Martin Brauen () este un specialist în antropologie culturală din Berna, Elveția, care s-a specializat în Tibet, Himalaya și istoria religiilor.

Biografie
Martin Brauen a studiat etnologia și istoria religiilor la Universitatea din Zürich și a parcurs studii budiste la Universitatea din Delhi.
A obținut titlul de doctor al Universității din Zürich cu teza Sărbătorile și ceremoniile în Ladakh și gradul de Privatdozent (abilitare în domeniul antropologiei religiilor). Începând din 1975 a ocupat mai multe posturi în cadrul Muzeului Etnografic al Universității din Zürich (șef al departamentului "Himalaya, Tibet și Orientul Îndepărtat", director adjunct și director interimar) și a devenit lector. Din 2008 până în 2012 a fost curatorul șef al Muzeului de Artă Rubin din New York.

Ulterior, a lucrat pe post de curator independent: Kosmos – Rätsel der Menschheit (Museum Rietberg); Yak, Yetis, Yogis - Tibet im Comic (Museum Rietberg); Bill Viola: Passions (în Catedrala din Berna); Cesar Ritz (în gara veche Niederwald).

Brauen este autor al mai multor cărți și organizator al mai multor expoziții despre Tibet, Bhutan, Nepal, Ladakh și Japonia. Printre cărțile sale, Mandala: Sacred Circle in Tibetan Buddhism, este cea mai cunoscută publicului larg și a fost tradusă în șase limbi. O alt carte binecunoscută este, de asemenea, Dreamworld Tibet – Western Illusions (în germană: Traumwelt Tibet).

Martin Brauen a produs, de asemenea, mai multe filme și documentare despre Tibet și Himalaya și a lucrat în domeniul dezvoltării regionale la un ONG din Elveția (Brot für alle).

El i-a întâlnit pentru prima dată pe tibetani în 1965 și pe cel de-al 14-lea Dalai Lama în 1970, în timpul unui interviu, și s-a angajat de atunci în promovarea cauzei tibetane. Este căsătorit cu artista tibetană Sonam Dolma Brauen, cu care are doi copii, actrița și scriitoarea Yangzom Brauen și artistul Tashi Brauen.

Străbunicul lui Martin Brauen, Élie Ducommun, care a primit Premiul Nobel pentru Pace în anul 1902, a fost un cunoscut pacifist.

Scrieri

 2014: Bill Viola: Passions (cu Kathleen Bühler), Kunstmuseum Bern/Cathedral of Berne
 2014: Kosmos – Weltentwürfe im Vergleich (cu Albert Lutz ș.a.), Museum Rietberg Zürich/Verlag Scheidegger & Spiess AG, Zürich,
 2011: Quentin Roosevelt's China – Ancestral Realms of the Naxi (cu Christine Mathieu și Cindy Ho), Rubin Museum of Art, New York / Arnoldsche Art Publishers, Stuttgart
 2010: Grain of Emptiness – Buddhism-inspired contemporary art (cu Mary Jane Jacob) Rubin Museum of Art, New York,
 2009: Mandala – Sacred Circle in Tibetan Buddhism (cu Helen Abbott) Arnoldsche /Rubin Museum of Art, Stuttgart/New York,
 2005: The Virtual Mandala – The Tibetan Book of the Dead/ Das tibetische Totenbuch (cu Claudio Dal Pra), Art Adventures, Zürich,  (partea 1),  (partea 2)
 2005: Die Dalai Lamas – Tibets Reinkarnationen des Bodhisattva Avalokiteshvara, Arnoldsche Art Publishers, Stuttgart,
 2005: The Dalai Lamas – A Visual History, Serindia, Publications, Chicago,
 2005: Les Dalaï-Lamas – Les 14 réincarnations du bodhisattva Avalokiteshvara, Favre, Lausanne,
 2004: Mandala – Cercle sacré du bouddhisme tibétain, Favre, Lausanne,
 2004: Dreamworld Tibet – Western Illusions, Weatherhill, Trumbull,
 2003: Bambus im alten Japan / Bamboo in Old Japan, Arnoldsche Art Publishers, Stuttgart (cu Patrizia Jirka-Schmitz),
 2002: Peter Aufschnaiter's Eight Years in Tibet, Orchid Press, Bangkok,
 2000: Traumwelt Tibet – Westliche Trugbilder, Haupt, Bern-Stuttgart-Wien,
 2000: Deities of Tibetan Buddhism – The Zürich Paintings of the Icons Worthwhile to See (cu Martin Willson), Wisdom Publications, Boston,
 1999: Mandala – Il cercio sacro del buddhismo tibetano, Sovera editore,
 1998: Mandala – Posvatny kruh tibetského buddhismu, Volvox Globator, Praha,
 1998: De Mandala – De heilige cirkel van het Tibetaans boeddhisme, Asoka,
 1997: The Mandala – Sacred Circle in Tibetan Buddhism, Shambhala, Boston,
 1994: Irgendwo in Bhutan – Wo Frauen (fast immer) das Sagen haben, Verlag im Waldgut, Frauenfeld,
 1992: Das Mandala: Der Heilige Kreis im tantrischen Buddhismus, DuMont, Köln,
 1993: Anthropology of Tibet and the Himalaya (cu Charles Ramble), Ethnologische Schriften Zürich, ESZ 12, Ethnological Museum of the University of Zurich,
 1984: Nepal – Leben und Überleben, Ethnologische Schriften Zürich, ESZ 2, Völkerkundemuseum der Universität Zürich
 1983: Peter Aufschnaiter – Sein Leben in Tibet, Steiger Verlag, Innsbruck,
 1982: Junge Tibeter in der Schweiz – Studien zum Prozess kultureller Identifikation (cu Detlef Kantowsky), Verlag Rüegger, Diessenhofen,
 1982: Fremden-Bilder, Ethnologische Schriften Zürich, ESZ 1, Völkerkundemuseum der Universität Zürich
 1980: Feste in Ladakh, Akademische Druck- und Verlagsanstalt, Graz,
 1978: Tibetan Studies, prezentat la International Seminar of Young Tibetologists (cu Per Kværne), Völkerkundemuseum der Universität Zürich
 1974: Heinrich Harrer's Impressionen aus Tibet, Pinguin Verlag, Innsbruck
 1969: Tibetische Kunst, Tibeta 69, Berna

