egen kulturs begrebsapparat, som udgangspunkt for antropologien.

Liv
Hun blev født i New York City, men voksede delvis op i Californien. Hun gik på kvindeuniversitetet Vassar College og tog sin bachelor eksamen i 1909. Hun giftede sig i 1914 med kemikeren Stanley Benedict, men hun mistrivedes ved livet som forstadsfrue. Hun skrev digte og udgav dem under pseudonymet Anne Singleton. I 1919 begyndte hun at studere ved New School of Social Research under Elsie Clews Parsons og i 1921 begyndte hun sine PhD studier under Boas ved Columbia. Hun færdiggjorde sin afhandling i 1923. Afhandlingen omhandlede nordamerikanske indianeres religion, specifikt troen på skytsånder, titlen var The Concept of the Guardian Spirit in North America. Hendes tidligste arbejde var basret på arkiv og bibliotekskilder, men senere udførte hun selv feltarbejde blandt indianske folk i det Amerikanske sydvest: blandt Zuni (1924), Zuni og Cochiti (1925), O'otam (1927), og Mescalero Apache (1931). Benedicts mand døde i 1936, men ægteskabet havde på daværende tidspunkt længe været i opløsning.

Benedict og Boas havde et nært forhold, og hun omtalte ham ofte som "papa Franz", da Boas døde i 1942 skrev Benedict hans nekrolog. Benedict havde et også tæt venskab med lingvisten Edward Sapir som også var Boas' elev og med hvem hun delte interessen for lyrik. Sapir og Benedict var derudover hver især romantisk involveret med Margaret Mead, Benedicts og Boas' fælles elev. Mead og Benedict gjorde meget for at skjule deres indbyrdes forhold og der findes ingen billeder af dem sammen, men fra deres korrespondance forstår man at de elskede hinanden højt og at deres forhold også var seksuelt. Lois W. Banner forfatter til biografier af både Mead og Benedict har argumenteret for at Benedict med tiden kom til at anse sig selv for at være homoseksuel, mens Mead aldrig lagde sig fast på en bestemt seksuel identitet. Benedict havde også forskellige åbne forhold med både mænd og kvinder, men lagde sig til sidst fast på monogame forhold med kvinder.

Benedict blev fastansat professor ved Columbia og præsident for American Anthropological Association, den amerikanske fagorganisation for antropologer. I 1933 beskrev tidskriftet Science benedict som en af de 1250 vigtigste videnskabsfolk i USA, og som en af de tre vigtigste kvinder i videnskab. Hun var fast boganmelder i New York Herald Tribune og redaktør af tidsskriftet Journal of American Folk-lore.

På grund af politiske uoverenstemmelser med ledelsen af universitetet, blev Benedict ved Boas' død forbigået som leder af antropologiafdelingen ved Columbia, selvom Boas selv havde udset hende som sin efterfølger, i stedet blev posten givet til Boas' og Benedicts erklærede modstander Ralph Linton. Benedict døde af et hjerteanfald i 1948, 61 år gammel, få uger efter hun var blevet forfremmet til et fuldt professorat. Margaret Mead skrev hendes nekrolog, og udgav i 1974 en kort biografi med titlen "Ruth Benedict: A Humanist in Anthropology".

Forskning
Hendes hovedværk var Patterns of Culture (1934) hvori hun udviklede en kulturforståelse der så holistisk på en kultur, og forstod den som en tendens til gentagelse af særlige mønstre i adfærd og tanke. Her præsenterede hun ideen om at en "kultur er som en personlighed i stor skala". Hun udførte feltarbejde blandt Zuni indianere i New Mexico, og skrev en bog om Zuni mytologi der udkom i 1935. I bogen beskrev hun Kwakiutl indianernes kultur som "dionysisk" centreret omkring Potlatch-ceremoniens overdrevne festlighed, modsatrettet Zuni indianernes stoiske og "appolinske" kultur, og modsatrettet igen Dobu-folkets "paranoide" kultur med fokus på konflikt og aggression. Hun beskriver hvordan en kultur "vælger et mønster" af mulige adfærdstyper og gør dem til idealet for al adfærd, og derefter skaber kulturelle mønstre omkring disse værdier. Kulturmønstret gør så at de mennesker hvis personlighed passer med kulturen får det nemmere end de hvis personlighed er modsatrettet kulturen og som derfor anses for "utilpassede" i deres egen kultur. Patterns of Culture er en af de bedst sælgende og mest indflydelsesrige antropologiske værker igennem tiden, oversat til mere end tolv sprog og solgt i 1,6 millioner eksemplarer, og stadig i brug i dag. Den blev udgivet på dansk på Gyldendals Forlag under titlen Kulturmønstre i 1952.

I 1940 udgav hun bogen Race, Science and Politics som beskriver den boasianske antropologis syn på race. Her argumenterer hun, som Boas, for at man må skelne mellem biologiske raceforskelle som er er rent anatomiske og uden social relevans, og de sociale og kulturelle forskelle som racisme og raceopdeling skaber.

