Lino Capolicchio () a fost un actor italian de teatru, cinema și televiziune. A câștigat un premiu special David di Donatello pentru interpretarea din filmul Il giardino dei Finzi Contini (1970) al lui Vittorio de Sica.

Capolicchio a fost un cunoscut actor de televiziune înainte de a debuta în cinema cu un rol în filmul Îmblânzirea scorpiei (1967) al lui Franco Zeffirelli. A apărut în peste 70 de filme și seriale de televiziune. În 1995 a regizat filmul Pugili, după propriul scenariu, un film premiat despre lumea boxului.

Biografie
După ce a absolvit Accademia nazionale d'arte drammatica Silvio D'Amico din Roma, și-a început cariera de actor debutând sub îndrumarea regizorului Giorgio Strehler la Piccolo Teatro din Milano în Gâlcevile din Chioggia (1964) de Carlo Goldoni, pentru care a obținut aprecieri din partea criticilor și a publicului. În 1965 a continuat colaborarea fructuoasă cu maestrul în Il gioco dei potenti, marea frescă shakespeareană din Henric al VIII-lea. Au urmat alte succese pe scenă, apoi a fost solicitat de RAI să interpreteze rolul lui Andrea Cavalcanti în filmul de televiziune Contele de Monte Cristo (1966) regizat de Edmo Fenoglio. În anul următor a făcut parte din distribuția internațională a filmului Îmblânzirea scorpiei (1967) al lui Franco Zeffirelli (după Shakespeare). Deși a avut o contribuție minimă, tânărul Lino Capolicchio a fost prezent timp de mai multe săptămâni pe platourile de filmare, purtând o serie de conversații cu protagonistul filmului, Richard Burton.

A obținut primul rol principal în 1968 în filmul Escalation al lui Roberto Faenza. În anul următor a fost distribuit în filmele Vergogna schifosi (1969) al lui Mauro Severino și Metti, una sera a cena, după scenariul tânărului Dario Argento inspirat dintr-o piesă de teatru a lui Giuseppe Patroni Griffi despre teoria sexuală revoluționară a psihiatrului austriac Wilhelm Reich. În același an a fost protagonistul filmului Il giovane normale al lui Dino Risi, o comedie dulce-amară despre conflictul între generații.

În 1970 a fost ales de Vittorio De Sica pentru rolul său cel mai faimos, protagonistul Giorgio din filmul Il giardino dei Finzi Contini, inspirat de romanul lui Giorgio Bassani, care a câștigat în 1971 Ursul de Aur la Festivalul Internațional de Film de la Berlin și apoi, în 1972, premiul Oscar pentru cel mai bun film străin; Lino Capolicchio a câștigat premiul David di Donatello pentru cel mai bun actor. Având acțiunea petrecută la Ferrara în anii 1930, filmul descrie, ca și romanul, viață retrasă a lui Micòl și a altor tineri burghezi din cadrul comunității evreiești. Vittorio De Sica arată, de asemenea, întreaga tragedie produsă de legile rasiale fasciste asupra evreilor și, în special, asupra vieții familiei lui Micòl până la izbucnirea războiului. Acest film este una dintre cele mai importante producții ale epocii experimentaliste și militante a cinematografiei italiene din anii 1970. Lino Capolicchio a dobândit o notorietate atât de mare, încât a fost amintit chiar și după mai mult de patruzeci de ani în principal pentru rolul jucat în acest film.

Au urmat alte filme cunoscute precum Amore e ginnastica și o interpretare viguroasă în Mussolini ultimo atto (1974) al lui Carlo Lizzani. În 1975 a apărut din nou la televiziune în filmul La paga del sabato (1975) de Sandro Bolchi și apoi în filmul polițist La legge violenta della squadra anticrimine (1976) al lui Stelvio Massi și a fost protagonistul filmului noir Solamente nero (1978) al lui Antonio Bido. În 1976 regizorul bolognes Pupi Avati l-a ales ca protagonist al thrillerului La casa dalle finestre che ridono (1976); a început astfel o relație de lungă durată, fiind distribuit apoi de regizor în miniserialele TV Jazz Band (1978) și Cinema!!!  (1980), precum și în filmul Ultimo minuto (1987). A participat, de asemenea, la realizarea filmului cu buget redus Le strelle nel fosso (1979) al aceluiași Avati, turnat rapid în intervalul dintre cele două seriale de televiziune pe malurile râului Pad. Un basm gotic, petrecut în anii '700, plin de poezie și de nostalgie. A apărut apoi în filmul Noi tre (1984), în care a interpretat rolul tatălui lui Mozart.

În 2006 Lino Capolicchio a jucat ca protagonist în filmul Aller-retour al regizorului belgian Mohammed Hambra. Este povestea unui italian în vârstă, care s-a întors în Belgia, după ce a lucrat mult timp în minele din Marcinelle. Filmul a fost lansat în Franța și Belgia, dar nu și în Italia. În 2010, ca dovadă a unei prietenii îndelungate, Pupi Avati l-a solicitat pe Capolicchio în filmul Una sconfinata giovinezza, care abordează o poveste tulburătoare despre un bolnav de Alzheimer. În 2010 a colaborat la filmul documentar Pupi Avati, ieri oggi domani al lui Claudio Costa dedicat regizorul Pupi Avati. Ulterior Lino Capolicchio a lucrat ocazional în cinema și televiziune, dedicându-și timpul mai mult teatrului, scenaristicii și activității didactice.

Scenarist
Lino Capolicchio a fost autorul mai multor scenarii, printre care:
 Pugili (1996)
 Diario di Matilde Manzoni (2002)

Premii și distincții
 Noce d'oro per la televisione (1967) - nominalizat ca cel mai bun actor pentru Questi nostri figli
 Globo d'Oro della Stampa Estera (1968) - cel mai bun actor pentru Escalation
 Nastri d'argento (1968) - nominalizat ca cel mai bun actor pentru Escalation
 Grolla d'oro (1969) - nominalizat ca cel mai bun actor pentru Metti, una sera a cena
 David di Donatello (1971): premiu special pentru Il giardino dei Finzi Contini
 Grolla d'oro (1972) - nominalizat ca cel mai bun actor pentru D'amore si muore
 Premiul Rodolfo Valentino (1974) ca cel mai bun actor pentru Amore e ginnastica
 Nominalizat la premiul pentru cel mai bun actor la Festivalul Internațional de Film de la Moscova (1975) pentru L'ultimo giorno di scuola prima delle vacanze di Natale
 Candidat la "Microfono d'argento" ca cel mai bun actor de radio pentru spectacolul radiofonic "Chiamate Roma 31 31"
 Premio della Stampa Internazionale (1997) pentru regia filmului Pugili
 Alabarda d'oro (2009) pentru teatru
 Premiul Vittorio De Sica (2012) pentru cel mai bun actor și regizor

Filmografie

 Escalation, regie: Roberto Faenza (1968)
 Vergogna schifosi, regie: Mauro Severino (1969)
 Metti, una sera a cena, regie: Giuseppe Patroni Griffi (1969)
 Il giovane normale, regie: Dino Risi (1969)
 Il giardino dei Finzi Contini, regie: Vittorio De Sica (1970)
 Le tue mani sul mio corpo, regie: Brunello Rondi (1970)
 Mio padre monsignore, regie: Antonio Racioppi (1971)
 Un apprezzato professionista di sicuro avvenire, regie: Giuseppe De Santis (1972)
 D'amore si muore, regie: Carlo Carunchio (1973)
 Amore e ginnastica, regie: Luigi Filippo D'Amico (1973)
 1974 Ultimul act (Mussolini ultimo atto), regia Carlo Lizzani
 Di mamma non ce n'è una sola, regie: Alfredo Giannetti (1974)
 L'ultimo giorno di scuola prima delle vacanze di Natale, regie: Gian Vittorio Baldi (1975)
 Càlamo, regie: Massimo Pirri (1976)
 La casa dalle finestre che ridono, regie: Pupi Avati (1976)
 La legge violenta della squadra anticrimine, regie: Stelvio Massi (1976)
 Solamente nero, regie: Antonio Bido (1978)
 Jazz band, regie: Pupi Avati (1978)
 Le strelle nel fosso, regie: Pupi Avati (1979)
 Cinema!!!, regie: Pupi Avati (1980)
 Il mondo degli ultimi, regie: Gian Butturini (1980)
 Canto d'amore, regie: Elda Tattoli (1982)
 Noi tre, regie: Pupi Avati (1984)
 Ultimo minuto, regie: Pupi Avati (1987)
 Fiorile, regia dei Fratelli Taviani (1993)
 Compagna di viaggio, regie: Peter Del Monte (1996)
 Porzûs, regie: Renzo Martinelli (1997)
 Un delitto impossibile, regie: Antonello Grimaldi (2000)
 Aller Retour, regie: M. Hamra (2009)
 Una sconfinata giovinezza, regie: Pupi Avati (2010)
 Nolite Timere - L'insegnamento di Papa Celestino V, regia Giuseppe Tandoi (2012)
 Fuori mira, regie: Erik Bernasconi (2014)
 L'altro Adamo, regie: Pasquale Squitieri (2014)
 Respiri, regie: Alfredo Fiorillo (2018)

Filme și seriale de televiziune

 Questi nostri figli, regie: Mario Landi (1966)
 Il Conte di Montecristo, regie: Edmo Fenoglio (1966)
 Brodo di pollo con l'orzo di Arnold Wesker, regie: Flamino Bollini (1968)
 I giorni dei Turbin di Sergei N. Bulgakov, regie: Edmo Fenoglio (1969)
 Il Guardiano di Harold Pinter, regie: Edmo Fenoglio (1976)
 La paga del sabato di Beppe Fenoglio, regie: Sandro Bolchi (1976)
 Il delitto Paterno, regie: Gianluigi Calderone (1977)
 La fine del Viaggio di John Le Carrè, regie: Enrico Colosimo (1977)
 Jazz Band, regie: Pupi Avati (1977)
 La casta fanciulla di Cheapside di Thomas Middleton, regie: Ugo Gregoretti (1977)
 Lo Scroccone di Jules Renard, regia Mario Morini (1978)
 Alessandro di Piero Scanziani, regie: Gritzko Mascioni (TV Svizzera) (1978)
 Cinema!!!, regie: Pupi Avati (1978)
 Una rosa a colazione, regie: Eugenio Plozza (TV Svizzera) (1979)
 Verdi, regia Renato Castellani (1980)
 Woyzeck di Georg Buchner, regie: Giorgio Pressburger (1982)
 Lo zoo di vetro di Tennessee Williams, regie: Marcello Aliprandi (1982)
 Atelier, regie: Vito Molinari (1986)
 Apologo Tiberino, regie: Francesco Maselli (1986)
 Caracatița 3, regie: Luigi Perelli (1987)
 La Ragnatela, regie: Alessandro Cane (1990)
 Scomparsi, regie: Claudio Bonivento (1998)
 Fine Secolo, regie: Gianni Lepre (1999)
 Il sequestro Soffiantini, regie: Riccardo Milani (2002)
 Al di là delle frontiere, regie: Maurizio Zaccaro (2004)
 Nemici Amici, regie: Giulio Manfredonia (2009)
 La Grande Famiglia, regie: Riccardo Milani (2013)

Activitatea teatrală

 Gâlcevile din Chioggia de Carlo Goldoni, regie: Giorgio Strehler (1965)
 Il gioco dei potenti, schiță de William Shakespeare, regie: Giorgio Strehler (1966)
 I mafiosi de Leonardo Sciascia, regie: Fulvio Tolusso (1966)
 Il guardiano de Harold Pinter, regie: Edmo Fenoglio (1967)
 Uno sguardo dal ponte de Arthur Miller, regie: Raf Vallone (1967)
 L'orologio americano de Arthur Miller, regie: Elio Petri (1982)
 La commedia della seduzione de Arthur Schnitzler, regie: Luca Ronconi (1985)
 Hangița de Carlo Goldoni, regie: Giuseppe Patroni Griffi (1987)
 Letteratura de Arthur Schnitzler, regie: Walter Pagliaro (1987)
 La donna col pugnale de Arthur Schnitzler, regie: Walter Pagliaro (1987)
 Cronaca de Leopoldo Trieste, regie: Mario Ferrero (1988)
 Fatti e disfatti de David Rabe, regie: Marco Mattolini (1990)
 La dolce ala della giovinezza de Tennessee Williams, regie: Giuseppe Patroni Griffi (1990)
 Prăbușirea Casei Usher de Edgar Allan Poe, regie: Walter Pagliaro (1992)
 Senilità de Italo Svevo, regie: Luca De Fusco (1995)
 Carnet di appuntamenti de Jean-Claude Carrière, regie: Beppe Navello (2001)
 Persone naturali e strafottenti de Giuseppe Patroni Griffi, regie: Giuseppe Patroni Griffi (2002)
 Storie fantastiche dal delta del Niger de Raffaele Curi, regie: Raffaele Curi (2009)

Note

Legături externe

 Lino Capolicchio at Allmovie
 Lino Capolicchio  at Fandango

Nașteri în 1943
Nașteri pe 21 august
Decese în 2022
Decese pe 3 mai
Actori italieni din secolul al XX-lea
Actori italieni din secolul al XXI-lea

Lino Capolicchio


Chamoli (en hindi: चमोली ज़िला) es un distrito de la India en el estado de Uttarakhand. Código ISO: IN.UL.CL.

Comprende una superficie de 7692 km².

El centro administrativo es la ciudad de Chamoli Gopeshwar.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 391114 habitantes, de los cuales 197 542 eran mujeres y 193 572 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Chamoli

Distrito de Chamoli


Cuatro y Ernesto es una obra de teatro  de Alfonso Paso, estrenada en 1960.