Note

Legături externe

Nașteri în 1948
Nașteri pe 12 martie
Antropologi elvețieni
Elvețieni în viață
Oameni din Berna
Elvețieni din secolul al XX-lea
Elvețieni din secolul al XXI-lea

Martin Brauen


NGC 7355 je spiralna galaktika u zviježđu Ždralu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 7355
  Auke Slotegraaf: NGC 7355 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 7355 DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 7350 - 7399

7355

NGC 7355


The clustering illusion is the tendency to erroneously consider the inevitable "streaks" or "clusters" arising in small samples from random distributions to be non-random. The illusion is caused by a human tendency to underpredict the amount of variability likely to appear in a small sample of random or pseudorandom data.

Thomas Gilovich, an early author on the subject, argued that the effect occurs for different types of random dispersions. Some might perceive patterns in stock market price fluctuations over time, or clusters in two-dimensional data such as the locations of impact of World War II V-1 flying bombs on maps of London. Although Londoners developed specific theories about the pattern of impacts within London, a statistical analysis by R. D. Clarke originally published in 1946 showed that the impacts of V-2 rockets on London were a close fit to a random distribution.

Similar biases
Using this cognitive bias in causal reasoning may result in the Texas sharpshooter fallacy, in which when differences in data are ignored and similarities are overemphasized. More general forms of erroneous pattern recognition are pareidolia and apophenia. Related biases are the illusion of control which the clustering illusion could contribute to, and insensitivity to sample size in which people don't expect greater variation in smaller samples. A different cognitive bias involving misunderstanding of chance streams is the gambler's fallacy.

Possible causes
Daniel Kahneman and Amos Tversky explained this kind of misprediction as being caused by the representativeness heuristic (which itself they also first proposed).

See also
 Apophenia
 Alignments of random points
 Complete spatial randomness
 Confirmation bias
 List of cognitive biases
 Numeracy bias
 Poisson distribution
 Statistical randomness

References

External links

 Skeptic's Dictionary: The clustering illusion
 Hot Hand website:  Statistical analysis of sports streakiness

Cognitive biases
Statistical randomness
Illusions
Cluster analysis

Clustering illusion


O Tornado em Guaraciaba em 2009 foi um evento meteorológico pertencente à onda de tornados na Argentina e no Brasil em 2009, com ocorrência durante a noite (21h) do feriado de 7 de setembro do mesmo ano. Conhecido como o maior tornado brasileiro, o fenômeno - que foi classificado como F4 na Escala Fujita - atingiu oito comunidades da pequena cidade de Guaraciaba, com maior intensidade na zona rural, e resultou na morte de 4 pessoas. O prejuízo foi estimado em R$160 milhões. Alguns estudos confirmam destruição por mais três tornados (todos F3) na região, produzidos pela mesma supercélula convectiva.

O tornado ocorreu durante a noite e não havia medidores para mensurar a força do vendaval, muito menos registros em imagens ou especialistas que presenciaram o momento da catástrofe, portanto o evento teve de ser classificado através dos estragos. Inicialmente o fenômeno foi classificado como um F1 - com a velocidade do vento estimada em 120-180km/h-, mas depois foi corrigido para um F4 na Escala Fujita melhorada - onde os ventos podem alcançar valores superiores a 330km/h, principalmente por causa das cenas de casas de alvenaria que foram "quebradas" em decorrência dos ventos fortes.

Referências

Desastres naturais no Brasil
Guaraciaba (Santa Catarina)
2009 no Brasil
2009 em Santa Catarina
Tornados no Brasil
Desastres naturais em Santa Catarina
Desastres naturais da década de 2000
Tornados de 2009

Tornado em Guaraciaba (2009)


Grady (Baxter) Wilson (* 1919; † 30. Oktober 1987 in Charlotte, North Carolina) war ein US-amerikanischer evangelikaler Pastor, Erweckungsprediger und Vorstandsmitglied der Billy Graham Evangelistic Association.