Under anden verdenskrig udgav hun to værker møntet på krigsindsatsen: Den ene var værket The Races of Mankind som hun skrev sammen med sin kollega Gene Weltfish. Denne pamflet der skulle uddeles til Amerikanske soldater, beskrev de videnskabelige fremskridt i forståelsen af forskellene imellem menneskeracerne, og tilbageviste det Nazistiske racesyn hvorefter menneske racer kunne opdeles i klart afgrænsede biologiske grupper hvor nogen var højerestående i forhold til andre. Som empirisk evidens for de forskellige racers lighed i kognitive evner brugte Benedict det Amerikanske militærs intelligenstest der viste at sorte i nordstaterne i gennemsnit klarede sig bedre end hvide fra sydstaterne - forskellen måtte altså ligge i nordstaternes bedre udviklede skolesystem og ikke i medfødte intelligensforskelle. Selvom pamflettens grundsyn og argument blev indskrevet i UNESCO's udtalelse om raceforskelle i 1948 og dermed blev en slags videnskabens officielle syn på race, var den i 1943 stadig kontroversiel i det Amerikanske forsvar - og den blev aldrig omdelt blandt soldaterne. I 1950erne efter Benedicts død blev pamfletten af McCarthyister anklaget for at være kommunistisk propaganda, hvilket resulterede i at den blev solgt i 750,000 eksemplarer og oversat til adskillige sprog.

Benedict blev også ansat af militæret til at forske i japansk kultur, for at kunne bruge kulturforståelse som en del af strategien i Stillehavskrigen. Da hun ikke kunne besøge Japan arbejdede hun ud fra interviews med Japanere bosiddende i USA. Disse studier blev i 1946 udgivet under titlen The Chrystanthemum and the Sword en analyse af militarismens relation til ære og æstetik i Japansk kultur.Hendes interesse var at vise japansk kultur som en logisk sammenhængende helhed, og på den måde menneskeliggøre japanerne og gøre dem forståelige, i en periode kendetegnet ved dæmonisering af japanere og japansk kultur. Benedicts analyse viste at Kejserens position var så vigtig at det måtte være i Amerikanernes interesse at tillade kejseren at fortsætte sin regeringsperiode efter kapitulationen. Bogen blev meget indflydelsesrig, både i USA og Japan, men er også blevet kritiseret for i sin iver for at give en sammenhængende holistisk billede af Japan at fremstille kulturen for ensidigt og unuanceret, og uden forståelse af den specifikke historiske situation.

Udvalgte udgivelser
 The Vision in Plains Culture (1922)
 The Concept of the Guardian Spirit in North America (1923)
 Psychological Types in the Cultures of the Southwest (1930)
 Tales of the Cochiti Indians (1931)
 Configurations of Culture (1932)
 Myth (1933)
 Patterns of Culture (1934)
 Anthropology and the Abnormal (1934)
 Zuni Mythology (1935)
 Marital Property Rights in Bilateral Society (1936)
 Religion (1938)
 Continuities and Discontinuities in Cultural Conditioning (1938)
 Race: Science and Politics (1940)
 The Races of Mankind (1943)
 Two Patterns of Indian Acculturation (1943)
 The Chrysanthemum and the Sword (1946)
 The Study of Cultural Patterns in European Nations (1946)
 Anthropology and the Humanities (1948)
 Child Rearing in Certain European Countries (1949)
 Thai Culture and Behavior (1952)

Noter

Antropologer fra USA

Ruth Benedict


Triunghiul etern e o scurtă colecție de povestioare scrisă de Agatha Christie și publicată prima oară în Marea Britanie de către Collins Crime Club pe data de 15 martie 1937. În Statele Unite ale Americii, cartea a fost publicată de Dodd, Mead and Company sub titlul ,,Dead Man's Mirror'' (,,Oglinda mortului'') în iunie, însă o poveste este lipsă : ,,The Incredible Theft'' (,,Incredibilul jaf'') ; ediția Berkeley Books din 1987 include toate cele patru povești. Toate scrierile îl au ca protagonist pe Hercule Poirot. Ediția britanică a vândut cartea cu șapte șilingi și șase penny, iar ediția din SUA cu doi dollari.

Rezumat

Misterul micului diplomat

Inspectorul Japp îl întreabă pe detectivul Poirot dacă dorește să-l întovărășească în ceea ce privește o crimă petrecută în Bardsley Garden Mews unde o domnișoară Barbara Allen s-a împușcat în seara de celebrare lui Guy Fawkes, momentul fiind mascat de zgomotul artificiilor de afară. Odată ajunși acolo, ei află prin intermediul medicului că există ceva ciudat în legătură cu moartea tinerei văduve. Doamna Allen a fost găsită de colega sa de casă, domnișoară Jane Plenderleith, care a fost plecată în oraș noaptea trecută. Victima a stat închisă în camera ei și a fost împușcată la nivelul capului, arma fiind găsită în mâna ei. Medicul subliniază faptul că arma este în mâna dreaptă, în timp ce rana este deasupra urechii stângi - reieșind că e imposibil de a trage cu mâna dreaptă. În acest caz, crima e făcută să pară sinucidere. Cel care a săvârșit omorul se vede ca este un criminal neobisnuit de incompetent.

Lucrări ale Agathei Christie
Cărți din 1937
Colecții de povestiri polițiste
Colecții de povestiri scrise de un singur autor

Triunghiul etern


Mujo Musagić ( Tomislavgrad, 10. travnja 1947.), književnik.

U rodnom gradu završio je osnovnu školu i gimnaziju, a Višu pedagošku školu završava u Mostaru. Fakultetsko obrazovanje stječe u Sarajevu, gdje živi i radi od 1978.

Musagić duži niz godina obavlja poslove direktora i glavnog i odgovornog urednika Prosvjetnog lista, informativnog i stručnog glasila radnika u obrazovanju. Član je Društva pisaca Bosne i Hercegovine.