Argumento
El autor sitúa en una ciudad norteamericano su historia. En ella Arturo y Patricia Sutton reciben la visita de Bigane y Carlos Ardane para cenar. En dicha casa también se encuentra Ernesto un policía local no muy astuto.Arturo que se lleva fatal con su mujer es amante de Bigane quien ha traído precisamente a Carlos (un convicto)para que asesine a su mujer. Idean la idea de hacer parecer a Patricia como responsable del asesinato de Arturo para lo cual disponen de una pistola trucada que tiene la facilidad de dispararse sola.Pero lo que ellos desconocen es que Carlos y Patricia disponen de otro plan que consiste en asesinar realmente al propio Arturo para lo que manipulan su coche para que tenga un accidente. Esto ocurre pero Arturo sale indemne y regresa para vengarse de todos. Carlos en un descuido de Ernesto escapa de la casa y se marcha en su coche.Sin embargo Brigane que estaba enamorada de Carlos explica que manipuló el coche de Carlos con la misma trampa con la que tendieron a Arturo. Al tiempo de finalizar su confesión se oye un estruendo. Brigane corre a buscar los restos de su amado pero es entonces cuando la pistola trucada se dispara alcanzándola lo que provoca su muerte. Ernesto detiene a Arturo por haber orquestado el asesinato de Patricia.Cuando es llevado se descubre la verdad de la historia Ernesto y Patricia son amantes y todo ha salido como ambos planearon. Ambos se miran y se ríen maliciosamente.Todo ha salido a la perfección.

Estreno
 Teatro Eslava, Valencia, 10 de mayo de 1960.
 Dirección:Cayetano Luca de Tena .
 Escenografía: Ontañon.
 Intérpretes: Ismael Merlo , José María Mompín , Manuel Gallardo, Diana Maggi , Mari Carmen Lozano.
 Teatro , Compañía de Comedias Cómicas Barcelona, 10 de agosto de 1980.
 Dirección:Esteban Polls .
 Intérpretes: Francisco Piquer , Ana Maria Mauri , Luis Torner.

Referencias

Obras de teatro de Alfonso Paso
Obras de teatro de 1960

Cuatro y Ernesto


Der Gerichtsbezirk Klagenfurt ist einer von elf Gerichtsbezirken in Kärnten und umfasst die Statutarstadt Klagenfurt am Wörthersee sowie einen Teil der Gemeinden im Bezirk Klagenfurt-Land. Der übergeordnete Gerichtshof ist das Landesgericht Klagenfurt.

Gemeinden

Statutarstadt
 Klagenfurt am Wörthersee ( Ew.)

Marktgemeinden
 Ebenthal in Kärnten ()
 Grafenstein ()
 Maria Saal ()
 Moosburg ()
 Schiefling am Wörthersee ()

Gemeinden
 Keutschach am See ()
 Köttmannsdorf ()
 Krumpendorf am Wörthersee ()
 Ludmannsdorf ()
 Magdalensberg ()
 Maria Rain ()
 Maria Wörth ()
 Poggersdorf ()
 Pörtschach am Wörther See ()
 Techelsberg am Wörther See ()

Siehe auch
 Gerichtsorganisation in Österreich
 Liste österreichischer Gerichte

Quellen
 Gerichtsdatenbank des Bundesministeriums für Justiz

Bezirk Klagenfurt-Land
Klagenfurt am Wörthersee
Klagenfurt

Gerichtsbezirk Klagenfurt


Betio je najveće naselje pacifičke otočne države Kiribati. Smješteno je na izoliranom otočiću u sklopu otočja Južna Tarawa.

Prema popisu stanovništva iz 1990. godine na otoku je živjelo malo iznad 28.800 stanovnika, dok se do 2005. broj stanovnika prepolovio i iznosio oko 12.500. Prirodni pad i depopulacija stanovništva u narednim je godinama zasutavljena te je 2015. godine naselje imalo 17.356 stanovnika.

Osim glavnog grada Bairikija, Betio je jedno od rijetkih mjesta u državi koje je od 1957. do 1964. imalo poštanski ured i time izravni poštanski promet s ostatkom svijeta. Unatoč ukidanju poštanskog ureda, naselje 1970-ih doživljava gospodarski procvat zahvaljujući turizmu i ugostiteljstvu. Početkom 1980-ih Betio je cestovno spojen s glavnim gradom, što dovodi do razvoja trgovine i prometa. Početkom 1990-ih u planu je bila izgradnja ceste do usamljenog otoka Bikemana radi pružanja bolje turističke ponude, ali zbog nedostatka sigurnosti i stabilnosti same konstrkucije, izgradnja je otkazana.

Mjesto je u vojnoj povijesti poznato kao poprište trodnevne Bitke za Tarawu u Drugom svjetskom ratu, u kojem je Američka vojska sastavljena od 18.000 marinaca i 35.000 mornara i mornaričkih časnika odnijela pobjedu nad deseterostruko manje brojnijom vojskom Japanskog Carstva. Tijekom tri dana bitke (20. – 23. studenog 1943.) poginulo oko 1.700 američkih i 4.690 japanskih vojnika te je potopljen američki nosač zrakoplova USS Liscome Bay.

Izvori

Vanjske poveznice
 Slike Tarawe iz vremena Drugog svjetskog rata

Naselja u Kiribatiju

Betio


The Tupolev Tu-85 (; USAF/DoD reporting name: "Type 31", NATO reporting name: Barge) was a Soviet prototype strategic bomber based on the Tu-4, an unlicensed, reverse engineered copy of the Boeing B-29 Superfortress. It was the ultimate development of the B-29 family, being over 50% heavier than its progenitor and had nearly double the range. Only two prototypes were built before the program was cancelled in favor of the turboprop powered Tupolev Tu-95 bomber which could cover the same range at a far higher speed.

Development
Neither the Tu-4 nor the Tupolev Tu-80 were true intercontinental strategic bombers as they both lacked the range to attack the United States from bases in the Soviet Union and return. The Tu-85 was designed to achieve the necessary range by use of more powerful and fuel-efficient engines, a redesigned wing to increase the lift/drag ratio and the addition of more fuel. A large number of engines were considered before settling on the  Shvetsov ASh-2K, essentially two air-cooled ASh-82 radial engines paired together and the liquid-cooled  Dobrynin VD-4K six-bank inline engine, similar in configuration to the unsuccessful German Junkers Jumo 222. Both proposed powerplants were given turbochargers and power-recovery turbines to turn them into turbo-compound engines. The Shvetsov design was preferred, but was not yet mature enough for use, and the VD-4K was selected. A lot of effort was put into refining the design of the wing in collaboration with TsAGI. It had an aspect ratio of 11.745 and a taper of 2.93 for optimum lift at high altitudes. The Tu-85 carried  of fuel in 48 flexible tanks.

Much of the armament and equipment was derived from those of the late-model Tu-4, including the four remotely-controlled dorsal and ventral gun turrets and the tail turret, each with two  Nudelman-Rikhter NR-23 cannon. But the Tu-85's tail turret had a Argon range-only radar and each of the two bomb bays was enlarged to hold a  FAB-9000 bomb.

Actual design work began in August 1948 and was ratified by a directive from the Council of Ministers dated 16 September that required the first prototype to be ready for manufacturer's tests in December 1950. Construction of the first aircraft began in July 1950 and was completed in September. It first flew on 9 January 1951 and the manufacturer's tests lasted until October. On 12 September the first prototype flew  with a bombload of  which it dropped en route, landing with enough fuel remaining to have covered a total of . The second prototype, sometimes referred to as the 85D () or 85/2, incorporated the lessons learned from the first aircraft, including revision and reinforcement of the airframe and a variety of changes to its equipment and systems. It was first flown on 28 June 1951 and its trials lasted until November.

Series production was approved on 23 March 1951 at three factories where it would succeed the Tu-4 on the production line, but this was reversed later in the year and the program was cancelled; during the Korean War Soviet MiG-15s brought down many American B-29s, showing that there was no longer a future in aerial combat for piston-powered aircraft. Priority was given to the higher-performance turboprop Tu-95 'Bear', as its own turboprop powerplants, the TV-12 prototype series for the Kuznetsov NK-12 turboprops that power the Tu-95 to this day, were already generating  as early as 1951.

Specifications (Tu-85/1, 4VD-4K)

See also

References

Notes

Bibliography

1950s Soviet bomber aircraft
Tu-0085
Four-engined tractor aircraft
Tu-85
Mid-wing aircraft
Aircraft first flown in 1951
Four-engined piston aircraft

Tupolev Tu-85


Dirch og blåjakkerne er en film fra 1964 og er instrueret af Arne Mattsson

Medvirkende
 Dirch Passer som Sam
 Anita Lindblom som Carmen
 Åke Söderblom som Admiral Nappe von Lohring
 Nils Hallberg som Nitouche, balletmester
 Elisabeth Odén som Eva
 Per Asplin som Kadet
 Siv Ericks som Mrs. Plunkett
 Grynet Mollvig som Pia
 Carl-Axel Elfving som Fifi, akkompagnatør
 Marianne Mohaupt som Fia
 Arve Opsahl som Månsson, kalfaktor
 Lillevi Bergman som Mia
 Carl-Gustaf Lindstedt som Skibslæge
 Curt Ericson som Olsson
 Tomas Bolme som Kæmpe
 Hans Wahlbom som Sören
 Nils Kihlberg som Kaptajn Söderman
 Olof Huddén som Kommandør Swahn
 Lennart Lindberg som Løjtnant Berg
 Gustaf Lövås som Første herre
 Sven Holmberg som Anden herre
 Per Lekang som Sheik Ibn Gopal

Referencer

Eksterne henvisninger

Svenske film fra 1964
Familiefilm
Film instrueret af Arne Mattsson

Dirch og blåjakkerne


Terrence Anthony Boyd (* 16. Februar 1991 in Bremen) ist ein deutsch-US-amerikanischer Fußballspieler. Er steht beim 1. FC Kaiserslautern unter Vertrag.

Karriere

Verein

Hertha BSC
Boyd begann seine Karriere in den Jugendmannschaften diverser kleinerer Vereine. Er war für den 1. FC Burg, den TSV Lesum-Burgdamm, den SC Weyhe, der LTS Bremerhaven und den FC Bremerhaven aktiv und wechselte in der Winterpause der Saison 2008/09 zu Hertha BSC. Im ersten halben Jahr spielte Boyd den größten Teil in der zweiten Mannschaft (U-23) in der viertklassigen Regionalliga Nord. Außerdem kam er zu fünf Einsätzen in der A-Jugend (U-19). Ähnlich sahen seine Einsatzzeiten in der Saison 2009/10 aus. Zur Saison 2010/11 war Boyd aufgrund seines Alters nicht mehr für die A-Jugend spielberechtigt. In seinem ersten kompletten Jahr im Seniorenbereich wurde er Stammspieler und zu einer festen Größe im Team. Insgesamt erzielte er in zweieinhalb Spielzeiten 15 Tore in 44 Einsätzen.

Borussia Dortmund
Zur Saison 2011/12 wechselte Boyd zu Borussia Dortmund in dessen zweite Mannschaft (U-23), die in der viertklassigen Regionalliga West spielte. Auch hier wurde er auf Anhieb Stammspieler. Am 22. Oktober 2011 stand Boyd erstmals im 18-Mann-Kader zu einem Bundesligaspiel der ersten Mannschaft, beim 5:0-Sieg gegen den 1. FC Köln wurde er allerdings nicht eingewechselt. In der Hinrunde erzielte er für die zweite Mannschaft in 15 Einsätzen zehn Treffer. Weitere zehn Tore in der Rückrunde bedeuteten für ihn mit 20 Saisontreffern Platz zwei der Torschützenliste und für die Dortmunder Reserve die Meisterschaft der Regionalliga.

SK Rapid Wien
Zur Saison 2012/13 wechselte Boyd in die österreichische Bundesliga zum SK Rapid Wien. Er erhielt einen Dreijahresvertrag bis zum 30. Juni 2015.

In seinem ersten Ligaspiel (gegen den FC Wacker Innsbruck) verzeichnete er zwei Treffer und eine Torvorlage. Auch am Einzug des SK Rapid in die Gruppenphase der Europa League 2012/13 war er beteiligt. In der dritten Qualifikationsrunde holte Boyd gegen Vojvodina Novi Sad in der Nachspielzeit der zweiten Halbzeit den Elfmeter, der Rapid das 1:0 brachte, heraus und erhöhte kurze Zeit später selbst auf 2:0. Im Play-off-Spiel gegen PAOK Saloniki markierte er beim 3:0-Heimsieg den Treffer zum 2:0 und erreichte mit Rapid die Gruppenphase.

RB Leipzig
Zur Saison 2014/15 wechselte Boyd zurück nach Deutschland, wo er sich RB Leipzig anschloss. Er unterschrieb beim Zweitligaaufsteiger einen Dreijahresvertrag bis zum 30. Juni 2017. Im Dezember 2014 erlitt Boyd im Zweitligaspiel gegen den FC Ingolstadt 04 einen Kreuzbandriss und fiel für mehr als anderthalb Jahre aus. In der Saison 2016/17 gab er in der Regionalliga-Reserve sein Comeback im Stadt-Derby gegen den 1. FC Lokomotive Leipzig (1:0).