Leben
Wilson hatte im Jahr 1934 ein Bekehrungserlebnis während einer Veranstaltung mit dem baptistischen Erweckungsprediger Mordecai Fowler Ham, bei der auch sein Jugendfreund Billy Graham gläubig wurde. Er begann zu predigen und besuchte das Bob Jones College in Greenville. 1938 wurde er in einer Baptistenkirche zum Pastor ordiniert, 1943 schloss er sein Studium am Wheaton College ab. Wilson war nach seinem Studium in verschiedenen Kirchen als Pastor angestellt, bevor er sich 1943 dazu entschied, Billy Graham bei seinen evangelistischen Veranstaltungen zu unterstützen. Seit der Gründung der Billy Graham Evangelistic Association im Jahr 1950 war Wilson Mitglied des Vorstands und zudem als Evangelist für die Organisation tätig. Er starb am 30. Oktober 1987 im Alter von 68 Jahren in Charlotte, North Carolina an Herzinsuffizienz.

Einzelnachweise

Baptistischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Evangelikaler
Evangelist (Prediger)
US-Amerikaner
Geboren 1919
Gestorben 1987
Mann

Grady Wilson


خريطة المقاطعات التقليدية
هذا التقسيم لا يتطابق تماما مع المستخدم سياسيا.

روابط إضافية
 Central Statistics Office - 2002 census results
 Family history links to traditional counties of Ireland

Flags
 Flags of Ireland - includes county flags
 Flags of the World - Ireland - includes more flags

Baronies, Civil Parishes and Townlands
 The Baronies of Ireland -Clans and Baronies
 Connacht Baronies -Map
 Leinster Baronies -Map
 Munster Baronies -Map
 Ulster Baronies -Map
 IreAtlas Townland Search

Representatives of local government
 Association of Municipal Authorities of Ireland
 General Council of County Councils
 Local Authority Members Association

تقسيمات أيرلندا
تقسيمات البلدان في أوروبا
قوائم تقسيمات أيرلندا
قوائم مقاطعات
مقاطعات أيرلندا الشمالية
مقاطعات جمهورية أيرلندا

مقاطعات أيرلندا


Peter Anton Petersen (født 28. juni 1834 på Isgård, død 20. december 1898 i København) var en dansk overretsprokurator og byggematador.

Petersen var søn af proprietær Niels Pedersen og Madsine f. Arvad. Hans far havde som fattig husmandssøn tjent sig op fra bunden, bl.a. i kraft af dygtige handelsevner og en velhavende svigerfar, og endte som en stor og berømt jordbesidder. Han købte og solgte en række gårde, bl.a. købte han Isgård nær Ebeltoft, hvor Petersen blev født og voksede op, og blev kendt under navnet "Greve-Niels". Den unge Petersen skulle vise sig ligeledes at have talent for ejendomshandel, men han udså et andet og langt mere gunstigt marked i København, som hen mod slutningen af 1800-tallet oplevede en voldsom ekspansion uden betydelige former for kontrol. Her blev han efter sin juridske embedseksamen beskikket som overretsprokurator, men altid lå forretningslivet ham nærmest snarere end rene juridske anliggender. Han opkøbte og opførte store lejlighedskomplekser, særligt i Brokvartererne, som han siden lod udleje eller solgte til høje priser uden særlig skelen til byggeriets kvalitet og sine samarbejdspartneres rettigheder. Dette fortagende sikrede ham fra 1880'erne til sin død en plads blandt de største skatteydere i København. Han efterlod således ved sin død i 1898 en millionformue, som flere parter gennem rettergang siden gjorde krav på, da de mente sig snydt af Petersens forretningsmetoder.

Retten besluttede imidlertid, at Petersens arv skulle tilfalde hans arvinger, hvilket store dele af den offtenlige opinion fordømmer. Bl.a. skriver Social-Demokraten i 1903: Petersens arvinger kan jo ikke gøre for, at den afdøde Overretsprokurator har bjærget sit Mammon ved uhæderlige Midler. Men de vilde unægtelig have staaet i et bedre Lys, om de havde fralagt dem enhver Andel i de store Summer [...] og dersom de dermed havde skaanet deres Faders Eftermæle noget mere. Petersen fik med sin hustru, Louise Dorothea Julie f. Klein, ni børn, deriblandt Niels Brane og Anthon Petersen, som begge var overretssagfører. Tre søstre giftede sig henholdsvis med grosserer Joseph Herforth, overretssagfører Christian Hjelm Herforth og kreditforeningsdirektør Carl Herforth, alle tre sønner af overretsprokurator Christian Herforth.

Noter

Danskere i 1800-tallet
Jurister fra Danmark
Erhvervsfolk fra Danmark

P.A. Petersen


Aderus dikoyanus é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por George Charles Champion em 1915.