Djela
 U Nigdjezemlji grad Nigdjegrad, Kulturno-prosvjetna zajednica, poezija, Duvno, 1969.
 Gorka izdaja trava, poezija, "Drugari", Sarajevo, 1992.
 Stakleni dani, poezija, "Polet" i "Prosvjetni list", Sarajevo, 1997.
 Soba, poezija, "Sarajevo Publishing", Sarajevo, 1998.
 Baš nešto mislim, poezija za djecu, "Hromadžić company", Sarajevo, 2002.
 Ručak na Blekinom Potoku i druge priče iz opsjednutog grada, priče, "Sarajevo Publishing", Sarajevo, 2003.
 Šta će sad raditi prsti, poezija, "Bosanska riječ", Tuzla, 2005.
 Peripatos kraj Miljacke, poezija, "Zalihica", Sarajevo, 2007.
 Sunce je ozbiljna zvijezda, poezija, "Dobra knjiga", Sarajevo, 2010.
 "Leteći tanjir" iznad Vranića doca, priče za djecu i mlade, "Planjax", Tešanj, 2015.
 Druga konferencija ptica, poezija, "Dobra knjiga", Sarajevo, 2015..
 Na kraju umornog vijeka, poezija, "Planjax" , Tešanj, 2016.
 Evo prešli smo rijeku, poezija, "Planjax", Tešanj, 2017.
 Listopadna pjesma ljubavna, poezija, "Planjax", Tešanj, 2018.
 Opet će se pisati soneti, poezija, Društvo pisaca BiH, Sarajevo, 2020.
 U kvaru su nam ogledala, poezija, "Planjax", Tešanj, 2021.
 Stalo vrijeme u red za pjesmu, izabrane pjesme, Dobra knjiga, Sarajevo, 2022.
 Mjeseca plavog najmlađi sin, poezija, Društvo pisaca, Sarajevo, 2023.

Izvori

Bosanskohercegovački književnici

Mujo Musagić


Fulton County er navnet på 8 counties i USA. De flere er opkaldet efter Robert Fulton, konstrutør af den første dampskib:

 Fulton County, Arkansas, opkladt efter governør William Savin Fulton
 Fulton County, Georgia
 Fulton County, Illinois
 Fulton County, Indiana
 Fulton County, Kentucky
 Fulton County, New York
 Fulton County, Ohio
 Fulton County, Pennsylvania

Andet brug
 Fulton County (roman) af James Goldman
 Atlanta–Fulton County Stadium, tidligere hjemmebane for the Atlanta Braves (1966–96) og the Atlanta Falcons (1966–91)

Fulton County


Šemenovci su naseljeno mjesto u općini Kupres, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Povijest

Nakon potpisivanja Daytonskog mirovnog sporazuma izdvojeno je istoimeno naseljeno mjesto koje je pripalo općini Kupres (RS) koja je ušla u sastav Republike Srpske.

Stanovništvo

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 247

 Srbi - 245
 ostali, nepoznati i neopredjeljeni - 2

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 13

 Srbi - 13

Izvori

Naselja u Hercegbosanskoj županiji
Kupres

Šemenovci (Kupres, BiH)


Petru Popescu (Bucareste, ) é um escritor, roteirista e diretor de cinema  naturalizado .

Primeiros anos
Popescu nasceu em Bucareste, Romênia, em uma família de intelectuais. Seu pai, Radu Popescu, era historiador literário e crítico teatral, e sua mãe, Nelly Cutava, uma atriz de teatro famosa no país. Petru tinha um irmão gêmeo, Pavel, que morreu de poliomielite em 1958, o que o deixou bastante afetado emocionalmente. Outro fato que o abalou na adolescência foi o divórcio dos pais. Em 1962, concluiu o ensino médio na Escola Secundária Spiru Haret, depois estudou língua inglesa na Faculdade de Letras do Departamento de Línguas Estrangeiras da Universidade de Bucareste, graduando-se em 1967 com uma especialização em literatura comparada.

Ele trabalhou na Biblioteca Nacional da Romênia e como editor da revista Romania Literară. Ainda estudante, publicou em 1966 seu primeiro trabalho literário, uma coleção de poemas intitulada Zeu printre blocuri. Em 1969, lançou o romance Prins, que descrevia criticamente a geração da época, no auge do regime socialista na Romênia. No ano seguinte, publicou Dulce ca mierea e glonţul patriei, romance sobre a impossibilidade do patriotismo num regime totalitário. Nessa época, tornou-se membro suplente do comitê central da União da Juventude Comunista da União de Escritores da Romênia, embora seus escritos não refletissem adesão à ideologia comunista.

Premiado com uma bolsa de estudo, o escritor estudou em Viena, Áustria, entre 1971 e 1972. Em 1973, também como bolsista, viajou até os Estados Unidos para participar do Programa de Redação Internacional da Universidade de Iowa, um seminário de renome na época; seu passaporte foi concedido mediante um pedido pessoal que fez ao presidente Nicolae Ceaușescu. No território americano, tornou-se amigo do romancista John Cheever, que o instou a permanecer na América.

Emigração
Por volta de 1973 ou 1974, Popescu desertou de seu país e mudou-se para a Inglaterra, onde pediu asilo político e passou a ensinar literatura comparada. Como à época o código penal romeno definia a deserção como traição à pátria, o governo julgou-o traidor e proibiu a circulação de seus livros na Romênia. Em 1975, ele radicou-se nos Estados Unidos, onde matriculou-se no American Film Institute. Em 1977, roteirizou o filme The Last Wave, dirigido por Peter Weir e estrelado por Richard Chamberlain. No ano seguinte, publicou seu primeiro romance em língua inglesa, Before and After Edith, e, em 1979, ingressou no Writers Guild of America.