SV Darmstadt 98
Am 24. Januar 2017 unterschrieb Boyd beim Bundesligisten SV Darmstadt 98 einen Vertrag bis Juni 2018. Am 28. Januar 2017 gab er bei der 1:6-Heimniederlage gegen den 1. FC Köln sein Debüt für die Lilien. Bei seinem dritten Spiel für diesen Verein erzielte er am 20. Spieltag gegen Borussia Dortmund sein erstes Bundesliga-Tor. Am Ende der Bundesligasaison 2016/17 stieg Boyd mit Darmstadt in die 2. Liga ab, nachdem er sieben Spiele absolviert hatte. In seiner zweiten Saison kam er als Auswechselspieler auf 24 Einsätze und vier Tore. Auch in seiner letzten Saison für die Südhessen blieb er Auswechselspieler und kam so auf nur 13 Einsätze.

Toronto FC
Nach Öffnung des Transferfensters der US-amerikanischen Major League Soccer Anfang Februar 2019 verpflichtete das kanadische Franchise Toronto FC den Angreifer für die Saison 2019. Boyd lief jedoch nur elfmal in der Liga sowie zweimal in der CONCACAF Champions League auf, ohne einen Treffer oder eine Vorlage beisteuern zu können.

Hallescher FC
Ende Juli unterschrieb Boyd beim Drittligisten Hallescher FC einen Zweijahresvertrag. In der Saison 2020/21 kam er in 35 Drittligaspielen auf 18 Treffer und spielte drei Spiele davon als Kapitän. Im Mai 2021 unterlag er mit Halle beim Finale des Sachsen-Anhalt-Pokals mit 2:3 gegen den 1. FC Magdeburg.

1. FC Kaiserslautern
Im Januar 2022 wechselte Boyd innerhalb der 3. Liga zum 1. FC Kaiserslautern. Er war von Beginn an im Sturmzentrum gesetzt und erzielte im ersten halben Jahr acht Tore, die mit zum Aufstieg in die 2. Liga beitrugen. In der folgenden Zweitligasaison war er 13-mal als Torschütze erfolgreich.

Nationalmannschaft

Boyd spielte zweimal für die U-20 und die U-23 der USA. Am 23. Februar 2012 wurde er von Nationaltrainer Jürgen Klinsmann in den Kader der US-amerikanischen A-Nationalmannschaft nominiert. Beim überraschenden 1:0-Auswärtssieg in Genua über Italien am 29. Februar 2012 wurde Boyd in der 78. Spielminute für Jozy Altidore eingewechselt. Auch beim 1:0-Sieg im August 2012 im Aztekenstadion zu Mexiko-Stadt gegen Mexiko, dem ersten Auswärtssieg einer Nationalmannschaft der Vereinigten Staaten gegen Mexiko, und beim 4:3-Sieg am 2. Juni 2013 in Washington gegen Deutschland wurde er eingesetzt.

In der Qualifikation für die Weltmeisterschaft 2014 in Brasilien kam er zu drei Einsätzen und qualifizierte sich mit den USA für die Endrunde. Er wurde allerdings nicht für den endgültigen Kader berücksichtigt.

Erfolge
RB Leipzig
 Aufstieg in die Bundesliga: 2016

1. FC Kaiserslautern
 Aufstieg in die 2. Fußball-Bundesliga: 2022

Persönliches
Boyd ist der Sohn eines afroamerikanischen Soldaten und einer Deutschen. Nach dem Ende des Zweiten Golfkriegs lebte die Familie für ein Jahr im New Yorker Bezirk Queens, bis sich die Eltern scheiden ließen und Terrence mit seiner Mutter zurück nach Bremen zog. Während seiner Zeit in der Jugendabteilung von Hertha BSC erlangte er sein Fachabitur und begann später während seines Engagements in Leipzig ein Studium der Medien- und Kommunikationswissenschaft. Im Juli 2016 wurden Boyd und seine Lebensgefährtin Jasmine Eltern einer Tochter. Am 15. Oktober 2019 wurde Boyd zum zweiten Mal Vater einer Tochter. 2019 eröffnete Boyd als Mitinhaber und Namensgeber in Mannheim mit dem "Boyd's" sein erstes eigenes Café.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Vereinigte Staaten)
Fußballspieler (Hertha BSC)
Fußballspieler (Borussia Dortmund)
Fußballspieler (SK Rapid Wien)
Fußballspieler (RB Leipzig)
Fußballspieler (SV Darmstadt 98)
Fußballspieler (Toronto FC)
Fußballspieler (Hallescher FC)
Fußballspieler (1. FC Kaiserslautern)
Sportler (Bremen)
US-Amerikaner
Deutscher
Geboren 1991
Mann

Terrence Boyd


Cazaciocul sau căzăceasca (în , în ) este un dans popular ruso-ucrainean. Este un dans în cuplu rapid, liniar, cu un ritm de 2/4 și cu un ritm în creștere constantă. Femeia conduce și bărbatul o urmează, imitându-i mișcările -  ea semnalează schimbările mișcării bătând din palme.

Termenul "cazacioc", care tradus literal înseamnă "micul cazac", își are originea în spectacolele Vertep, teatrul itinerant de păpuși ucrainean de la sfârșitul secolului al XVI-lea și din secolul al XVII-lea. Piesele Vertep erau alcătuite din două părți, prima dramatizând nașterea lui Hristos, iar cea de-a doua având un subiect laic. În Ucraina ele au fost de multe ori sărbători pline de bucurie ale cazacilor zaporojeni care cântau din gură sau la bandură și dansau. Acest dans a devenit cunoscut ca Vertepny Kozachok, care înseamnă literal "O păpușă cazacă din Vertep" și prezintă toate trăsăturile temperamentului aprig cazac.

Printre variantele de cazacioc sunt Kuban-cazacioc (din regiunea Kuban) și Ter-cazacioc (din Caucazul de nord).

Primul aranjament muzical cunoscut de cazacioc ucrainean pentru lăută este atribuit nobilului și compozitorului polonez Kazimierz Stanisław Rudomina (K.S.R) Dusiacki (secolul al XVII-lea). Există colecții de manuscrise cu melodii pentru cazacioc începând din a doua jumătate a secolului al XVIII-lea, iar colecțiile tipărite au început să apară înspre sfârșitul acelui secol. Partiturile lui Dusiacki sunt păstrate în Biblioteca de Stat din Berlin, sub numele de "Dusiacki-Buch".

Cazaciocul a fost interpretat adesea în secolul al XVIII-lea în spectacolele franceze de balet și a dobândit o largă popularitate după ce trupele ruse au ocupat Parisul în 1813.

În secolul al XIX-lea dansul s-a schimbat, începând să fie jucat ca un dans în cerc; el a fost reînviat de la sfârșitul anilor 1960 în mai multe țări. Există aranjamente de cazacioc în compozițiile muzicale ale lui Aleksandr Serov, ale lui Ceaikovski și ale altor compozitori ruși. Printre compozițiile pentru orchestră simfonică, sunt de menționat Malorossiysky kazachok (Малороссийский казачок) a lui Aleksandr Dargomîjski, Simfonia a III-a a lui R. Simovîci și Suita de dans a lui A. Kolomieț. El a apărut prima dată în anul 1782 în Rusia și peste aproape 300 de ani a ajuns și la ucraineni

Referințe

Bibliografie
 Bobri, Vladimir - Notes on the Ukrainian Folk Dances //Guitar review - #33, Summer, 1970 p. 27
 Ukrayins'ke kozatstvo - (Entsyklopedia) Kiev, 2006

Cioturi Genuri muzicale
Cioturi Ucraina
Dansuri

Cazacioc


Gökçe Barajı, Yalova'da Gökçedere üzerinde, içme suyu temini amacıyla 1980-1989 yılları arasında inşa edilmiş bir barajdır.

Kaya gövde dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 1.330.000 m³, akarsu yatağından yüksekliği 62,00 m, normal su kotunda göl hacmi 25,50 hm³, normal su kotunda göl alanı 1,28 km²'dir. Baraj yılda 37 hm³ içme-kullanma suyu sağlamaktadır.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Türkiye'deki barajlar
Yalova ilindeki altyapı
1989'da tamamlanan altyapı
1989'da Türkiye'de kurulan oluşumlar

Gökçe Barajı


En bedenød (hollandsk: gebedsnoot) er et udtryk, der anvendes til at beskrive en lille oplukkelig rund trægenstand skåret i buksbom. Fælles for bedenødderne er at de åbnes i to halvdele, der skildrer forskellige kristne religiøse passager fra biblen. Deres størrelse mellem varierer mellem det der svarer til en valnød og en golfbold. De blev fremstillet i værkstedet hos Adam Dircksz i Delft og skal ses som en del af en større tradition for miniaturearbejder i buksbom

De findes bl.a. i samlingerne på Rijksmuseum i Amsterdam, på Metropolitan Museum of Art, og på Art Gallery of Ontario, Maleri forestillende en mand med en bedenød

Henvisninger

Kunst fra Nederlandene
Religiøs kunst

Bedenød


Blue System, Dieter Bohlen tarafından  1987'de Modern Talking'in dağılmasıyla kurulmuş Alman pop grubudur.

Orijinal olarak grup Dieter Bohlen (besteci, gitarist,vokalist, prodüktör), Joachim Vogel (ritim gitar), Jean Dupuy, Husnu Baylav (Klavye) ve Frank Ottoo (bateri)'den oluşur. 1988'de Frank Otto ayrıldı ve  Michel Rollin yerine katıldı. 1991'de yeni keyboardcu  Achim Striben katıldı. 1992'de Dirk Sauer, Rene Engelman ve Fristch Wolfagang gruba katıldı,  Joachim Vogel ise ayrıldı.

Grubun  "Sorry Little Sarah" ve "Magic Symphony" adlı parçaları çok popüler oldu ve Alman listelerine üst sıralardan girdi.

Grup pek çok video-clip yayınladı (23 adet).

Ayrıca Almanya ve Doğu Avrupa'da pek çok konser verdi.

Diskografi

Albümler
 1987 Walking On A Rainbow (Hansa Records)
 1988 Body Heat (Hansa Records)
 1989 Twilight
 1990 Obsession
 1991 Seeds Of Heaven
 1991 Deja Vu [#73 Almanya]
 1992 Hello America [#29 Almanya]
 1993 Backstreet Dreams [#5 Almanya]
 1994 21'st Century [#11 Almanya]
 1994 X-Ten [#24 Almanya]
 1995 Forever Blue
 1996 Body To Body [#29 Almanya]
 1997 Here I Am [#38 Almanya]

Single
 1987 Sorry, Little Sarah [#14 Almanya, #19 G.Afrika, #6 İspanya]
 1988 Big Boys Don't Cry
 1988 My Bed Is Too Big [#10 Almanya]
 1988 She's A Lady [#14 İspanya]
 1988 Under My Skin [#6 Almanya]
 1988 Silent Water [#13 Almanya]
 1989 Love Suite [#14 Almanya]
 1989 Magic Symphony [#10 Almanya]
 1989 Love Me On The Rocks
 1990 48 Hours [#29 Almanya]
 1990 Love Is Such A Lonely Sword [#16 Almanya]
 1990 When Sarah Smiles [#63 Almanya]
 1991 Lucifer [#25 Almanya]
 1991 Testamente D'Amelia [#34 Almanya]
 1991 Deja Vu [#12 Almanya]
 1991 It's All Over ( Dionne Warwick ile) [#60 Almanya]
 1992 Romeo & Juliet [#25 Almanya]
 1992 I Will Survive [#30 Avusturya]
 1992 Romeo & Juliet
 1993 History [#26 Germany]
 1993 Operator [#87 Germany]
 1994 6 Years - 6 Nights [#47 Almanya]
 1994 That's Love
 1994 Dr. Mabuse
 1995 Laila [#29 Germany]
 1996 Only With You [#58 Almanya]
 1996 For The Children [#67 Almanya]
 1996 Body To Body
 1997 Love Will Drive Me Crazy
 1997 Anything [#79 Almanya]

Ayrıca bakınız
 Euro disco
 Modern Talking
 C.C.Catch

Kaynakça

Dış bağlantılar
 https://web.archive.org/web/20070928064933/http://www.moderntalking.biz/mt/staticpages/index.php?page=dieterlife1
 https://web.archive.org/web/20090207090238/http://moderntalking.ru/eng/start.htm
 Dieter resimlerinin koleksiyonu
 Modern Talking Türkiye  - Modern Talking Türkiye (Türkçe)

Alman pop müzik grupları
Alman elektronik müzik grupları
1987'de kurulan müzik grupları

Blue System


María Teresa Estevan Bolea  (n. Huesca, 26 de octubre de 1936) es una ingeniera y política española. Es ingeniero por la Escuela Técnica Superior de Ingenieros Industriales de Barcelona donde se especializa en soldadura, y en ingeniería ambiental. Fue la primera mujer en el Cuerpo de Ingenieros Industriales del Estado, y la tercera mujer en España en obtener el título de Ingeniera Industrial (en 1968). En 2018, recibe el premio mundial "Mujeres en la Ingeniería 2018", por la Federación Mundial de Organizaciones de Ingeniería (WFEO).

Biografía
Su carrera comenzó en el Bachillerato, en el Instituto del Ensanche, en Huesca, que le proporcionó una gran base sobre la que construir su carrera profesional.

Después de esta etapa, ingresó en la Escuela Técnica Superior de Ingenieros Industriales de Barcelona, donde  fue la primera Ingeniería Industrial en la Universidad Politécnica de Barcelona, siendo la primera mujer en el Cuerpo de Ingenieros Industriales del Estado, además de la tercera mujer en España en obtener este título.

Después de trabajar en empresas del cemento, químicas, refinerías y gasoductos, de 1968 a 1975 trabajó en la Dirección General de Energía cuando se inició el proceso de autorización de las centrales nucleares. Tal y como ella declaraba, estuvo en el nacimiento de todas las centrales.