Distribuição geográfica
Habita no Sri Lanka.

Referências

dikoyanus
Fauna do Sri Lanka
Insetos descritos em 1915
Espécies descritas por George Charles Champion

Aderus dikoyanus


Salah Eddine Ayoubi Cherki (en ), né le , est un coureur cycliste algérien.

Carrière

Salah Eddine Ayoubi Cherki est médaillé d'or en contre-la-montre par équipes juniors aux  Championnats d'Afrique de cyclisme sur route 2021 à Sheikh Zayed City.

Aux Championnats d'Afrique de cyclisme sur route 2022 à Charm el-Cheikh, il est médaillé de bronze en contre-la-montre par équipes élites ainsi qu'en contre-la-montre individuel espoirs.

Palmarès sur route
 2021
  Champion d'Afrique du contre-la-montre par équipes juniors
 2022
  du Tour de Sidi Bel Abbès (contre-la-montre)
  Médaillé de bronze du championnat d'Afrique du contre-la-montre espoirs
  Médaillé de bronze du championnat d'Afrique du contre-la-montre par équipes
  du championnat d'Algérie sur route espoirs

Palmarès sur piste

Championnats d'Afrique
Le Caire 2021
  Médaillé d'argent de l'omnium juniors
  Médaillé d'argent de la course aux points juniors
  Médaillé de bronze de la poursuite individuelle juniors
  Médaillé de bronze de la course à l'élimination juniors

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste algérien
Coureur cycliste sur piste
Naissance en mars 2003

Salah Eddine Ayoubi Cherki


was a village located in Yatsuka District, Shimane Prefecture, Japan.

As of 2003, the village had an estimated population of 6,931 and a density of 123.77 persons per km². The total area was 56.00 km².

On March 31, 2005, Yakumo, along with the towns of Kashima, Mihonoseki, Shimane, Shinji, Tamayu and Yatsuka (all from Yatsuka District), was merged into the expanded city of Matsue.

References

External links

  - Japanese version: 地方文化シリーズ: 「八雲国際演劇祭」

Dissolved municipalities of Shimane Prefecture
Matsue, Shimane

Yakumo, Shimane


Als Tonjäger werden Tonamateure bezeichnet, die sich kreativ oder als Hobby  mit der Tonaufnahme beschäftigen.

Geschichte

1925 wurde die erste offizielle Radiosendung ausgestrahlt. Angeregt und unterstützt durch diese Entwicklung, beschäftigten sich schon sehr früh Amateure mit der Tonaufnahme. Anfänglich wurden die Aufnahmen mit Plattenschneidgeräten realisiert, dann mit Stahldrahtmaschinen und ab 1953 mit Tonbandgeräten verwirklicht. Es folgten 1963 die Compact Cassette, 1992 die MiniDisc, Ende der 1980er Jahre das Digital Audio Tape und seit der Jahrtausendwende die digitalen Flash-Recorder.

Im Jahre 1948 strahlte das französische Radio die erste Sendung für Tonamateure aus. Durch die Erfindung des Magnetbandes wurde der Grundstein für die Tonaufnahme als Hobby gelegt. 1950 veranstaltete das französische Radio auf Initiative von Jean Thévenot einen Wettbewerb für Amateuraufnahmen, an dem auch Tonjäger aus der Schweiz teilnahmen. 1951 war es die Schweiz mit René Monnat, die den 2. Wettbewerb für schweizerische und französische Amateure organisierte.

1952 wurde mit Teilnehmern aus mehreren Ländern der 1. Internationale Wettbewerb der besten Tonaufnahme (IWT) in Lausanne ausgetragen. Gewinner des Grossen Preises war der Student Stefan Kudelski, der mit einem selbstgebauten Gerät mit Federwerk den Wettbewerb bestritt. Die Weiterentwicklung dieses Gerätes erhielt später den Namen NAGRA und der damalige Student war der Gründer der heutigen Kudelski Group. In der Folge entstanden in vielen Ländern lokale Klubs für Tonbandamateure, die sich "Tonjäger" nannten. Sie schlossen sich in nationalen Verbänden zusammen, um dann am 21. Oktober 1956 in Paris die Internationale Tonjäger-Föderation (Fédération Internationale des Chasseurs de Sons, kurz FICS) zu gründen. Gründungsmitglieder waren unter anderem die Radiomitarbeiter Jean Thévenot aus Frankreich (1916–1983) und Fredy Weber aus der Schweiz (1926–1996), die die Tonjägerbewegung von Beginn an betreuten und förderten.