Em 1978, ele se estabeleceu em Beverly Hills, Califórnia. Nessa época, casou-se com a roteirista e jornalista Iris Friedman, com quem teve dois filhos: Adam e Chloe, que também seguiram carreira no jornalismo. Junto com Friedman, escreveu em 1984 o roteiro do longa-metragem Obsessive Love e, no ano seguinte, estreou como diretor no filme Death of an Angel, distribuído pela Fox em 1986. Ele já escreveu uma dezena de romances em inglês, incluindo Amazon Beaming (1991), não ficção resultante de uma viagem à selva amazônica que realizou em 1987, durante a qual conheceu o explorador Loren McIntyre, descobridor da nascente do rio Amazonas.

Popescu retornou brevemente à Romênia em 1991. Após esta visita, publicou uma série de reportagens e ensaios sobre seu país em vários jornais e periódicos dos Estados Unidos, bem como roteirizou o telefilme Nobody's Children (1994), sobre as dificuldades burocráticas enfrentadas por um casal norte-americano que quer adotar uma criança da Romênia. Revisitou sua terra natal em 2009, por ocasião da turnê de divulgação do romance Supleantul, que narra um breve relacionamento que manteve com Zoia Ceaușescu na década de 1970. Em 2013, retornou ao país como convidado de honra do Museu Nacional de Literatura Romena, que lhe prestou algumas homenagens.

Obras

Publicações em romeno
Não incluindo traduções de suas obras em inglês:
 1966 - Zeu printre blocuri
 1967 - Moartea din fereastră
 1969 - Fire de jazz
 1969 - Prins
 1971 - Dulce ca mierea e glonţul patriei
 1971 - Om în somn
 1973 - Să creşti într-un an cât alţii într-o zi
 1973 - Sfârşitul bahic
 1973 - Între Socrate şi Xantipa
 1974 - Copiii Domnului – O legendă munteană
 2009 - Supleantul

Publicações em inglês
 1975 - Boxes, Stairs & Whistle Time
 1977 - The Last Wave
 1978 - Before and After Edith
 1989 - In Hot Blood
 1991 - Amazon Beaming
 1996 - Almost Adam: a Novel
 1997 - The Return
 2001 - The Oasis: A Memoir of Love and Survival in a Concentration Camp
 2007 - Weregirls: Birth of the Pack
 2008 - Weregirls: Through the Moon Glass
 2008 - Footprints in Time
 2009 - Girl Mary
 2016 - The Encounter: Amazon Beaming

Filmografia

Cinema

Televisão

Outras mídias

Escritores da Roménia
Roteiristas da Romênia
Roteiristas dos Estados Unidos
Cineastas dos Estados Unidos
Produtores de cinema dos Estados Unidos
Naturais de Bucareste
Romenos expatriados
Alunos da Universidade de Bucareste
Escritores em língua inglesa

Petru Popescu


UAT puede referirse a:
 User Acceptance Testing, Examen de aceptación por parte de los usuarios (Referente a las pruebas de software)
 Universidad Autónoma de Tlaxcala, un sistema universitario en el estado de Tlaxcala, México
 Universidad Autónoma de Tamaulipas, un sistema universitario en el estado de Tamaulipas, México; o
 Unidad Antiterrorista, una agencia gubernamental estadounidense ficticia;

UAT


An Triglochin milnei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni H.Horn. An Triglochin milnei in nahilalakip ha genus nga Triglochin, ngan familia nga Juncaginaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triglochin

Triglochin milnei


Escobaria hesteri ist eine Pflanzenart in der Gattung Escobaria aus der Familie der Kakteengewächse (Cactaceae). Das Artepitheton hesteri ehrt den US-amerikanischen Kakteenliebhaber John Pinckney Hester aus Fredonia, einer der führenden Erforscher des Big-Bend-Gebietes.

Beschreibung
Escobaria hesteri wächst vieltriebig, ist häufig reich verzweigt und bildet Polster. Die eiförmigen bis kugelförmigen Triebe erreichen Wuchshöhen von 2,5 bis 5 Zentimeter und Durchmesser von 2,5 bis 3,5 Zentimeter. Ihre breiten und auffälligen Warzen sind 7 bis 12 Millimeter lang. Die ein bis vier weißen Mitteldornen ähneln den Randdornen und weisen Längen von bis zu 1,5 Zentimeter auf. Die zwölf bis 22 weißen Randdornen sind 0,7 bis 1,5 Zentimeter lang.

Die hellrosafarbenen bis hellpurpurfarbenen Blüten weisen Durchmesser von 1,5 Zentimeter auf und sind bis zu 2,3 Zentimeter lang. Die grünen bis gelblichen, nahezu kugelförmigen Früchte sind 6 bis 7 Millimeter lang. Bei ihrer Reife werden sie trocken.

Verbreitung, Systematik und Gefährdung
Escobaria hesteri ist in den Vereinigten Staaten im Brewster County im Bundesstaat Texas verbreitet.

Die Erstbeschreibung als Coryphantha hesteri durch Ysabel Wright wurde 1932 veröffentlicht. Franz Buxbaum stellte die Art 1951 in die Gattung Escobaria. Weitere nomenklatorische Synonyme sind Escobesseya hesteri  (1945, nom. inval. ICBN-Artikel 34.1) und Mammillaria hesteri  (1970, nom. inval. ICBN-Artikel 34.1).

Es werden folgende Unterarten unterschieden:
 Escobaria hesteri subsp. hesteri
 Escobaria hesteri subsp. grata

In der Roten Liste gefährdeter Arten der IUCN wird die Art als "", d. h. als nicht gefährdet geführt.

Nachweise

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks

Escobaria (Kakteen)
Hesteri

Escobaria hesteri


هذه قائمة لرؤساء وزراء العراق منذ عام 1920.