Desde 1977 a 1982, fue la Directora General de Ambiente y secretaria de la Comisión Interministerial de Ambiente. Más tarde, ingresó al Partido Popular, con el que fue elegida diputada por Madrid, en las elecciones generales de España de 1986 y en las de 1989. Durante esos años formó parte de la Comisión de Industria del Congreso de los Diputados. Fue escogida diputada a las elecciones al Parlamento Europeo de 1994, y entre 1994 a 1997 fue miembro de la Comisión de Investigación, Desarrollo Tecnológico y Energía del Parlamento Europeo.

No se presentó a la reelección, y de 1999 a 2000 presidió el "Consejo Superior de Industria y Energía. En 2000 fue nombrada consejera de la Comisión Nacional de Energía y cesó en 2001 al ser nombrada Presidenta del Consejo de Seguridad Nuclear, cargo que ocupó hasta su jubilación en 2006. En 2004, durante la crisis provocada por anomalías en la central nuclear de Vandellòs, envía un informe al Congreso de los Diputados, minimizando los daños, y criticando a ecologistas y socialistas.

Ha sido Decana del Colegio Oficial de Ingenieros Industriales de Madrid entre 2012 y 2016, institución que en  2007 le reconoció con la  Mención Honorífica a la Trayectoria Profesional.

En 2019, la Real Academia de Ingeniería le otorga el premio "Ingeniero Laureado"  distinción que se suma al Premio Mundial de Ingeniería que la Federación Mundial de Organizaciones de Ingeniería (WFEO) le concedió en septiembre de 2018.

Polémicas
La gestión de María Teresa Estevan fue calificada de nefasta por Greenpeace, que la acusa en un informe de "engañar al Parlamento y a la Opinión pública", y durante su mandato se sucedieron los escándalos que motivaron entre otras, una multa del Ministerio de Economía a la Central de Zorita por importe de 300.000 euros.

Por su parte, Estevan denunció públicamente la existencia de una campaña contra ella con el objetivo de cerrar las centrales nucleares.

Entre las polémicas más graves se encuentra la ocultación al Congreso de los Diputados y a la opinión pública de la gravedad del incidente ocurrido el 25 de agosto de 2005 en la Central nuclear de Vandellós-2.

Su paso por diversas instituciones se ha caracterizado por el nepotismo, colocando a familiares y amigos, entre los que destaca su propio yerno, que colocó sin ninguna experiencia como jefe de gabinete de prensa del CSN.

Publicaciones

Publicaciones en solitario

. 2014. El medio ambiente industrial: Motor de avance.
. 2014. La reforma del sector eléctrico.
. 2011.El accidente de Fukushima y su influencia en el desarrollo nuclear.
. 2008. Una nueva gestión del agua.
. 2006. El principal problema de la energía nuclear es social.
. 2006. El futuro energético y el hidrógeno.
. 2006. La armonización de la seguridad de los reactores nucleares en Europa.
. 2005. 20 años de Enresa, en el 25 aniversario del CSN.
. 2003. La seguridad nuclear en la Unión Europea.
. 2001. La posible reordenación del sector eléctrico y el medio ambiente.
. 1997. Master en consultoría y verificación medioambiental. Editor Instituto de Investigaciones Ecológicas.
. 1991. Valoración parlamentaria del ante-proyecto de Plan Energético Nacional (1991-2000).
. 1991. Vertido de residuos al mar.
. 1990. El Medio Ambiente en el Acta Única europea 1992.
. 1986. La incidencia ambiental de la energía y sus costos.
. 1986. Incidencia ambiental de la minería no energética. Papeles de Economía Española N° 29: 227-239
. 1983. Energía y medio ambiente.
. 1981. El deterioro del medio natural.
. 1976. Contaminación admosférica y de aguas.
. 1971. El transporte de petróleo. Oleoducto y grandes terminales de petróleo.

Colaboraciones en obras colectivas

 ¿Es necesaria la planificación energética?. 2012. Coordinado por Beatriz Yolanda Moratilla Soria.
 Las perspectivas de la energía nuclear. 2002. La nueva regulación eléctrica : VII Jornadas jurídicas del sector eléctrico.

Libros
 . 1993. Aspectos [e] instrumentos económicos de la gestión ambiental. Master en gestión ambiental. Editor Instituto de Investigaciones Ecológicas, 38 pp.

. 1991. ''Implicaciones económicas de la protección ambiental de la CEE: repercusiones en España. Volumen 9 de Informes del Instituto de Estudios de Prospectiva. 2ª edición ilustrada de Secretaría de Estado de Economía, Ministerio de Economía y Hacienda, 538 pp.

. 1984. Evaluación del impacto ambiental. Editor MAPFRE, 609 pp. ISBN 8471001381

, . 1984b. El medio ambiente y el sector forestal: (tiempo de actuar). Comisiones de Estudio de Alianza Popular. Editor	Publicaciones de Alianza Popular, 270 pp.

. 1978. Impacto ambiental de centrales nucleares. Volumen 6 de Cuadernos del Centro Internacional de Formación en Ciencias Ambientales (España). Editor	CIFCA, 123 pp.

. 1977. Las evaluaciones de impacto ambiental. Volumen 2 de Cuadernos del Centro Internacional de Formación en Ciencias Ambientales, Centro Internacional de Formación en Ciencias Ambientales. 2ª edición de CIFCA, 100 pp.

Honores

Miembro

 Capítulo Español del Club de Roma
 Comité Español del Consejo Mundial de la Energía
 Colegio de Ingenieros Industriales de Madrid
 Asociación de Ingenieros Industriales de Madrid
 Fundación Europea de la Energía
 Foro de la Industria Nuclear
 ATEMA
 Fundación Joaquín Costa
 Fundación Cánovas del Castillo
 FUNDES

Premios y reconocimientos

 En 2018, recibe el premio mundial "Mujeres en la Ingeniería 2018", por la Federación Mundial de Organizaciones de Ingeniería (WFEO).
 En 2019, recibe el premio "Ingeniero Laureado" de la Real Academia de Ingeniería

Referencias

Enlaces externos

 Ficha del Parlamento Europeo
 Ficha del Congreso de los Diputados
 Para comprender cómo funciona una central nuclear y el caso de Japón 1/2, video en YouTube

Diputados de la III Legislatura de España
Diputados de la IV Legislatura de España
Eurodiputados de España de la Legislatura 1994-1999
Ingenieros industriales de España
Cuerpo de Ingenieros Industriales del Estado de España
Nacidos en Huesca

María Teresa Estevan Bolea


(4254) Kamél ist ein Hauptgürtelasteroid, der am 24. Oktober 1985 von Claes-Ingvar Lagerkvist vom Observatorium Kvistaberg in Schweden aus entdeckt wurde.

Er wurde am 28. Mai 1991 nach Lars Kamél benannt.

Weblinks

Hauptgürtelasteroid unter 50 km Durchmesser
Eunomia-Familie

(4254) Kamél


عبد الله الطراروة (2 يناير 1987 -)، ممثل كويتي.

عن حياته
هو ابن المغني الشعبي جمعة الطراروة، بدأ حياته الفنية من خلال الإذاعة في وزارة الإعلام بعام 2000 وشارك في تقديم العديد من البرامج الإذاعية، إلى أن لم يكن معروف إلى بعد أن شارك في عام 2008 في مسلسل الداية مع الفنانة حياة الفهد وهي بدايته الحقيقة شارك في العديد من أعمال التلفزيون أو في المسرح.

أعماله

في التلفزيون

الأفلام

مواقع التواصل الاجتماعي
 عبد الله الطراروه في الإنستغرام
  إنستغرام

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
ممثلو أفلام كويتيون
ممثلون كويتيون في القرن 21
مواليد 1407 هـ
مواليد 1987
مواليد في مدينة الكويت
ممثلو تلفزيون كويتيون
أشخاص من مدينة الكويت

عبد الله الطراروة


'الدبابشة'نادي القرن هي إحدى قرى ولاية قبلي توجد على مدخل شط الجريد وقد غمرتها الرمال فنزح عنها سكانها إلى قرية فطناسة المجاورة لها.

دبابشة

الدبابشة


(pronunția în napoletană: o 'solă 'miă) este un cântec napolitan cunoscut în toată lumea și scris în 1898. Versurile au fost scrise de Giovanni Capurro, iar muzica a fost compusă de Eduardo di Capua și Alfredo Mazzucchi (1878-1972). Există și alte versiuni ale cântecului dar, de obicei, este cântat în limba napoletană.

Versuri

Textul napoletan
Che bella cosa na jurnata 'e sole,
n'aria serena doppo na tempesta!
Pe' ll'aria fresca pare già na festa...
Che bella cosa na jurnata 'e sole.

Refren

Ma n'atu sole cchiù bello, oi ne',
'o sole mio sta nfronte a te!
'o sole, 'o sole mio
sta nfronte a te, sta nfronte a te!

Lùceno 'e llastre d''a fenesta toia;
'na lavannara canta e se ne vanta
e pe' tramente torce, spanne e canta,
lùceno 'e llastre d''a fenesta toia.

Refren

Quanno fa notte e 'o sole se ne scenne,
me vene quasi 'na malincunia;
sotto 'a fenesta toia restarria
quanno fa notte e 'o sole se ne scenne.

Refren

Traducere în română
Ce lucru minunat, o zi cu soare
în aerul blând de după furtună!
Prin aerul proaspăt parcă e deja sărbătoare...
Ce lucru minunat, o zi cu soare!

Refren
Dar alt soare, chiar mai minunat, o, doamne!
Soarele meu, strălucește pe fruntea ta!
Soarele, soarele meu
Stă pe fruntea ta; stă pe fruntea ta!

Geamurile ferestrei tale strălucesc.
O spălătoreasă cântă și se laudă
Și, în timp ce stoarce rufele și le pune cântând la uscat,
geamurile ferestrei tale strălucesc

Refren

Când vine noaptea și soarele a asfințit,
Aproape că mă cuprinde melancolia.
Aș sta sub fereastra ta
când vine noaptea și soarele asfințește.

Refren

|}

Înregistrări
O Sole Mio a fost interpretat de mulți artiști, printre care Enrico Caruso, Rosa Ponselle și sora ei Carmela, Beniamino Gigli și Mario Lanza. Sergio Franchi a înregistrat acest cântec în albumul său de debut RCA Victor Red Seal din 1962, Romantic Italian Songs. Luciano Pavarotti a câștigat premiul Grammy din 1980 pentru cea mai bună interpretare vocală clasică cu cântecul O Sole mio.

Autorat și drepturile de autor
Timp de aproape 75 de ani de la publicarea sa, melodia O Sole mio a fost în general atribuită doar lui Eduardo di Capua. Conform istoriei tradiționale, di Capua l-a compus în aprilie 1898 în Odesa, în timp ce făcea turnee cu formația tatălui său. S-a dovedit totuși că melodia a fost una dintre cele 23 pe care di Capua le-a cumpărat de la un alt muzician, Alfredo Mazzucchi, în anul precedent.

În noiembrie 1972, la scurt timp după moartea tatălui ei, fiica Mazzucchi a depus o declarație la Ufficio della Proprietà Letteraria Artistica e Scientifica (Oficiul literar, artistic și de proprietate științifică), care urmărea ca tatăl ei să fie recunoscut ca un co-compozitor al celor 18 melodii ale lui di Capua, inclusiv O Sole mio. În octombrie 2002, judecătoarea din Torino, Maria Alvau, a confirmat, declarând că Mazzucchi a fost într-adevăr un co-compozitor legitim al celor 18 cântece, deoarece le-a compus și apoi le-a vândut lui di Capua în iunie 1897, cu o autorizație scrisă pentru ca acesta din urmă să le poată utiliza gratuit. Prin urmare, în momentul deciziei, melodia O sole mio nu intrase încă - așa cum se presupunea în general - în domeniul public în orice țară care era parte la Convenția de la Berna în perioada relevantă. În majoritatea țărilor în care drepturile de autor ale unei opere durează 70 de ani după moartea autorilor, melodia va rămâne în drepturi de autor până în 2042.

Referințe

Cântece din 1898

’O sole mio


was a town located in Kurate District, Fukuoka Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 20,984 and a density of 399.77 persons per km². The total area was 52.49 km².

On February 11, 2006, Miyata was merged with the town of Wakamiya (also from Kurate District) to create the city of Miyawaka.

External links
 Miyawaka official website

Dissolved municipalities of Fukuoka Prefecture
Populated places disestablished in 2006
2006 disestablishments in Japan

Miyata, Fukuoka


Maria Machava, née le 17 août 2004, est une skipper mozambicaine.

Carrière
Maria Machava est sacrée championne d'Afrique de 470 à Luanda en 2020 avec Denise Parruque, ce qui les qualifie pour les Jeux olympiques d'été de 2020 à Tokyo.

Lors de ces Jeux, elles ne parviennent pas à se qualifier pour la course aux médailles.

Notes et références

Liens externes

Skipper mozambicain
Sportive mozambicaine
Skipper aux Jeux olympiques d'été de 2020
Naissance en août 2004

Maria Machava


Microsoft Dynamics, Microsoft firması tarafından üretilen kurumsal çözüm yazılımları ailesi. 2005 yılından itibaren Microsoft Business Solutions ürün ailesinin yerini almıştır.