Betätigungsfeld

Das Betätigungsfeld umfasst vor allem folgende Gebiete:
 Geräusche der Natur
 Musikaufnahmen aller Art
 Hörspiele, Sketches
 Reportagen, Features und Interviews
 Experimentelle Aufnahmen
 Film- und Multimediavertonungen

Literatur

Willi Härri, Oscar Schmid, Walter Kerker, Max Indermaur, Max Abegg: Tonjagd- klipp und klar!: Lehrbuch der Tonaufnahme- und wiedergabepraxis für Tonjäger, Ton-, Dia- und Filmamateure, Gemsberg-Verlag, 1959
H. C. Opfermann,  Clemens Brendel: Die neue Ton-Schule : Tonjagd, Tonbild, Filmvertonung u. Synchronisation. Ein Lehr- und Nachschlagebuch für Tonjäger, Tonfilmamateure und den Tonmeister-Nachwuchs, mit besonderer Berücksichtigung der Stereofonie und der Dia-Vertonung, Seebruck a. Chiemsee : Heering, 1969

Weblinks

 www.soundhunters.com (englisch)
 Fritz Trümpi: Die Geräusche der Geschichten, Wiener Zeitung vom 5. November 2010

Einzelnachweise

Tonaufnahme

Tonjäger


This is a list English words of Polish origin, that is words used in the English language that were borrowed or derived, either directly or indirectly, from Polish. Several Polish words have entered English slang via Yiddish, brought by Ashkenazi Jews migrating from Poland to North America. Other English words were indirectly derived from Polish via Russian, French, German or Dutch. The Polish words themselves often come from other languages, such as German or Turkish. Borrowings from Polish tend to be mostly words referring to staples of Polish cuisine, names of Polish folk dances or specialist, e.g. horse-related, terminology. Among the words of Polish origin there are several words that derive from Polish geographic names and ethnonyms, including the name Polska, "Poland", itself.

Derived from common words

Directly
The following words are derive directly from Polish. Some of them are loanwords in Polish itself.

Indirectly
The following words are derived from Polish via third languages.

Derived from geographic names and ethnonyms

See also
 List of English words of German origin
 List of English words of Russian origin
 List of English words of Turkish origin
 List of English words of Yiddish origin
 Lists of English words of international origin

References

Sources
 AHD,  (included in Dictionary.com)
 EB-1911,
 OED,
 MW,

 English
Polish
English

List of English words of Polish origin


Zoé Duchesne est une actrice canadienne et mannequin.

Biographie
Une de ses performances a consisté à se montrer partiellement dénudée sur le tapis rouge du festival de Cannes 2014 avant d'être expulsée par la sécurité

Filmographie
 2012 : Jukebox Motel de Julien Paolini
 2017 : Les Ex de Maurice Barthélémy
 2014 : In America (série télévisée)
 2021 : La Meilleure Version de moi-même de Blanche Gardin

Expositions
 2015 : Poupée, Arsenal de Montréal
 2018 : Poupée, Galerie Marguerite Milin
 2018 : Je chie, donc je suis, Galerie Inside Art, en collaboration avec son chien Raffy

Mannequinat
 2010 : Sports Illustrated Swimsuit Issue
Marques :  Chanel, Revlon, Guess, Tommy Hilfiger, Clarins, Victoria Secret, Gap

Notes et références

Liens externes

Naissance en novembre 1981
Mannequin femme canadien
Artiste contemporain canadien
Performeuse
Actrice canadienne de télévision
Actrice canadienne de cinéma
Naissance à Montréal

Zoé Duchesne


Kallert ist ein Gemeindeteil des Marktes Bechhofen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Der Weiler liegt auf einer Hochebene, die gegen Norden ins Altmühltal abfällt. Der Ort ist unmittelbar umgeben von Ackerland, Grünland und kleineren Waldgebieten. Im Südwesten heißt die Flur Fürstenfeld, im Südosten Eisen. 0,75 km westlich liegt das Waldgebiet Esbach, 0,75 km östlich der Burgerwald.

Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Kaudorf (1,2 km südlich) bzw. zu einer Gemeindeverbindungsstraße (1 km nördlich), die nach Sauerbach (0,9 km westlich) bzw. nach Thann zur Kreisstraße AN 55 (2 km südöstlich) verläuft.

Geschichte
Kallert lag im Fraischbezirk des eichstättischen Oberamtes Wahrberg-Herrieden. Gegen Ende des 18. Jahrhunderts bestand der Ort aus vier Anwesen. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft sowie die Grundherrschaft über alle Anwesen hatte das Kastenamt Herrieden.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Kallert dem Steuerdistrikt Sachsbach und der Ruralgemeinde Kaudorf zugewiesen. Im Zuge der Gebietsreform in Bayern wurde Kallert am 1. Juli 1971 nach Bechhofen eingemeindet.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Peter (Thann) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Laurentius (Großenried) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Bechhofen, Mittelfranken)
Ort im Landkreis Ansbach
Weiler in Mittelfranken

Kallert (Bechhofen)


Almanya millî basketbol takımı, Almanya'yı uluslararası turnuva ve maçlarda temsil eden basketbol takımıdır. Takımın en büyük başarıları arasında 1993 yılında Avrupa Şampiyonluğu, 2005 yılında Avrupa ikinciliği ve 2002 yılındaki Dünya Basketbol Şampiyonası'ndaki bronz madalya bulunmaktadır.

Takımın koçluğunu 2014 Kasım ayından beri Chris Fleming yapmaktadır.

Takım kadrosu
21 Aralık 2014 itibarıyla.