القائمة

مراجع

انظر أيضا
 قائمة رؤساء العراق
 قائمة ملوك العراق
 رئيس جمهورية العراق
 نائب رئيس جمهورية العراق
 رئيس وزراء العراق

حكومة العراق
رؤساء وزراء العراق
عراق
قوائم سياسيين عراقيين

قائمة رؤساء وزراء العراق


Christophe Bouchut (24 de septiembre de 1966, Voiron, Francia) es un piloto de automovilismo de velocidad. Ganó las 24 Horas de Le Mans de 1993, las 24 Horas de Daytona de 1995 y las 24 Horas de Spa de 2001 y 2002. También se coronó en el Campeonato FIA GT en la clase N-GT en 2001 y GT en 2001 y 2002, y fue campeón de la clase GTS de la European Le Mans Series en 2004 y de LMP2 de la American Le Mans Series en 2011 y 2012.

Carrera deportiva
Después de iniciarse en el karting, Bouchut fue subcampeón 1989 de la Fórmula Ford Francesa. En 1990 y 1991 disputó la Fórmula 3 Francesa, donde resultó campeón en su segundo intento. Asimismo, llegó segundo en el Gran Premio de Macao y sexto en el Gran Premio de Mónaco de Fórmula 3.

Bouchut dejó los monoplazas por los sport prototipos en 1992, y fue campeón de la Copa Peugeot 905 Spider Francesa. Ello le valió una invitación de Peugeot Sport a diputar junto al también joven Éric Hélary la última fecha del Campeonato Mundial de Resistencia en Magny-Cours, que terminaron en segundo lugar al volante de un Peugeot 905.

El Campeonato Mundial de Resistencia se dejó de disputar en 1993. Bouchut continuó como piloto oficial de Peugeot, ya que ganó las 24 Horas de Le Mans junto a Hélary y Geoff Brabham, nuevamente en un Peugeot 905; terminó cuarto en el Campeonato Francés de Superturismos en un Peugeot 405, y llegó décimo y noveno con el mismo automóvil en las dos mangas de la Copa Mundial de Turismos disputada en Monza.

Bouchout fue campeón de la Copa Porsche Carrera Francia en 1994, 1995 y 1996. En 1995, el equipo Larrousse de Fórmula 1 contrató a Bouchut para disputar la temporada 1995. Sin embargo, el equipo no se presentó en ningún Gran Premio por falta de dinero. Bouchut sí disputó todas las fechas de la Fórmula 3000 Internacional. Allí cosechó un segundo lugar en Spa-Francorchamps que lo dejó en la décima colocación en el campeonato.

En 1996, disputó siete fechas de la BPR Global GT Series para distintos equipos. En 1997, participó en siete fechas del reformulado Campeonato FIA GT: cinco de ellas en un Porsche 911 GT1 de Kremer, una en un 911 GT2 de Roock, y una en un Porsche 911 GT2 de Kremer; en esta última llegó sexto en la clase GT2 y sumó un punto.

Mientras, continuó corriendo las 24 Horas de Le Mans. En 1994, llegó sexto en la clase GT2 en un Honda NSX de Kremer. En 1995, llegó sexto absoluto y segundo en la clase WSC en un Kremer-Porsche. En 1996, abandonó con el mismo automóvil y equipo. En 1997, volvió a abandonar para Kremer, esta vez en un Porsche 911 GT1. También disputó otras carreras de resistencia para Porsche. En 1995, fue ganador absoluto de las 24 Horas de Daytona en un Kremer-Porsche. Con el mismo automóvil, resultó tercero en la fecha de Jarama del Campeonato de la FIA de Sport Prototipos de 1997. En 1998, llegó tercero absoluto en las 24 Horas de Daytona en un Porsche 911 GT1 de Larbre. En 2000, volvió a disputar esa carrera en un Porsche 911 de Larbre, donde abandonó.

Bouchut se convirtió piloto de Mercedes-Benz en 1998. Ese año, corrió en las 24 Horas de Le Mans junto a Ricardo Zonta y Jean-Marc Gounon en un Mercedes-Benz CLK LM, que abandonó. Asimismo, disputó el Campeonato FIA GT junto a Bernd Mayländer en un Mercedes-Benz CLK GTR de la clase GT1. Sumaron dos cuartos lugares y un sexto, de manera que quedaron 15º. La clase GT1 se eliminó del Campeonato FIA GT para 1999. Bouchut participó en las 24 Horas de Le Mans con el nuevo Mercedes-Benz CLR de la clase LMGTP. Durante la carrera, su automóvil chocó y voló espectacularmente cuando lo pilotaba Peter Dumbreck, de manera similar a como había ocurrido en entrenamientos. Eso motivó que Mercedes-Benz dejara de correr en sport prototipos.

Por ello, Bouchut volvió a correr para Porsche en gran turismos en 2000. Junto a Patrice Goueslard, obtuvo seis victorias de clase y nueve podios en diez carreras del Campeonato FIA GT para Larbre en un Porsche 911 de la clase N-GT. De esta manera, consiguieron los títulos de pilotos y equipos con comodidad. Con Jean-Luc Chereau como tercer piloto, participó en las 24 Horas de Le Mans, donde abandonó. Bouchut también corrió en cinco fechas de la American Le Mans Series. Sus mejores resultados fueron dos quintos lugares en la clase GT en las 12 Horas de Sebring para LR y en la fecha de Laguna Seca para Seikel, ambos en un Porsche 911.