Microsoft Dynamics ailesi aşağıdaki ürünlerden oluşmaktadır:

 Müşteri İlişkileri Yönetimi
Dynamics 365 Customer Engagement (CE) ( Eski Adi: Microsoft Dynamics CRM ) ayrica asagidaki urunlerde moduler olarak uyelik modeliyle piyasada bulunmaktadır
Dynamics 365 Field Services
Dynamics 365 HR Management
Dynamics 365 Project Service Automation
 Kurumsal kaynak planlama
Dynamics 365 Finance/Operation (F&O) ( Eski Adi : Microsoft Dynamics AX - Daha Eski adı: Axapta)
 Dynamics 365 Business Central artik asagidaki 3 urun ailesini kapsamaktadir:
Microsoft Dynamics GP (Eski adı: Great Plains)
Microsoft Dynamics NAV (Eski adı: Navision)
Microsoft Dynamics SL (Eski adı: Solomon)
 Satış Yönetimi
 Microsoft Retail Management System (Eski adı: QuickSell)

Dış bağlantılar

Ayrıca bakınız
 Microsoft yazılımları listesi

Microsoft Dynamics
İşletme yazılımları
Müşteri ilişkileri yönetimi yazılımları

Microsoft Dynamics


Ânderson Lima (født 18. marts 1973) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Ânderson Lima


An Vanilla palmarum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Philipp Salzmann ngan John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni John Lindley. An Vanilla palmarum in nahilalakip ha genus nga Vanilla, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vanilla

Vanilla palmarum


Roðahlynur (fræðiheiti: Acer mandshuricum) er lauffellandi trjátegund sem getur náð 30 m hæð. Hann er ættaður frá Kína, Kóreuskaga og austast í Rússlandi.

Lítil reynsla er af honum á Íslandi.

Tilvísanir

Roðahlynur


Hoinarul este un film românesc din 2013 regizat de Artin Badea.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 2013 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2013
Filme de comedie românești

Hoinarul


Luis Guillermo Eichhorn (Gilbert, 26 de junio de 1942-Gualeguaychú, 25 de mayo de 2022) fue un sacerdote católico argentino y obispo de Morón.

Biografía
Luis Guillermo nació el 26 de junio de 1942, en Gilbert, departamento Gualeguaychú, Entre Ríos. Hijo de Emilia D' Angelo y de Enrique Eichhorn. Fue bautizado el 7 de julio del mismo año.

Al terminar sus estudios secundarios en el Colegio Nacional de Concepción del Uruguay, en Entre Ríos, decide a los 18 años ingresar al Seminario Arquidiocesano de Paraná, el 6 de marzo de 1961.

Sacerdocio
Recibió su Ordenación Sacerdotal el 21 de diciembre de 1968 en la Basílica de la Inmaculada Concepción en Concepción del Uruguay, Entre Ríos.

Cumplió funciones como director espiritual y rector del seminario Menor Diocesano Pio XII. El 12 de diciembre de 1986 fue nombrado vicario general de la Diócesis de Gualeguaychú; y párroco de la Parroquia San Juan Bautista de la ciudad de Gualeguaychú desde el 4 de marzo de 1989.

Episcopado

Obispo de Gualeguaychú
Fue elegido por el Papa Juan Pablo II como Obispo de la diócesis de Gualeguaychú el 5 de diciembre de 1996. Fue consagrado como tal el 19 de marzo de 1997, día en que tomó posesión de su cátedra. Fue el segundo Obispo que surgió del presbiterio de la diócesis de Gualeguaychú desde su creación.

Obispo de Morón
El 30 de noviembre de 2004, el papa Juan Pablo II lo nombró Obispo de Morón. Tomó posesión canónica el 12 de marzo de 2005.

Renuncia
A comienzos de febrero de 2017 el papa Francisco nombró a monseñor Jorge Vázquez como obispo coadjutor de Morón ante el hecho de que Eichhorn cumpliría en junio 75 años y presentaría su renuncia.

Luego de su renuncia como Obispo de la Diócesis de Morón, retornaría a la Diócesis de Gualeguaychú, acompañando la pastoral de la parroquia Visitación de María.

Fallecimiento
Falleció el 25 de mayo de 2022 a los 79 años, en la ciudad de Gualeguaychú, donde continuaba su ministerio pastoral en la parroquia Visitación de María.

Referencias

Enlaces externos
 Monseñor Luis Guillermo Eichhorn
 Inicio del Ministerio Episcopal de Monseñor Eichhorn, como tercer Obispo de la Diócesis de Morón
 Falleció Monseñor Eichhorn

Personas del departamento Gualeguaychú
Obispos de Morón
Obispos católicos del siglo XX
Obispos católicos del siglo XXI
Diócesis de Gualeguaychú
Obispos católicos de Argentina

Luis Guillermo Eichhorn


Arterit, yani arter (atardamar) duvarının enflamasyonu (iltihaplanması). Genellikle enfeksiyonun veya otoimmün bir tepkinin sonucu olarak ortaya çıkar.

Ayrıca bakınız
 Dev hücreli arterit

Anjiyoloji
Enflamasyonlar
Kardiyovasküler hastalıklar

Arterit


Nissan Mutual Life Insurance Company (日産生命保険相互会社) was a Japanese company established in 1909 that went bankrupt on April 25, 1997. It was the first time since the postwar period that a life insurer went bankrupt.

Aoba Life Insurance took over all its insurance contracts in October 1997. Aoba was a company established in June by the Life Insurance Association of Japan, the trustee appointed by the Ministry of Finance to handle the assets and liabilities of Nissan Mutual Life Insurance. On November 30, 1999 Aoba was sold to Artémis, a French holding controlled by François Pinault. Prudential Financial purchased Aoba in 2004.

See also
 Economy of Japan
 list of Japanese companies

References

Financial services companies established in 1909
Insurance companies of Japan
Mutual insurance companies
Companies that have filed for bankruptcy in Japan

Nissan Life


Elise Skinnehaugen (født 3. juni 1996) er en norsk håndboldspiller, som spiller i Storhamar HE.

Referencer

Håndboldspillere fra Norge

Elise Skinnehaugen


Pixologic firması tarafından geliştirilen bir 3 boyutlu grafik ( 3D ) yazılımıdır. Bu program aracılığıyla gerçek zamanlı 3 boyutlu modelleme ve boyama yapılabilmektedir. Özel modelleme araçları sayesinde yüksek ayrıntılı ve gerçekçi organik modeller yapmak mümkündür.

Dış bağlantılar
 İnternet sitesi

Zbrush


"If You Tolerate This Your Children Will Be Next" is a song by Welsh alternative rock band Manic Street Preachers. It was released on 24 August 1998, through Epic Records as the first single from their fifth studio album, This Is My Truth Tell Me Yours (1998). The track sold 156,000 copies in its first week and reached number one on the UK Singles Chart in August 1998. Outside the United Kingdom, the song reached number one in Iceland and the top 20 in Norway and Sweden. It became the band's only song to chart in North America, peaking at number 19 on the Canadian RPM Alternative 30 chart.

Background

The song's theme is inspired by the Spanish Civil War, and the idealism of Welsh volunteers who joined the left-wing International Brigades fighting for the Spanish Republic against Francisco Franco's military rebels. The song takes its name from a Republican propaganda poster of the time written in English and displaying a photograph of a child killed by the Nationalists, under a sky filled with bomber aircraft, with the song's titular warning written at the bottom.

Various real-life events from the Spanish Civil War provided inspiration for the lyrics. For example, the line "If I can shoot rabbits/then I can shoot fascists" is attributed to a remark made by a man to his brother who signed up with the Republican fighters. This was originally quoted in the book Miners Against Fascism by Hywel Francis. Another line, "I've walked Las Ramblas/but not with real intent", brings to mind the account in George Orwell's first-hand account of the war, Homage to Catalonia of fighting on the Ramblas. According to Orwell the various factions were seemingly getting nowhere with the fighting and often a sense of camaraderie overriding the vaunted principles each side was supposed to be fighting for. Nicky Wire has also acknowledged that he was also inspired by a song by the Clash, "Spanish Bombs", which features a similar subject.

The song was not originally intended for inclusion on This Is My Truth Tell Me Yours. It was recorded in a separate session from the rest of the album and was seen as a potential B-side; its original demo was described by bassist Nicky Wire as "crap."

Release
The song was released on 24 August 1998 as two CD singles: the first includes versions of "Prologue to History" and "Montana/Autumn/78", and the second features a remix by Massive Attack and a mix by David Holmes. Six days later, the single secured the number-one spot on the UK Singles Chart despite competition from "One for Sorrow" by Steps, which was released the same day. It has sold more than 600,000 copies in the UK and has been certified platinum by the British Phonographic Industry (BPI). It also became the group's biggest success on the Irish Singles Chart, reaching number three, and is the only Manic Street Preachers track to be released as a single in the United States and Canada. Although it did not make it onto any US Billboard chart, it became a moderate rock hit in Canada, peaking at number 19 on the RPM Alternative 30 chart for two weeks in August 1999.

The single was also a success in Sweden, where it reached number 21 and stayed in the chart for a total of 10 weeks. In Germany it reached number 79 and in the Netherlands, number 62; in both countries it remained on the charts for nine weeks. In Norway the song only charted for two weeks despite reaching number 19. It also reached number 49 in Australia and number 44 in New Zealand. "If You Tolerate This Your Children Will Be Next" was nominated in the category of Best British Single at the 1999 BRIT Awards. However, the award was won by Robbie Williams for "Angels".

In March 2009, it was discovered that the song was used on the website of the British National Party as the soundtrack of an article describing "the violence, hatred, fragmentation and despair" wrought on London by the "great multicultural experiment". The choice of this song was considered ironic by many, considering the song contains lyrics such as "So if I can shoot rabbits/Then I can shoot fascists". Record company Sony successfully had the song removed from the site on the grounds of unauthorised use. The BNP later released a press statement claiming that "the song had mistakenly been automatically streamed on to its site and had nothing to do with the official party", and that "you can interpret the lyrics any way you want".

Music video
The melody of the socialist anthem, "The Internationale" can be heard at the start and end of the video, played on a musical box. This was a popular song on the Republican side during the Spanish Civil War.

Wire praised the single's video, directed by W.I.Z. It features a typical nuclear family but with their eyes, mouths and ears sealed over with a flesh toned applicant with James Dean Bradfield also having his eyes sealed over by the same applicant in the last few seconds of the video. The family seem to exist in a futuristic show room, fashioned into a highly clinical 'home' of sorts. Nicky Wire described the video as "surreal, mildly disturbing ... with a suffocating feel to it despite its brightness." It was the fourth and final video directed by W.I.Z. for the band.

Legacy
The song is in the Guinness World Records as the number one single with the longest title without brackets. The song was voted number 20 on Channel 4's "100 Greatest Number One Singles" list. The song was performed at the Concert for Ukraine by the band on 29 March 2022.

Track listings
All music was written by James Dean Bradfield and Sean Moore except where indicated. All lyrics were written by Nick Jones except where indicated.

Credits and personnel
Credits are lifted from the This Is My Truth Tell Me Yours album booklet.

Studios
 Recorded at Rockfield Studios (Wales)
 Mixed at Air Studios (London, England)

Personnel

 James Dean Bradfield – music, vocals, acoustic guitar, 12-string guitar
 Sean Moore – music, drums
 Nicky Wire – lyrics (as Nick Jones), bass
 Nick Nasmyth – Wurlitzer, Hammond, Mellotron
 Andy Duncan – percussion
 Dave Eringa – production, engineering, mixing
 Lee Butler – production and engineering assistant
 Jon Bailey – mixing assistant

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

Covers
The song was covered by David Usher on his 2003 album Hallucinations. DJ Eric Chase also recorded a cover of the song in December 2009. Radiohead frontman Thom Yorke occasionally sang portions of the song during live performances of "Everything in Its Right Place" during Radiohead's 2001 tour.

References

1990s ballads
1998 singles
Epic Records singles
Manic Street Preachers songs
Number-one singles in Iceland
Rock ballads
Song recordings produced by Dave Eringa
Songs written by James Dean Bradfield
Songs written by Nicky Wire
Songs written by Sean Moore (musician)
UK Singles Chart number-one singles


Den sidste dør er en kortfilm instrueret af Saied Masoudian efter eget manuskript.

Handling
Hvad gør en præst, når han selv er i krig med sin gud? Vender han det blinde øje til andres problemer? En dreng får tæsk af sine legekammerater og søger ly i kirken. Han kommer ind, men mod præstens vilje.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2007
Kortfilm fra Danmark

Den sidste dør


Lestignathus es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Lestignathus cursor Erichson, 1842
 Lestignathus foveatus Sloane, 1920
 Lestignathus pieperi Baher, 2000
 Lestignathus simsoni Bates, 1878

Referencias

Enlaces externos
 Lestignathus en ION

Lestignathina

Lestignathus


Le château d'Aiserey  est un  château néo-classique situé à Aiserey (Côte-d'Or) en Bourgogne-Franche-Comté.

Localisation
Le château est situé en village, en rive est de la RD 968.

Historique
En 1732, Hector Bernard Pouffier, doyen du parlement de Bourgogne et fondateur de l'académie de Dijon, entreprend la construction d'un château neuf sur la moitié nord de la motte castrale d'Aiserey. Mort sans héritier en 1736, il le lègue au doyen du Parlement. Les propriétés du Parlement sont adjugées en l' à Claude-François Vienot qui les recède peu après à Martin Lejéas-Carpentier. Ses descendants qui gardent le château d'Aiserey jusqu'à la fin du  procèdent au milieu du   à d'importants remaniements, ne conservant que des éléments des murs du pavillon central, les bas-reliefs de la façade nord, l'escalier intérieur en pierre de taille à deux volées droites, les communs de style néoclassique et transforment les basses-cours et jardins en un parc à l'anglaise que des lotissements récents ont fait disparaître.