Koç:  Chris Fleming

Yardımcı antrenörler:  Arne Woltmann ve  Ralf Rehberger

Geçmiş kadrolar ve sıralamalar
Alman İmparatorluğu ismiyle.

1936 Olimpiyat Oyunları: 21 takım arasında 17.lik.

Hans Niclaus, Emil Goring, Kurt Oleska, Bernhard Cuiper, Karl Endres, Emil Lohbeck, Heinz Steinschulte, Otto Kuchenbecker, Siegfreid Reischiess, Robert Duis

Batı Almanya ismiyle.

1951 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 17 takım arasında 12.lik.

Rudolf Beyerlein, Wolfgang Heinker, Rudi Hohner, Franz Kronberger, Willi Leissler, Harald Muller, Gunter Piontek, Oskar Roth, Theodor Schober, Kurt Siebenhaar, Arthur Stolz, Markus Bernhard, Diefenbach, Konz

1953 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 17 takım arasında 14.lik.

Kurt Siebenhaar, Theodor Schober, Richard Mahrwald, Gunter Piontek, Friedrich Mahlo, Hans Bayer, Hartmut Kruger, Oskar Roth, Rolf Heinker, Gerd Konzag, Rudolf Beyerlein, Richard Griese, Markus Bernhard (Coach: Anton Kartak )

1955 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 18 takım arasında 17.lik.

Oskar Roth, Kurt Siebenhaar, Theodor Schober, Harald Muller, Rudolf Beyerlein, Arthur Stolz, Richard Griese, Friebel, Brehm, Vogt, Waldowski, Schmitt, Pfeiffer

1957 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 13.lük.

Oskar Roth, Horst Stein, Hans Brydniak, Gerhard Biller, Arthur Stolz, Richard Griese, Klaus Schulz, Lamade, Ottmar, Peter, Scherer, Vogt, Waldowski

1961 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 19 takım arasında 16.lık.

Klaus Weinand, Klaus Schulz, Hannes Neumann, Jurgen Langhoff, Hans Gruttner, Volker Heindel, Horst Stein, Oskar Roth, Gerhard Biller, Hans Brydniak, Arthur Stolz

1965 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 14.lük.

Klaus Urmitzer, Dietmar Kienast, Hannes Neumann, Bernd Roder, Klaus Weinand, Harald Jungnickel, Klaus Schulz, Jorg Kruger, Neef, Niedlich, Sarodnik, Wolfram (Koç: Yakovos Bilek /)

1971 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 12 takım arasında 9.luk.

Helmut Uhlig, Dieter Pfeiffer, Jurgen Loibl, Gerd Brand, Rainer Pethran, Jochen Pollex, Klaus Urmitzer, Holger Geschwindner, Jurgen Wohlers, Dietrich Keller, Norbert Thimm (Koç: Theodor Schober )

1972 Olimpiyat Oyunları: 16 takım arasında 12.lik.

Helmut Uhlig, Klaus Weinand, Dieter Kuprella, Karl Ampt, Hans-Jorg Kruger, Rainer Pethran, Jochen Pollex, Joachim Linnemann, Holger Geschwindner, Jurgen Wohlers, Dietrich Keller, Norbert Thimm (Koç: Theodor Schober )

1981 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 12 takım arasında 10.luk.

Klaus Zander, Hans-Gunther Ludwig, Joseph Waniek, Sebastian Brunnert, Matthias Strauss, Jorg Heidrich, Michael Pappert, Volkert Asshoff, Holger Arpe, Lutz Wadehn, Armin Sowa, Ingo Mendel

1983 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 12 takım arasında 8.lik.

Detlef Schrempf, Klaus Zander, Uwe Blab, Gunther Behnke, Christoph Korner, Frank Hudson, Uwe Brauer, Matthias Strauss, Ulrich Peters, Michael Pappert, Armin Sowa, Lutz Wadehn (Koç: Chris Lee )

1984 Olimpiyat Oyunları: 12 takım arasında 8.lik.

Detlef Schrempf, Uwe Blab, Klaus Zander, Christian Welp, Christoph Korner, Vladimir Kadlec, Uwe Brauer, Uwe Sauer, Ulrich Peters, Michael Pappert, Armin Sowa, Ingo Mendel (Koç: Ralph Klein )

1985 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 12 takım arasında 5.lik.

Detlef Schrempf, Uwe Blab, Michael Jackel, Christian Welp, Gunther Behnke, Stephan Baeck, Ulrich Peters, Christoph Korner, Uwe Sauer, Armin Sowa, Lutz Wadehn, Burkhard Schroder (Koç: Ralph Klein )

1986 Dünya Basketbol Şampiyonası: 24 takım arasında 16.lık.

Gunther Behnke, Christian Welp, Michael Koch, Hansi Gnad, Ralf Risse, Armin Andres, Jan Villwock, Rainer Greunke, Holger Arpe, Armin Sowa, Lutz Wadehn, Burkhard Schroder (Koç: Ralph Klein )

1987 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 12 takım arasında 6.lık.