Larbre pasó competir con un Chrysler Viper en el Campeonato FIA GT en 2001. Bouchut hizo pareja con Jean-Philippe Belloc en el equipo. De las 11 carreras ganaron cuatro, incluyendo las 24 Horas de Spa con Marc Duez como tercer piloto, y seis podios, con lo que Bouchut y Larbre repitieron títulos. Bouchut, Belloc y Tiago Monteiro disputaron las 24 Horas de Le Mans en un Chrysler Viper de Larbre, que llegó retrasado. Asimismo, Bouchut volvió a correr en la American Le Mans Series en un Porsche 911 de la clase GT: llegó quinto en su clase y 13º absoluto en las 12 Horas de Sebring, y sexto en su clase en la carrera de Texas.

En 2002, Bouchut volvió a cambiar de compañero de butaca en el Campeonato FIA GT, esta vez David Terrien, y volvió a ganar el campeonatos de pilotos y el de equipos para Larbre. Esta vez, consiguió una única victoria, en las 24 Horas de Spa junto a Sébastien Bourdais y Vincent Vosse, y seis podios en diez carreras. Bouchut y Vosse corrieron las 12 Horas de Sebring y las 24 Horas de Le Mans, siempre en un Chrysler Viper de Larbre: llegaron terceros en la clase GTS y 11º absolutos en Sebring, y cuartos en la clase GTS en Le Mans, en este caso acompañados de Patrice Goueslard. Bouchut pilotó en Daytona para Larbre, donde llegó octavo absoluto en un Dodge Viper. También en 2002, Bouchut y Stéphane Ortelli disputaron Petit Le Mans en un Porsche 911 de Cirtek, que terminó a varias vueltas del vencedor de GT.

Larbre dejó de competir de manera regular en el Campeonato FIA GT en 2003. Bouchut continuó apareciendo en el campeonato para ese equipo: abandonó en dos carreras que disputó junto a Belloc, y llegó cuarto en las 24 Horas de Spa junto a Vosse, Dumez y Patrick Huisman. También disputó dos carreras de resistencia en Le Mans en un Chrysler Viper GTS de Larbre: llegó cuarto en su clase en las 24 Horas de Le Mans en junio, y llegó tercero en su clase y octavo absoluto en los 1000 km de Le Mans en noviembre, la carrera que antecedió a la reencarnación de la European Le Mans Series.

Larbre se retiró definitivamente del Campeonato FIA GT en 2004, y pasó a correr con una Ferrari 550 en la European Le Mans Series. Bouchut, Pedro Lamy y Steve Zacchia ganaron las cuatro carreras y se llevaron los títulos de pilotos y equipos de GTS. En las 24 Horas de Le Mans, el francés corrió para Larbre junto a Goueslard y Olivier Dupard; llegaron quintos en GTS y 14º absolutos, a 28 vueltas del Chevrolet Corvette vencedor en GTS. También participó en cinco fechas del Campeonato FIA GT en un Chrysler Viper, esta vez por el equipo Zwaans, para el cual sumó un punto al lograr un sexto lugar en Monza; en la fecha de Zhuhai, llegó cuarto en una Ferrari 550 de BMS Scuderia Italia. Bouchut corrió también en Estados Unidos, ya que terminó las 12 Horas de Sebring a 33 vueltas del ganador en un Panoz GTP de la clase LMP1; y volvió a pilotar un Porsche 911 Cirtek en Petit Le Mans con Ortelli, llegando a 12 vueltas del ganador.

Ante el retiro de Larbre de la European Le Mans Series, Bouchut se unió a Convers a pilotar nuevamente una Ferrari 550 de la ahora llamada clase GT1. Sumó tres podios pero ninguna victoria, por lo que terminó quinto en el campeonato junto a su compañero de butaca habitual, Alexey Vasilyev. Ambos fueron compañeros de butaca también en el equipo Russian Age del Campeonato FIA GT. Siete fechas las disputó en una Ferrari 550, y las tres últimas en un Aston Martin DBR9. En la última de ellas venció, contando como compañero de butaca a Antonio García. Bouchut disputó las 24 Horas de Spa en una Ferrari 550 de Larbre, donde llegó tercero. Estos dos resultados le permitieron finalizar 13º en el campeonato. Por otra parte, abandonó en las 12 Horas de Sebring en una Ferrari 550 de Larbre, y llegó retrasado en las 24 Horas de Le Mans en una Ferrari 550 de Russian Age / Convers.

Para 2006, Bouchut volvió a disputar simultáneamente la European Le Mans Series y el Campeonato FIA GT. En el primero de ellos, pilotó un Porsche 911 de la clase GT2 en el equipo IMSA Performance junto a Raymond Narac. Sumó un cuarto lugar y dos quintos, con lo cual quedó noveno en el campeonato de pilotos de GT2. En el segundo de ellos, disputó ocho de diez fechas para cuatro equipos distintos, alternando carreras al volante de un Aston Martin DBR9 y un Lamborghini Murciélago; su mejor resultado fue un cuarto lugar para Cirtek en Silverstone, y terminó 23º. Ese año, no disputó las 24 Horas de Le Mans.

Larbre volvió a la European Le Mans Series en 2007 con un Aston Martin DBR9 oficial de la clase GT1, y contrató a Bouchut para liderar una tripulación formada por Fabrizio Gollin y Gabriele Gardel. Sumaron dos segundo lugares y dos terceros, por lo que quedaron quintos en el campeonato de pilotos detrás de las tripulaciones de Oreca y Luc Alphand. En las 24 Horas de Le Mans, Bouchut, Gollin y Casper Elgaard llegaron terceros en GT1 para Larbre y séptimos absolutos. Por otra parte, Bouchut se estableció en el equipo Münnich del Campeonato FIA GT, para acompañar a Stefan Mücke. Ganó una carrera y llegó segundo en otra, pero puntuó en apenas una adicional, lo cual le significó quedar 16º en el campeonato.