Description
Malgré ces réfections, le château actuel reste conforme à la description de 1764 : . Les fossés entourant cet ensemble sur trois côtés sont presque comblés et face à l'angle nord-est du premier enclos les restes du château Milière ont disparu depuis le cadastre de 1810. La cour située au sud-ouest accueille toujours les écuries.

Valorisation du patrimoine
. En 1995, le maître-verrier Pierre-Alain Parot installe son atelier dans les communs.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or

Liens externes

Aiseray

Château d'Aiserey


Le  (pluriel : ) est une pâte feuilletée contenant généralement de la gelée de goyave ou de la pâte de goyave à l'intérieur, saupoudrée de sucre blanc.

Caractéristiques
Les  peuvent également être fourrés d'amandes, de fromage ou de . En raison de leur apparence, ils sont également connus sous d'autres noms tels que  (« mamelon de nonne »).

On pense que les  ont une origine arabe, au Maroc il existe une variante appelée pastilla belouz, un feuilleté fourré d'une pâte mélangée de miel, d'amande broyée, de cannelle et d'eau de fleurs d'oranger. Et on en trouve des variantes dans le sud-est de l'Espagne, où ils sont souvent servis à l'époque de Noël. Ils constituent un dessert populaire dans la cuisine colombienne.

Culture populaire
Les  sont mentionnés dans la pièce de Federico García Lorca, .

Notes et références

Cuisine andalouse

Pastel de Gloria


මේදය යනු පුළුල් කාණ්ඩයක පැතිර පවත්නා රසායනික ද්‍රව්‍යයක් වන අතර ඒවා කාබනික ද්‍රාවකයන්හි දියවන අතර ජලයෙහි අද්‍රව්‍යවේ. රසායනික විද්‍යාවට අනුව මේද යනු ග්ලිසරෝල් හා මේද අම්ලවල ට්‍රයිඑස්ටර වේ. මේදය සාමාන්‍ය කාමර උෂ්ණත්වයේදී එහි ව්‍යුහය සහ සංයුතිය අනුව ඝන හෝ තරලයක් වේ. තෙල්, මේද සහ ලිපිඩ යන වචන භාවිතා කළද තෙල් යනු ද්‍රවයක් වන අතර මේද යනු සාමාන්‍ය කාඹර උෂ්ණත්වයේදී ඝණයකි. ලිපිඩ යනු මෙම ඝණ හා ද්‍රව මේද සදහා භාවිතාවන පොදු නමකි. තෙල් යන්නෙන් අදහස් වන්නේ ජලය සමග මිශ්‍ර නොවන ග්‍රීස් , පෙට්‍රෝලියම් වැනි ද්‍රවයකි.

මේද යනු ලිපිඩවල එක් වර්යක් වන අතර එය අනෙකුත් ලිපිඩ වලින් වෙන්කර හදුනාගත හැක්කේ එහි රසායනික ආකෘතිය සහ භෞතික ලක්ෂණ අනුවය. මෙම අණු විශේෂය ව්‍යුහ විද්‍යාත්මකව සහ පරිවෘත්තීය ක්‍රියාවලින් ඉටුකරන ජීවය සදහා ඉතා වැදගත් ස්ථානයක් දරයි. මිනිසුන් ඇතුළු විෂම පෝෂීන් බහුතරයකගේ ආහාර වේලෙහි විශේෂ ස්ථානයක් මේවා සදහා හිමිවේ. අග්න්‍යාසය මගින් ශ්‍රාවය කරන ලයිපේස් නම් එන්සයිමය මගින් ලිපිඩ බිදහෙලනු ලබයි.

ආහාරයට ගත හැකි සත්ව මේදයන් වනුයේ ඌරු තෙල්, මත්ස්‍ය තෙල්, බටර් හෝ එළගිතෙල්ය. ඒවා කිරිවලින් , මස්වලින්  සහ සතුන්ගේ සමට යටින් ඇති තෙල් මගින් ලබාගනී. ශාකවලින් ලබා ගන්නා ආහාරයට ගත හැකි මේද වර්ග වනුයේ රටකජු, සෝයා, සූරිය කාන්ත තෙල්, තලතෙල්, පොල්තෙල්, ඔලිව්තෙල් සහ එළවළු තෙල්ය. මාජරින් සහ අනෙකුත් එළවළු තෙල් වර්ග ආහාර ද්‍රව්‍ය පිලිස්සීම සදහා භාවිතා කරනු ලබයි. මේදය සදහා ලබාදී ඇති මෙම නිදසුන් සංතෘප්ත මේද සහ අසංතෘප්ත මේද ලෙස වර්ගීකරණය කරයි.

මේදය


Der Katzenbach, im Unterlauf früher Zollbach genannt, ist ein knapp 1 Kilometer langer, nordwestlicher und linker Zufluss des Schwarzen Kochers im baden-württembergischen Ostalbkreis, der in der Stadt Oberkochen verläuft.

Verlauf
Der Katzenbach entsteht in Hanglage aus einer Karstquelle am Südrand des Städtischen Friedhofs von Oberkochen. Er entspringt einer Schichtgrenzquelle im seichten Karst. Die Katzenbachquelle liegt am Karstquellenweg. Das Quellwasser wurde früher zur Fischzucht genutzt, von der heute aber nichts mehr zu sehen ist.

Der abfließende Bach verläuft südöstlich auf die Innenstadt zu und dann westlich der Katzenbachstraße zwischen den Häusern entlang. Ab der Feigengasse ist der restliche Unterlauf unterirdisch verdolt. An der Bahnhofsbrücke mündet er nach insgesamt 725 Metern ab seiner Quelle aus einem Rohr in den Schwarzen Kocher.

Geschichte
Bis 1803 markierte sein damals noch oberirdischer Unterlauf die Zollgrenze zwischen dem links vom Bach liegenden katholischen, von der Fürstpropstei Ellwangen regierten Teil Oberkochens von dem rechts vom Bach liegenden evangelischen Teil, der zum Herzogtum Württemberg gehörte. In der Ortsmitte Oberkochens befand sich an diesem Bachlauf in der Nähe des Gebäudes Heidenheimer Straße 2 (früher Gasthaus Lamm) eine Zollstation. Die durch die damaligen zwei Teile Oberkochens verlaufende Hauptstraße überquerte den Bach über die Zollbrücke. Daher wurde der Unterlauf des Katzenbaches damals Zollbach genannt.

Siehe auch
 Liste der Zuflüsse des Kochers
 Karstquellenweg
 Liste von Karstquellen in Baden-Württemberg

Weblinks

 Katzenbachquelle auf oberkochen.de.

Einzelnachweise

Fließgewässer im Ostalbkreis
Fluss der Schwäbischen Alb
Gewässer in Oberkochen

Katzenbach (Schwarzer Kocher)


Prančevići su umjetno akumulacijsko jezero u Hrvatskoj. Nalazi se u Splitsko-dalmatinskoj županiji, u blizini naselja Ugljane. Ima površinu 0,496 km³. Akumulira vode rijeke Cetine za potrebe hidroelektrane Zakučac. Jezero je izgrađeno 1961. godine. U jezeru živi ribe, uglavno pastrve, kao potočna, kalifornijska i jezerska pastrva, lipljen, ilirski klen, cetinska ukliva, primorska jelšavka, oštrulja, cetinski badelj i srebrni karas.

Izvori

Jezera u Hrvatskoj
Umjetna jezera u Hrvatskoj

Prančevići


Malatyaspor, Bölgesel Amatör Lig'de mücadele eden futbol takımıdır. Sarı-kırmızı renklere sahip olan kulüp maçlarını Yeşiltepe 3 Numaralı Saha'da oynamaktadır.

Tarihçe

1966 yılında, amatör küme takımlarından Adalıspor, Hürriyetgençlik ve Coşkunspor kulüplerinin Akınspor kulübüne katılmalarıyla kuruldu. Akınspor kulübü, yapılan genel kurulla sadece ismini değiştirerek Malatyaspor oldu. Kulübün sarı-kırmızı olan forma rengi aynen korundu. Ancak kurulduğu yıldan itibaren sarı-siyah formayla maçlara çıkan kulüp, 1980-1981 sezonunda sarı-siyah formayı değiştirerek yeniden sarı-kırmızıya döndü. 1967-1968 sezonunda 2. Lig'e alınan kulüp, ilk sezonunda 3. Lig'e düştü. 1968-1969 sezonundan itibaren beş sezon 3. Lig'de mücadele etti. 1972-1973 sezonu sonunda 3. Lig'den 2. Lig'e yükselen kulüp, 1976-1977 sezonu sonunda tekrar 3. Lig'e düştü. 1980-1981 sezonunda 3. Lig kaldırılıp 2. Lig ile birleştirilince otomatik olarak 2. Lig'e yükselmiş oldu. 1983-1984 sezonu sonunda namağlup olarak 2. Lig'de şampiyon olarak 1. Lig'e çıktı. 1987-1988 sezonunda 1. Lig'deki en iyi derecesini yaparak ligi 3. sırada tamamladı. Ancak, 1989-1990 sezonu sonunda 1. Lig'den 2. Lig'e düştü. 11 sezon 2. Lig'de mücadele ettikten sonra, 2000-2001 sezonu sonunda terfi maçları sonucunda tekrar 1. Lig'e çıktı.

2004 yılında UEFA Kupası'nda mücadele eden takım İsviçre'nin FC Basel takımını deplasmanda 2-1 mağlup etmiş, deplasman golü kuralıyla elenmiştir. 2005-2006 sezonu sonunda 1. Lig'den düşerek o zamanlar iki kategoriye ayrılmış olan 2. Lig A Kategorisi'nde mücadele etmeye başlayan kulüp, 2008-2009 sezonunda 2. Lig A Kategorisi'ni 18. sırada bitirerek 2. Lig B Kategorisi'ne düştü. Borçları nedeniyle transfer yapamayan ve elindeki oyuncuları zamanla kaybeden kulüp, 2009-2010 sezonu sonunda 2. Lig B Kategorisi'nden 3. Lig'e düştü. 2010-2011 sezonunda da, 3. Lig'de mücadele edip 1. Grubu sonuncu sırada bitirerek Bölgesel Amatör Lig'e düştü. Bölgesel Amatör Lig'de -9 puanla 4. Grubu sonuncu sırada bitirerek Malatya 1. Amatör Ligi'ne düştü. 2012-2013 sezonu öncesinde Malatya Belediyespor adını Yeni Malatyaspor olarak değiştirerek profesyonel liglerde Malatyaspor adını kullanmaya başladı.

Lig mücadeleleri

 Süper Lig: 11 Sezon
1984-1990, 2001-2006

 1. Lig: 23 Sezon
1967-1968, 1973-1977, 1980-1984, 1990-2001, 2006-2009

 2. Lig: 1 Sezon
2009-2010

 3.Lig: 9 Sezon
1968-1973, 1977-1980, 2010-2011

 Bölgesel Amatör Lig: 2 Sezon
2011- 2012, 2023-

 Amatör Lig: 11 Sezon
2012-2023

Başarılar
 1. Lig:
Şampiyonluk (1): 1983-1984
 3. Lig
 Şampiyon (1):''' 1972-73

Malatyaspor Türkiye 1. Ligi'nde (Süper Lig'de) hiç şampiyon olamamış fakat 1 defa 3.'lük, 1 defa da 5.'lik kazanmıştır.

Türkiye Kupası

Avrupa Kupalarındaki Mücadeleleri

Balkan Kupası

UEFA Kupası

Malatyaspor ve İlkler
 Malatyaspor Türkiye 2. Lig'ini Namağlup bitirip 1. Lige yükselen ilk takımdır. (1983-84)
 Malatyaspor 4 Büyükler olarak geçen Fenerbahçe SK, Beşiktaş JK, Galatasaray SK ve Trabzonspor'un dördünü birden aynı sezonda yenen ilk takımdır. Lig tarihinde, şampiyonluk yaşamış 4 büyük takım Beşiktaş, Fenerbahçe, Galatasaray ve Trabzonspor'u, aynı sezonda yenebilen sadece 2 ekip bulunuyor. 1987-88 sezonunda Malatyaspor, kendi sahasında Galatasaray'ı 3-1, Beşiktaş'ı 5-3, Fenerbahçe'yi 1-0, deplasmanda da Trabzonspor'u 3-2 yendi. 2001-02 sezonunda ise Ankaragücü, kendi evinde Galatasaray ile Fenerbahçe'yi 2-1, Trabzonspor'u 4-2 yenerken, Beşiktaş'ı İstanbul'da 2-1 mağlup etti.
 Malatyaspor Doğu Anadolu Bölgesi'nden 1. Ligde en çok oynayan ve UEFA Kupası ile Balkan Kupası'na katılan İlk ve tek takımdır.
 Malatyaspor 1987-1988 sezonunda Oktay Çevik, Feridun Özütok, Levent Numanoğlu, Zeynel Limoncu, Yaşar Duran, Ünal Karaman ve Feyzullah Küçük'lü kadrosuyla en iyi sezonunu geçirmiş ve ligin ilk yarısını üçüncü sırada bitirmiştir. Sezonu da 3. sırada bitirmeyi başarmıştır.
 Malatyaspor Brezilya Millî Takımı forması giymiş 3 oyuncuyu aynı anda getirtebilmiş ilk Türk futbol takımıdır: Eder, Carlos, Serginho
 Malatyaspor'un 1989-90 sezonunda 44 puanla ve şikeyle ligden düştüğü mahkeme sonucu ile sabit olarak ortaya çıkmış ilk Türk futbol takımıdır. Adana Demirspor - Boluspor maçında şike yapılarak Malatyaspor'un küme düşmesinin sağlandığı belgelenmiştir. Fakat zamanın tahkim kurulunun tekrar 1. lige dönmesi kararına rağmen bu konuda yasal düzenlemeleri ve yaptırımları tam olarak uygulamamasından dolayı 2. ligde oynamak zorunda kalmıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Malatya'da spor
Türkiye'deki futbol kulüpleri

Malatyaspor


Víselki  es una stanitsa, centro administrativo del raión de Víselki del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situada en las llanuras de Kubán-Priazov, en la cabecera del Zhuravka, afluente del Beisuzhok Izquierdo, tributario del Beisug), 77 km al nordeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 19 426 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Víselkovskoye, al que pertenecen asimismo Inogorodne-Malióvani y Pervomáiskoye.