Gunther Behnke, Michael Jackel, Michael Koch, Christian Welp, Hansi Gnad, Henning Harnisch, Sven Meyer, Armin Andres, Christoph Korner, Jens Kujawa, Michael Pappert, Lutz Wadehn (Koç: Ralph Klein )

Almanya ismiyle.

1992 Olimpiyat Oyunları: 17 takım arasında 12.lik.

Detlef Schrempf, Uwe Blab, Henning Harnisch, Gunther Behnke, Hansi Gnad, Kai Nurnberger, Henrik Rodl, Stephan Baeck, Michael Jackel, Jens Kujawa, Armin Andres, Arndt Neuhaus (Koç: Svetislav Pešić )

1993 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 1.lik.

Christian Welp, Henning Harnisch, Hansi Gnad, Michael Koch, Gunther Behnke, Kai Nurnberger, Henrik Rodl, Stephan Baeck, Michael Jackel, Moritz Kleine-Brockhoff, Teoman Ozturk, Jens Kujawa (Koç: Svetislav Pešić )

1994 Dünya Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 12.lik.

Henning Harnisch, Gunther Behnke, Hansi Gnad, Michael Koch, Sascha Hupmann, Kai Nurnberger, Henrik Rodl, Patrick King, Oliver Herkelmann, Arndt Neuhaus, Detlef Musch, Mike Knorr (Koç: Dirk Bauermann )

1995 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 14 takım arasında 11.lik.

Christian Welp, Ademola Okulaja, Michael Koch, Henrik Rodl, Hansi Gnad, Ingo Freyer, Kai Nurnberger, Patrick King, Teoman Ozturk, Denis Wucherer, Detlef Musch, Mike Knorr (Koç: Vladislav Lučić )

1997 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 12.lik.

Henning Harnisch, Sascha Hupmann, Patrick Femerling, Ademola Okulaja, Vladimir Bogojevic, Henrik Rodl, Tim Nees, Jorg Lutcke, Alexander Kuhl, Denis Wucherer, Gerrit Terdenge, Jurgen Malbeck (Koç: Vladislav Lucic )

1999 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 7.lik.

Dirk Nowitzki, Drazan Tomic, Patrick Femerling, Vladimir Bogojevic, Ademola Okulaja, Henrik Rodl, Kai Nurnberger, Denis Wucherer, Tim Nees, Jorg Lutcke, Gerrit Terdenge, Stephen Arigbabu (Koç: Henrik Dettmann )

2001 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 4.lük.

Dirk Nowitzki, Shawn Bradley, Drazan Tomic, Ademola Okulaja, Patrick Femerling, Robert Garrett, Stipo Papic, Marko Pesic, Mithat Demirel, Stephen Arigbabu, Stefano Garris, Marvin Willoughby (Koç: Henrik Dettmann )

2002 Dünya Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 3.lük.

Dirk Nowitzki, Patrick Femerling, Ademola Okulaja, Henrik Rodl, Marko Pesic, Mithat Demirel, Robert Maras, Stefano Garris, Misan Nikagbatse, Pascal Roller, Stephen Arigbabu, Jorg Lutcke (Koç: Henrik Dettmann )

2003 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 11.lik.

Dirk Nowitzki, Patrick Femerling, Ademola Okulaja, Steffen Hamann, Mithat Demirel, Robert Maras, Marko Pesic, Sven Schultze, Stefano Garris, Jorg Lutcke, Misan Nikagbatse, Stephen Arigbabu (Koç: Henrik Dettmann )

2005 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 2.lik.

Dirk Nowitzki, Patrick Femerling, Robert Garrett, Marko Pesic, Robert Maras, Pascal Roller, Mithat Demirel, Demond Greene, Misan Nikagbatse, Denis Wucherer, Stephen Arigbabu, Sven Schultze (Koç: Dirk Bauermann )

2006 FIBA Dünya Basketbol Şampiyonası: 24 takım arasında 8.lik.

Dirk Nowitzki, Ademola Okulaja, Patrick Femerling, Robert Garrett, Steffen Hamann, Pascal Roller, Jan-Hendrik Jagla, Mithat Demirel, Sven Schultze, Johannes Herber, Demond Greene, Guido Grunheid (Koç: Dirk Bauermann )

2007 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 16 takım arasında 5.lik.