Bouchut se dedicó principalmente al Campeonato FIA GT, donde corrió junto a Xavier Maassen para Selleslagh en un Chevrolet Corvette de la clase GT1. Venció en una prueba, subió a podio en otra y consiguió dos cuartos puestos. Como consecuencia, finalizaron la temporada en 13.eɽ lugar como séptima mejor dupla. El francés disputó también una carrera de la European Le Mans Series y las 24 Horas de Le Mans en un Saleen S7 de Larbre; llegó segundo en la clase GT1 en Cataluña y retrasado en Le Mans.

El piloto disputó varias fechas de la Grand-Am Rolex Sports Car Series en 2009 en un Riley-BMW de Level 5. Consiguió u tercer lugar y un cuarto, en ambos casos junto a Scott Tucker. En Europa, participó en los 1000 km de Spa-Francorchamps de la European Le Mans Series y en las 24 Horas de Le Mans, llegando retrasado en ambas: la primera en un Lamborghini Gallardo de Reiter, y la segunda en una Ferrari F430 de JMB, en ambos casos de GT2.

En 2010, Bouchut disputó las dos primeras fechas de la Grand-Am Rolezx Series junto a Scott Tucker, nuevamente en un Riley-BMW. Luego continuó corriendo en Estados Unidos junto a Scott Tucker para Level 5, pero ahora en la monomarca LMPC de la American Le Mans Series. Ganaron cuatro carreras, entre ellas las 12 Horas de Sebring, pero dos veces no disputaron la carrera completa y Tucker sí lo hizo en otro automóvil. Por ello, Tucker fue campeón y Bouchut fue relegado al cuarto lugar en el campeonato de pilotos de LMPC, detrás de la dupla de Gunnar. Bouchut, Tucker y Manuel Rodrigues compitieron en las 24 Horas de Le Mans en un Audi R10 TDI de la clase principal, LMP1, que llegó a meta muy retrasado. El francés tuvo un programa paralelo en el ahora llamado Campeonato Mundial de GT1, donde participó en seis fechas en un Lamborghini Murciélago de Münnich; su mejor resultado fue un octavo.

Level 5 ascendió a la clase LMP2 en 2011 al adoptar un Lola-HPD, y Bouchut continuó en el equipo. Disputó cinco fechas de la Copa Intercontinental Le Mans, con João Barbosa como tercer piloto, donde sumaron una victoria de clase en Petit Le Mans y dos terceros lugares en Le Mans e Imola. Eso no bastó para derrotar a los dos equipos franceses, Signatech y Oak, en la lucha por el campeonato de equipos de LMP2. Bouchut disputó otras tres carreras para Level 5 en la American Le Mans Series además de las 12 Horas de Sebring y Petit Le Mans, con lo cual junto con Tucker fue campeón de LMP2 al no haber rivales en el certamen. También disputaron las 24 Horas de Daytona, donde llegaron octavos.

Continuando en el equipo Level 5 en 2012 pero con un HPD ARX-03b, Bouchut venció en siete de las diez fechas junto a Tucker, derrotando así a la dupla de Conquest en la lucha por los títulos de pilotos y equipos de P2. También disputó las 24 Horas de Le Mans para Leval con Luis Díaz como tercer equipo, donde abandonó.

Resultados

Campeonato Mundial de Resistencia de la FIA

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de Christophe Bouchut

Pilotos de automovilismo de Francia
Pilotos de American Le Mans Series
Pilotos de las 24 Horas de Le Mans
Pilotos de Fórmula 3000 Internacional
Pilotos del Campeonato Mundial de Resistencia de la FIA
Pilotos de Porsche Supercup
Nacidos en Voiron
Pilotos de la Copa Porsche Carrera
Pilotos ganadores de las 24 Horas de Le Mans
Pilotos de European Le Mans Series

Christophe Bouchut


The control of ventilation is the physiological mechanisms involved in the control of breathing, which is the movement of air into and out of the lungs. Ventilation facilitates respiration. Respiration refers to the utilization of oxygen and balancing of carbon dioxide by the body as a whole, or by individual cells in cellular respiration.

The most important function of breathing is the supplying of oxygen to the body and balancing of the carbon dioxide levels. Under most conditions, the partial pressure of carbon dioxide (PCO2), or concentration of carbon dioxide, controls the respiratory rate.

The peripheral chemoreceptors that detect changes in the levels of oxygen and carbon dioxide are located in the arterial aortic bodies and the carotid bodies. Central chemoreceptors are primarily sensitive to changes in the  pH of the blood, (resulting from changes in the levels of carbon dioxide) and they are located on the medulla oblongata near to the medullar respiratory groups of the respiratory center.
Information from the peripheral chemoreceptors is conveyed along nerves to the respiratory groups of the respiratory center.  There are four respiratory groups, two in the medulla and two in the pons. The two groups in the pons are known as the pontine respiratory group.

 Dorsal respiratory group  – in the medulla
 Ventral respiratory group – in the medulla
 Pneumotaxic center – various nuclei of the pons
Apneustic center – nucleus of the pons

From the respiratory center, the muscles of respiration, in particular the diaphragm, are activated to cause air to move in and out of the lungs.

Control of respiratory rhythm

Ventilatory pattern

Breathing is normally an unconscious, involuntary, automatic process. The pattern of motor stimuli during breathing can be divided into an inhalation stage and an exhalation stage. Inhalation shows a sudden, ramped increase in motor discharge to the respiratory muscles (and the pharyngeal constrictor muscles). Before the end of inhalation, there is a decline in, and end of motor discharge. Exhalation is usually silent, except at high respiratory rates.