Historia

Hasta la década de 1870 la región donde se halla Víselki estaba poco poblada. Al oeste y suroeste se hallaban las stanitsas de los cosacos del Mar Negro y al sureste, las de los cosacos de la Línea del Cáucaso. La localidad fue fundada en la orilla derecha del Zhuravka en 1893, por colonos de estas otras stanitsas, fundadas a finales del siglo XVIII y principios del siglo XIX, que habían solicitado tierras para cultivar y que establecieron el jútor Vorovskolevski (por Vorovskoleskaya, en el otdel de Batalpashinsk).

El 10 de octubre de 1903 fue designada stanitsa con el nombre Víselki. En 1910, colonos provenientes de la stanitsa Suvórovskaya del otdel de Batalpashinsk fundaron en la orilla izquierda del Zhuravka la stanitsa Novosuvórovskaya, cuyo territorio actualmente está dentro del término de Víselki. La población de la stanitsa creció con la llegada de inmigrantes. Hasta 1920 pertenecía al otdel de Ekaterinodar del óblast de Kubán.

Demografía

Composición étnica

De los 18 507 habitantes que tenía en 2002, el 94.3 % era de etnia rusa, el 2.2 % era de etnia ucraniana, el 1.3 % era de etnia armenia, el 0.6 % era de etnia bielorrusa, el 0.3 % era de etnia griega, el 0.2 % era de etnia alemana, el 0.2% era de etnia tártara, el 0.1 % era de etnia adigué, el 0.1 % era de etnia georgiana,el 0.1 % era de etnia turca y el 0.1 % era de etnia azerí.

Personalidades

 Aleksandr Tkachov (*1960), político ruso, Jefe de la Administración del krai de Krasnodar (2001-).

Transporte

La localidad cuenta con una estación en la línea Tijoretsk-Krasnodar-Novorosisk de la red del ferrocarril del Cáucaso Norte. La carretera federal M4 Don Moscú-Novorosisk pasa 11 km al oeste de la población.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Вы́селки.''
 Sitio web de la localidad .
 El municipio en la página web del raión .
 Mapa en maps.vlasenko.net .
 Memorial a los caídos en la Gran Guerra PAtria en Panoramio.
  en Panoramio.
  en Panoramio.
  en Panoramio.

Localidades establecidas en 1893

Víselki (Krasnodar)


La Peña Bolística Llanes es una peña de bolos fundada en 2010 en la localidad asturiana de Llanes que milita en la Liga Nacional de Bolos, máxima categoría de bolo palma, y en la Liga Regional Asturiana.

Historia
La Peña Bolística Llanes fue fundada a principios de 2010 en la capital llanisca. Juega sus partidas principalmente en la bolera La Vega de la Portilla, así como en la bolera cubierta de Llanes cuando la meteorología lo exige.

A pesar de su corta vida, la PB Llanes es una de las pocas peñas asturianas que ha llegado a militar en la Liga Nacional (las otras han sido Páncar, Quesos Monje de Panes y Miguel Purón de Noriega). La peña también participa en la Liga Regional de Asturias.

En la Copa Federación Española de Bolos la peña cayó eliminada en primera ronda en 2010, perdiendo ante la PB Nueva Ciudad tanto en Llanes como en Torrelavega. En 2011 cayó en octavos de final, perdiendo de nuevo ante Nueva Ciudad en Torrelavega por 4-0.

Historial
 Dos temporadas en la Liga Nacional de Bolos: 2010 y 2011.
 Mejor clasificación en la Liga Nacional: 3º en el Grupo 1 (2010)
 Mejor clasificación en la Liga Regional Asturiana: 7º (2010)

Temporadas de la PB Llanes

Véase también
 Copa Federación Española de Bolos
 Liga Nacional de Bolos

Enlaces externos
Blog de la Peña Bolística Llanes

Referencias

Llanes
Llanes

Peña Bolística Llanes


Waiwera est une localité située dans le nord de la région d'Auckland dans l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Situation
Waiwera est à  au nord de Orewa, à  au sud-est de Puhoi, à  au sud-est de Warkworth et à approximativement  du centre-ville d'Auckland.
La ville siège sur les berges de la rivière aussi appelée Waiwera.
À moins d' au nord du changement de route vers l'embranchement de Waiwera se trouve l'entrée du , qui est situé sur le côté le plus éloigné du promontoire vers de nord de l'embouchure de la rivière Waiwera

Toponymie
Le nom de la ville est un mot d'origine Māori et signifie "eau chaude (Hot Water)" (Wai = eau et Wera = chaud) .

Histoire
Sa principale caractéristique est la présence de sources d'eaux chaudes, , qui étaient bien connues dès la période pré-européenne et réputées comme étant visitées par les māori venant de loin comme du secteur de Thames.
Le premier colon européen à promouvoir les sources fut , qui y établit un établissement de santé en 1848.
Durant la fin du , il y avait un service régulier de ferry à vapeur en provenance de la cité d'Auckland .

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Ville en Nouvelle-Zélande
Banlieue d'Auckland

Waiwera


Takéo (, , lit. 'Crystal Grandfather') is a province (khaet) of Cambodia. Located in the south of Cambodia to the west of Bassac River, Takéo borders the provinces of Kampot to the west, Kampong Speu to the northwest and Kandal to the north and east. Its southern boundary is the international border with Vietnam (An Giang). The provincial capital, recently known as the provincial town Doun Kaev (formerly called Takeo), is a small city with a population of 39,186.

Takéo is often referred to as the "cradle of Khmer civilization" due to the former kingdom of Funan and its successor, Water Chenla, being centered in the region.

Administration
As of 2019, the province has 9 districts and 1 municipality, 97 communes and 3 sangkats and 1,119 villages.

Previously, before Doun Kaev District was renamed to Krong Doun Kaev, the province was subdivided into 10 districts, 100 communes and 1,117 villages.

Sites
 Phnom Chisor is a mountain north of the city of Takeo. At the summit there are temple ruins from the 10th and 11th centuries. From the mountain there is a good view. The climb is 503 steps. At the summit there are simple beverage stalls. A moped can be taken for the 26-kilometer journey.
 Phnom Da – a 17 meter high temple dating back to the Funan kingdom (6th century) on a 100m high hill. It can be reached by an hour boat ride from Takeo. Farmers on the partially flooded rice fields and fishermen and many duck farms can be observed. Large wooden boats deliver cargoes from Vietnam.
 Angkor Borei – On the road from the town of Takeo is Phnom Da temple. Previously, this was an important trading center. At the harbor there is a small museum documenting the Funan kingdom.

Notable people
 Haing S. Ngor, actor, physician, author
 Ho Vann, politician
 Kem Ley, activist
 Kem Sokha, politician
 Khim Borey, footballer
 Khun Srun, writer
 Ou Chanrith, politician
 Pen Sovan, former Prime Minister
 Prach Chhuon (), master of the classical Khmer cultural string instrument of Chapei
 Preah Maha Ghosananda, Supreme Patriarch of Cambodia
 Sok An, deputy prime minister
 Ta Mok, former Khmer Rouge militant
 Yem Ponhearith, politician
 Dr. Kol Pheng, Founder of Pannasastra University of Cambodia
 His Excellency Samdech Vibol Panha Sok An (), Minister in Charge of the Office of the Council of Ministers

See also
 Transport in Cambodia
 Phnom Chisor, an Angkorian site located in Takeo province

References

Provinces of Cambodia

Takéo province


Le Festival international du film d'animation d'Annecy 2022,  du festival, se déroule du  au . Le pays à l'honneur de cette édition est la Suisse.

Le , le palmarès est dévoilé : le court métrage Amok remporte le Cristal du court métrage, le long métrage Le Petit Nicolas : Qu'est-ce qu'on attend pour être heureux ? remporte le Cristal du long métrage.

Jury

Longs métrages
 Tomm Moore, réalisateur,
 Charlotte de la Gournerie, productrice,
 Frédéric Maire, journaliste et directeur de la Cinémathèque suisse,

Courts métrages
 Jean Labadie, producteur et distributeur chez Le Pacte,
 Adriaan Lokman, artiste visuel et cinéaste,
 Saskia von Virág, productrice,

Films de fin d'études et courts métrages Off-Limits
 Ron Dyens, producteur,
 Olivier Calvert, concepteur sonore,
 Maria Anestopoulou, directrice de festival,

Films de télévision et de commande
 Laurence Herszberg, directrice générale du festival Séries Mania,
 Rita Mbanga, productrice chez Sunrise Productrions,
 Cesar Cabral, réalisateur,

Longs métrages Contrechamp
 Félix Dufour-Laperrière, cinéaste et producteur,
 Yonfan, réalisateur,
 Ilze Burkovska Jacobsen, réalisatrice et scénariste,

Œuvres VR
 Ramsey Ann Naito, présidente de Paramount Pictures Animation
 Michael Frei, réalisateur et producteur,
 Chris Nee, créatrice et productrice exécutive,

Perspectives
 Mariama Baldé,
 Gabriel Colban,
 Korlei Rochat,

Prix André-Martin
 Thomas Fouet
 Christine Gendre
 Jacques Kermabon
 Carolina López Caballero
 Dominique Seutin

Prix Festivals Connexion
 Calmin Borel,
 Chloé Le Nôtre,
 Anne-Sophie Rey,

Prix de la meilleure musique originale
 Alex Beaupain,
 Amine Bouhafa,

Prix YouTube
 Cyprien Iov,
 Brigitte Lecordier,

Jury Junior
 William Djoudi
 Gabrielle Priou
 Noémie Deschamps
 Alex Gervasoni

Intervenants

Expositions
 Mirages, l'art de Laurent Durieux de Laurent Durieux
 La Grande Histoire du Petit Nicolas de René Goscinny et Jean-Jacques Sempé
 Jean Dejoux et l'animographe de Jean Dejoux
 Ma vie de Courgette de Claude Barras

Avant-premières

 Kyle Balda, Brad Ableson, Jonathan del Val et Chris Meledandri pour Les Minions 2 : Il était une fois Gru
 Marya Zarif, André Kadi et Judith Beauregard pour Dounia et la Princesse d'Alep
 Jean-Christophe Roger, Julien Chheng, Damien Brunner, Didier Brunner, Vincent Courtois, Guillaume Mautalent, Sébastien Oursel et Stéphan Roelants pour Ernest et Célestine : Le Voyage en Charabie
 Tze Chun, Brendan Hay, Joe Dante, Winson Seto et Matt Andree Wittens pour Gremlins: Secrets of the Mogwai
 Masaaki Yuasa, Fumie Takeuchi, Eunyoung Choi et Akiko Yodo pour Inu-Oh
 Michel Ocelot, Christophe Rossignon, Ève Machuel, Aïssa Maïga et Philip Boëffard pour Le Pharaon, le Sauvage et la Princesse
 Michel Kichka et Marc Jousset pour Les Secrets de mon père
 Angus MacLane et Galyn Susman pour Buzz l'Éclair
 Yonfan et Joyce Yang pour No.7 Cherry Lane
 Alê Abreu et Laís Bodanzky pour Perlimps
 Yasuhiro Yoshiura pour Sing a Bit of Harmony
 Joaquim dos Santos, Kemp Powers, Justin Thompson, Avi Arad, Amy Pascal, Phil Lord, Chris Miller et Christina Steinberg pour Spider-Man: Across the Spider-Verse
 Chris Williams et Jed Schlanger pour Le Monstre des mers

Présentations de futures œuvres
 Joel Crawford, Mark Swift, Margie Cohn, Januel Mercado, Nate Wragg et Heidi Jo Gilbert pour Le Chat potté 2 : La Dernière Quête
 Mathias Chelebourg et Matthieu Saghezchi pour Retour à Canterville
 Tor Lubich Fruergaard, Michael Hegner, Joelle Caroline, Irene Sparre et Christophe Erbes pour Team Nuggets
 Fernando Trueba, Javier Mariscal, Juan Carlos Concha Riveros et Janneke van de Kerkhof pour They Shot the Piano Player
 Genndy Tartakovsky, Bernard Som, Stephen Destefano et Chloë Aubert pour Unicorn: Warriors Eternal
 Nora Twomey, Áine McGuiness et Fergal Brennan pour Le Dragon de mon père
 Usman Riaz, Mariam Paracha, Khizer Riaz et Manuel Cristóbal pour Le Verrier
 Naoko Yamada et Choi Eunyoung pour Garden of Remembrance
 Finbar Hawkins, Joana Malagueira et Arnaud Colinart pour Wallace and Gromit VR Experience
 Jim Capobianco, Pierre-Luc Granjon, Kim Keukeleire et Kat Alioshin pour Léo
 Alain Gagnol, Maryse Tuzi, Jérôme Duc-Maugé et Xavier Cruz pour Nina et les Contes du hérisson
 Isabelle Andréani, Voyelle Acker et Vincent Guttmann pour Mamie Lou
 Michel Hazanavicius, Christophe Jankovic, Marie Bouchet et Julien Grande pour La Plus Précieuse des marchandises
 Chiara Malta, Sébastien Laudenbach, Margaux Duseigneur et Erwan Kerzanet pour Linda veut du poulet !
 Jennifer Lee, Clark Spencer et Roy Conli pour Strange World, Baymax! et Zootopie+
 Dice Tsutsumim, Mari Okada, Kane Lee, Sara K. Sampson et Robert Kondo pour ONI: Thunder God's Tale
 Peggy Holmes pour Luck
 Henry Selick pour Wendell and Wild
 Nora Twomey pour Le Dragon de mon père
 Wendy Rogers pour The Magician's Elephant
 Nick Bruno et Troy Quane pour Nimona
 Kohei Obara et Hiroyasu Ishida pour Les Murs vagabonds
 Chris Nee et Karissa Valencia pour Spirit Rangers
 Everett Downing et Patrick Harpin pour My Dad the Bounty Hunter
 David Fincher, Tim Miller et Jennifer Yuh Nelson pour Love, Death and Robots - Bad Travelling
 Fletcher Moules, Maurice Williams et Kid Cudi pour Entergalactic
 Guillermo del Toro et Ted Sarandos pour Pinocchio