The respiratory centre in the medulla and pons of the brainstem controls the rate and depth of respiration, (the respiratory rhythm), through various inputs. These include signals from the peripheral chemoreceptors and central chemoreceptors; from the vagus nerve and glossopharyngeal nerve carrying input from the pulmonary stretch receptors, and other mechanoreceptors in the lungs. as well as signals from the cerebral cortex and hypothalamus.

 Medulla
 ventral respiratory group (includes the pre-Bötzinger complex). The ventral respiratory group controls voluntary forced exhalation and acts to increase the force of inhalation. Regulates rhythm of inhalation and exhalation.
 dorsal respiratory group (solitary nucleus). The dorsal respiratory group controls mostly movements of inhalation and their timing.
 Pons
 pneumotaxic center.
 Coordinates speed of inhalation and exhalation
 Sends inhibitory impulses to the inspiratory area
 Involved in fine tuning of respiration rate.
 apneustic center
 Coordinates speed of inhalation and exhalation.
 Sends stimulatory impulses to the inspiratory area – activates and prolongs inhalations
 Overridden by pneumotaxic control from the apneustic area to end inhalation

Control of ventilatory pattern
Ventilation is normally unconscious and automatic, but can be overridden by conscious alternative patterns. Thus the emotions can cause yawning, laughing, sighing (etc.), social communication causes speech, song and whistling, while entirely voluntary overrides are used to blow out candles, and breath holding (for instance, to swim underwater). Hyperventilation may be entirely voluntary or in response to emotional agitation or anxiety, when it can cause the distressing hyperventilation syndrome. The voluntary control can also influence other functions such as the heart rate as in yoga practices and meditation.

The ventilatory pattern is also temporarily modified by complex reflexes such as sneezing, straining, burping, coughing and vomiting.

Determinants of ventilatory rate
Ventilatory rate (respiratory minute volume) is tightly controlled and determined primarily by blood levels of carbon dioxide as determined by metabolic rate. Blood levels of oxygen become important in hypoxia. These levels are sensed by central chemoreceptors on the surface of the medulla oblongata for decreased pH (indirectly from the increase of carbon dioxide in cerebrospinal fluid), and the peripheral chemoreceptors in the arterial blood for oxygen and carbon dioxide.  Afferent neurons from the peripheral chemoreceptors are via the glossopharyngeal nerve (CN IX) and the vagus nerve (CN X).

The concentration of carbon dioxide (CO2) rises in the blood when the metabolic use of oxygen (O2), and the production of CO2 is increased during, for example, exercise. The CO2 in the blood is transported largely as bicarbonate (HCO3−) ions, by conversion first to carbonic acid (H2CO3), by the enzyme carbonic anhydrase, and then by disassociation of this acid to H+ and HCO3−. Build-up of CO2 therefore causes an equivalent build-up of the disassociated hydrogen ions, which, by definition, decreases the pH of  the blood. The pH sensors on the brain stem immediately respond to this fall in pH, causing the respiratory center to increase the rate and depth of breathing. The consequence is that the partial pressure of CO (PCO2) does not change from rest going into exercise. During very short-term bouts of intense exercise the release of lactic acid into the blood by the exercising muscles causes a fall in the blood plasma pH, independently of the rise in the PCO2, and this will stimulate pulmonary ventilation sufficiently to keep the blood pH constant at the expense of a lowered PCO2.

Mechanical stimulation of the lungs can trigger certain reflexes as discovered in animal studies. In humans, these seem to be more important in neonates and ventilated patients, but of little relevance in health. The tone of respiratory muscle is believed to be modulated by muscle spindles via a reflex arc involving the spinal cord.

Drugs can greatly influence the rate of respiration. Opioids and  anesthetics tend to depress ventilation, by decreasing the normal response to raised carbon dioxide levels in the arterial blood. Stimulants such as amphetamines can cause hyperventilation.

Pregnancy tends to increase ventilation (lowering plasma carbon dioxide tension below normal values). This is due to increased progesterone levels and results in enhanced gas exchange in the placenta.

Feedback control
Receptors play important roles in the regulation of respiration and include the central and peripheral chemoreceptors, and pulmonary stretch receptors, a type of mechanoreceptor.

 Central chemoreceptors of the central nervous system, located on the ventrolateral medullary surface, are sensitive to the pH of their environment.
 Peripheral chemoreceptors act most importantly to detect variation of the PO2 in the arterial blood, in addition to detecting arterial PCO2 and pH.
 Mechanoreceptors are located in the airways and parenchyma, and are responsible for a variety of reflex responses. These include:
 The Hering-Breuer reflex that terminates inhalation to prevent over inflation of the lungs, and the reflex responses of coughing, airway constriction, and hyperventilation.
 The upper airway receptors are responsible for reflex responses such as, sneezing, coughing, closure of glottis, and hiccups.
 The spinal cord reflex responses include the activation of additional respiratory muscles as compensation, gasping response, hypoventilation, and an increase in breathing frequency and volume.
 The nasopulmonary and nasothoracic reflexes regulate the mechanism of breathing through deepening the inhale. Triggered by the flow of the air, the pressure of the air in the nose, and the quality of the air, impulses from the nasal mucosa are transmitted by the trigeminal nerve to the respiratory center in the brainstem, and the generated response is transmitted to the bronchi, the intercostal muscles and the diaphragm.
 Head's paradoxical reflex where sudden inflation of the lung causes a transient respiratory effort or gasp.

References

Further reading

External links

 Rabbany, Sina Y., "Breathing Coordination", Hofstra University
 Webber, Charles L., Jr., Ph.D., Pulmonary Curriculum Function:"Neural Control of Breathing", Stritch School of Medicine, Loyola University-Chicago

Respiratory physiology

Control of ventilation