Conférences
 Chris Nee et Karissa Valencia pour La Force du storytelling inclusif
 Robert Valley pour On the Outside Looking Out
 Jérémie Perin, Sean Buckelew et Momoko Seto pour Science-fiction : animation du futur ou futur de l'animation ?
 Margaret Dean, Mounia Aram, Paula Boffo, Maureen Fan, Nosipho Maketo-van Den Bragt, Adrianna Cohen, Damien De Froberville, Ramsey Naito, David Prescott, Julie Ann Crommett, Steve Isaacs, Deepa Joshi, Delphine Nicolini, Sajda Ouachtouki, Vanessa Sinden, Marya Bangee, Chris Mack et Janine Weigold pour WIA World Summit - Égalité des chances : un appel mondial pour l'inclusion dans l'animation
 Laetitia Bochud, Jay Kim, Martin Charrière, Jean Bouthors, Marc Tanenbaum, Margaux Durand-Rival, Pierre-Guy Di Costanzo, Volker Helzle, Eduardo Cachucho et Kane Lee pour Retour vers le futur de la VR
 Eva Lee Wallberg, Christian Boving-Andersen, Daniel Lennard, Emma Fernando et Charlotte De la Gournerie pour La Quête héroïque du valeureux Prince Ivandoe
 Anna Ginsburg, Magnus Atom, Darren Walsh, Robert Valley, Maryka Laudet et Quentin Camus pour Passion : une question de style
 Dan Povenmire et Brandi Young pour Hamster & Gretel
 Cécile Lacoue pour Présentation de l'étude sur le marché de l'animation
 Julien Papelier, Caroline Audebert, Lila Hannou, Jérôme Alby, Raphaële Ingberg, Benoît De Tauriac et Sylvain Dos Santos pour Un aperçu exclusif des nouvelles ambitions d'Ellipse Animation
 Marie-France Godbout, Steve Couture, Marie-Claude Beauchamp et Guy Lepage pour De nouvelles façons d'atteindre le public au Canada
 Kristine Belson, Fletcher Moules, Robert Valley, Antonio Canobbio, Matthew Cherry et Karen Toliver pour Sony Pictures Animations présente Agent King et Young Love
 Jason Hand et Lorelay Bove pour Ouverture des portes d'Encanto : coup d'œil dans l'art et le récit
 Samuel Kaminka et Stéphane Le Bars pour Animation française : l'indépendance en question
 Latoya Raveneau, Bruce W. Smith, Jan Hirota et Ralph Farquhar pour Cool Attitude, encore plus cool
 Ayo Davis, Alyssa Sapire, Meredith Roberts, Hélène Etzi et Orion Ross pour À chacun son histoire
 Audrey Diehl, Sammy Perlmutter, Jennifer Coyle, Nicole Rivera, Genndy Tartakovsky, Jayro Giron, Sarah Fell et Ben Bocquelet pour Au cœur des studios Warner Bros. Animation, Cartoon Network et Hanna-Barbera Europe
 Luce Grosjean, Morgann Favennec et Yohann Comte pour Distribuer et promouvoir l'animation française à l'international en 2022 : enjeux à l'ère digitale et post-pandémie
 Emma Tirand et Adrien Desanges pour Benshi : le plus grand du cinéma pour les petits
 Stuart Forrest, Anthony Silverston, Tendayi Nyeke, Raffaella Delle Donne, Greig Cameron et Mike Buckland pour Triggerfish : plus grand, plus loin
 Rodrigo Blaas, Tim Harper, Sean Mullen, Stephane Daegelen, Nathalie Masseret, Anne-Sophie Palermo et Manuel Souillac pour En écho à Ozi, la voix de la forêt
 Jennifer Lee, Julien Meesters, Louis-Philippe Vermette, Tiffany Feeney, Camille Eden, François Narboux, Haz Dulull, Taylor Moll, Jean-Baptiste Spieser et Olivier Staphylas pour Libérer les talents et la création : un enjeu clé pour l'animation
 Alberto Vázquez, Nathalie Martinez, Fernando Viñuales Allue et Hervé Dupont pour Animation from Spain : l'industrie de l'animation espagnole sous les projecteurs
 Jason Hand pour Trace écrite : le parcours d'un story artist
 Elizabeth Ito, Mark Andrews, Adam Valdez et Brad Lewis pour Epic Games présente : animer avec Unreal
 Erika Burton, David Prescott, Markus Kurtz, Kara Oropallo, Crosby Clyse et Ted Ty pour DNEG Animation : une introduction en bonne et due forme
 Noelia Maria Muíño González, Enric Sant, Ana Inés Flores et Jose Villena pour Next Lab Generation : les technologies de rupture dans l'industrie de l'animation
 Ramsey Naito, Latifa Ouaou et Eryk Casemiro pour La Vitrine de Nickelodeon Studio
 Chelsea Beyl, Latoya Raveneau et Craig Gerber pour Table ronde des showrunners Disney Junior
 Sandrine Nguyen, Karine Riahi, Melissa Wolfe, Yannick-Aline Bossenmeyer, Patrice Poujol, Mark Warshaw, Max Howard, Marc du Pontavice, Maureen Fan et Gilles Gaillard pour Les Nouveaux Leviers de croissance de l'animation

Making-of
 Chris Williams, Joyce Arrastia, Matthias Lechner et Jed Schlanger pour Le Monstre des mers
 Alessandro Taini, Jennifer Gay et Patrick Krebs pour Star Trek: Prodigy
 Pierre Perifel, Luc Desmarchelier, Floriane Marchix, JP Sans et Matt Baer pour Les Bad Guys

Dédicaces
 Joaquim Dos Santos, Kemp Powers et Justin Thompson pour Spider-Man: Across the Spider-Verse
 Peggy Holmes, David Eisenmann, Kiel Murray, Yuriko Senoo et Javier Romero pour Luck
 Joel Crawford, Mark Swift, Januel Mercado, Nate Wragg, Heidi Jo Gilbert et James Ryan pour Le Chat potté 2 : La Dernière Quête
 Pierre Perifel, Luc Desmarchelier et JP Sans pour Les Bad Guys
 Gilles Paris
 Kyle Balda pour Les Minions 2 : Il était une fois Gru
 Benjamin Massoubre et Amandine Fredon pour Le Petit Nicolas : Qu'est-ce qu'on attend pour être heureux ?
 Guillermo del Toro pour Pinocchio
 Chris Williams pour Le Monstre des mers
 Zep
 Jul
 Bill Kinder pour Making the Cut at Pixar: The Art of Editing Animation
 Roy Conli pour Strange World
 Dave Wasson, Andrea Fernandez et Adam Paloian pour Le Cuphead Show ! - Ghosts Ain't Real!

Sélection

Longs métrages

Sélection officielle

Contrechamp

Courts métrages

Sélection officielle

Perspectives

Jeune public

Off-Limits

Films de télévision

Films de commande

Films de fin d'études

Œuvres VR

Programmes spéciaux
 Silent Voice de  Naoko Yamada,

Hommage à l'animation suisse

Introducing the Annie Awards

Lokman's Space

Annecy Classics

Midnight Specials

Annecy s'anime

Palmarès

Courts métrages

Longs métrages

Films de télévision et de commande

Films de fin d'études

VR

Autres prix

Notes et références

Liens externes

2022
Annecy
Juin 2022 en France


Acest articol dezvoltă secțiunea Opera a articolului principal Nicolae Grigorescu.

Bătrână cârpind este o pictură realizată de pictorul român Nicolae Grigorescu la Barbizon în anul 1867. Pictura face parte din tematica chipurilor de bătrâne pe care artistul a început s-o trateze în creația sa în perioada 1867 - 1868. În această operă se pot vedea influențele lui Jean-François Millet, ea fiind cea mai valoroasă lucrare a pictorului român în care a fost înfățișată cel mai elocvent vestimenția femeilor de la țară a acelor vremuri din Franța.

Tipologia chipurilor de bătrână în opera lui Nicolae Grigorescu

Chipurile de bătrâne au început să fie pictate de Nicolae Grigorescu începând din perioada anilor 1867 - 1868. Criticii de artă au considerat că toate aceste chipuri de femei în vârstă ar aminti de opera lui Jean-François Millet, însă George Oprescu a opinat că este o atribuire nedreaptă făcută pictorului francez. Oprescu a socotit că pictura este una cu totul personală, pe care Grigorescu a realizat-o într-un mod admirabil. Ceea ce s-a considerat a fi influență din partea lui Millet, ar fi cromatica veșmintelor care ocupă în acest tablou un rol de prim-plan. Oprescu a apreciat că tratarea elementelor descriptive ale modelului înfățișat este una remarcabilă și veșmintele sunt reprezentative pentru costumația țăranilor francezi din acea epocă, acestea nefiind în niciun caz proprii modelelor înfățișate de Millet în opera sa.

Lucrarea Bătrână cu gâștele a fost una din picturile la care Grigorescu a ținut cel mai mult, Dovadă sunt numeroasele schițe în creion pe care le-a făcut.

La fel de reușită este și pictura în ulei Bătrâna cu coșul. Se vede o simpatie umană nu numai prin desenul precis afișat, ci și în atitudinea nobilă, de statuă, care-i conferă naturalețe în gestică. Trăsăturile feței sunt de fapt o mască a decrepitudinii și coloritul cu o gamă largă de griuri a armonizat întreaga paletă. Similară este și lucrarea intitulată Bătrână cu sacul.

Descrierea lucrării
La Școala de la Barbizon, Nicolae Grigorescu  nu a asimilat doar o manieră de picta, ci și o concepție și o anume atitudine asupra perspectivei vieții cât și rosturile artei. Plimbându-se prin pădurea Fontainebleau și prin împrejurimile satului Barbizon, el s-a regăsit pe sine și a putut să se exprime spre o autenticitate deplină, spre o simplitate evidentă, fără să pună vreo opreliște fondului sănătos cu care s-a afirmat. Pictorilor de aici le-a datorat calea pe tărâmurile artei pe care a urmat-o în întreaga sa carieră.

Influențele pe care Grigorescu le-a avut din partea lui Jean-François Millet se regăsesc în foarte multe lucrări pe care le-a realizat în această perioadă a dezvoltării sale ca artist. Acestea pot fi văzute în truda cotidiană a oamenilor profilați monumental în picturile pe care le-a făcut cu o adâncă reculegere sentimentală. Acolo, la Barbizon, pictorul român a înțeles că frumosul trebuie să-l caute în lumea interioară a oamenilor mai înainte de toate, sufletul cu multiplele lui fațete transfigurând și înnobilând orice alte aparențe. Bătrână cârpind a pornit de la motivul modest și umil, pe care artistul a știut să-l înfățișeze și să-l interpreteze cu o convingere și o poezie cu adevărat mișcătoare. Cromatica are o dominantă albastră, verde și roz, culori care par să comunice între ele, par să-și răspundă una alteia însuflețindu-se reciproc. Coloristica este mai complexă și mai bogată față de cum artistul a pictat până în acest an. Ea prefigurează timid marile opere peisagistice de mare transparență și luminozitate pe care pictorul le va crea în următorii ani.

George Oprescu a declarat că pictura cea mai valoroasă în care a fost înfățișată cel mai elocvent vestimenția acelor vremuri este Bătrână cârpind. Figura întreagă a bătrânei este fixată practic într-un peisaj. Artistul a mai încercat și în alte lucrări să reprezinte astfel de tematică, dar el nu a reușit niciodată să ajungă la acea armonie desăvârșită care se poate observa aici.Bătrână cârpind a figurat ca exponat la Expoziția Societății Amicilor Belelor-Arte din România din anul 1873.

Galerie

Referințe

Bibliografie
George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul lui artistului, editat de Muzeul Național de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, texte de Mariana Vida și Monica Enache, coordonator Rodica Matei, București, 25 octombrie 2007
 Alexandru Cebuc: Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2008
 Mircea Popescu: N. Grigorescu, seria Arta pentru toți, Editura Meridiane, București, 1962
 Adrian-Silvan Ionescu: Mișcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea, Noi - media print (NMP), București, 2008, pag. 155, ISBN 978-973-1805-18-4

Legături externe

Cabinetul de stampe al Academiei Române - Desene realizate de Nicolae Grigorescu - vezi studiile pentru Bătrâna cu gâștele.
Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM'' - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017

Nicolae Grigorescu

Bătrână cârpind (pictură de Nicolae Grigorescu)