Dirk Nowitzki, Patrick Femerling, Ademola Okulaja, Robert Garrett, Jan-Hendrik Jagla, Steffen Hamann, Pascal Roller, Mithat Demirel, Stephen Arigbabu, Johannes Herber, Demond Greene, Guido Grunheid (Koç: Dirk Bauermann )

2008 Olimpiyat Oyunları 12 takım arasında 10.luk.

Tim Ohlbrecht, Philip Zwiener, Sven Schultze, Robert Garrett, Konrad Wysocki, Steffen Hamann, Demond Greene, Pascal Roller, Chris Kaman, Patrick Femerling, Dirk Nowitzki, Jan Jagla (Koç: Dirk Bauermann )

2009 Avrupa Basketbol Şampiyonası 16 takım arasında 11.lik.

Tim Ohlbrecht, Elias Harris, Sven Schultze, Tibor Pleiss, Konrad Wysocki, Steffen Hamann, Demond Greene, Lucca Staiger, Heiko Schaffartzik, Patrick Femerling, Robin Benzing, Jan Jagla (Koç: Dirk Bauermann )

2010 FIBA Dünya Basketbol Şampiyonası: 23 takım arasında 17.lik.

Lucca Staiger, Heiko Schaffartzik, Per Günther, Tim Ohlbrecht, Christopher McNaughton, Steffen Hamann, Demond Greene, Tibor Pleiß, Elias Harris, Philipp Schwethelm, Robin Benzing, Jan-Hendrik Jagla, (Koç: Dirk Bauermann )

2011 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 24 takımdan arasında 9.luk.

Robin Benzing, Johannes Herber, Steffen Hamann, Sven Schultze, Heiko Schaffartzik, Tim Ohlbrecht, Philipp Schwethelm, Tibor Pleiß, Chris Kaman, Lucca Staiger, Dirk Nowitzki, Jan-Hendrik Jagla, (Koç: Dirk Bauermann )

2013 Avrupa Basketbol Şampiyonası: 24 takımdan arasında 17.lik.

Alex King, Niels Giffey, Per Günther, Philip Zwiener, Heiko Schaffartzik, Karsten Tadda, Lucca Staiger, Tibor Pleiß, Robin Benzing, Bastian Doreth, Andreas Seiferth, Maik Zirbes, (Koç: Frank Menz )

Dış bağlantılar

Avrupa'daki millî basketbol takımları
Millî basketbol takımı
Basketbol erkek

Almanya millî basketbol takımı


المحرك الخطي أو محرك الحث الخطي
هو محرك كهربائي ذو تيار متناوب عضوه الثابت غير ملفوف وبالتالي بدلا من أن يكون خرجه عزم يمكنه إنتاج قوة خطية غالبا بقوة لورنتز.

تتناسب القوة الناتجة طرديا مع تيار المحرك الخطي وفقا للعلاقة:

أنواعه
يوجد نوعان رئيسيان من المحرك الخطي هما:
 محرك خطي بطيئ التسارع
 محرك خطي عالي التسارع

تطبيقاته
 القطارات الهوائية
 المطارات

مراجع

انظر أيضا
 محرك كهربائي
 الالات الكهربائية الهندسية
 مولد خطي
 السيرفو

أتمتة
اختراعات إنجليزية
حركة خطية
محركات كهربائية

محرك خطي


NRZ - prescurtarea expresiei din limba rusă "Наземный Радиолокационный Запросчик" - este un interogator terestru prin radiolocație. Luînd în considerare destinația interogatorului acesta are, în traducere, și alte denumiri: instalație de întrebare de la sol sau aparat terestru de recunoaștere. Expresia folosită în domeniul militar în România este și Aparat Terestru de Recunoaștere (ATR). A fost și este instalat pe toate radiotelemetrele, și alte tipuri de radare, fabricate în fosta URSS și Rusia. Interogatorul nu poate funcționa independent ci în corelație cu instalația care-i poate da răspunsul.

Destinație
 Interogatorul terestru prin radiolocație  este destinat pentru a "întreba" dacă mijlocul aerian de zbor descoperit, de radarul pe care este instalat, este "amic" sau "inamic".
 Instalația de răspuns prin radiolocație, în limba rusă "Радиолокационный ответчик ", este destinată pentru a comunica celui care întreabă "cine este" precum și, în unele cazuri, informații suplimentare. Instalația de răspuns se folosește și în următoarele cazuri:
 localizarea obiectului - determinarea destul de exactă a locului unui obiect cu ajutorul radiolocației cu răspuns pasiv fiind dificilă din diferite motive (dimensiunile sale geometrice mici, inexistența folosirii de către stația de radiolocație a unei puteri mai mari a emițătorului sau un câștig insuficient al antenei, nu dau posibilitatea să se evidențieze obiectul dorit printre alte obiecte, prezența unor interferențe puternice ... etc), aceasta conduce la necesitatea de a utiliza un reflector activ – instalația de răspuns - în mod evident, montată pe ținta urmărită. În alte cazuri, atunci când instalația de răspuns  este utilizată pentru a transmite informații într-un sistem radar secundar, răspunsul activ mărește, de asemenea, precizia poziționării obiectului.
 identificarea obiectului - semnalul emis de către instalația de răspuns poate fi un cod propriu trimis pentru identificare. Identificarea poate fi atât unică pentru fiecare obiect cât și pentru determinarea apartenenței la un anumit grup, aceasta este utilizată, de obicei, pentru   recunoașterea  apartenenței de stat (pe principiul "prieten - dușman" sau "amic - inamic");
 transmiterea informațiilor despre obiect - semnalul de răspuns poate include, sub formă codificată, o varietate de informații care vin la instalația de răspuns de la diversele sisteme tehnice și dispozitive ale obiectului și, de asemenea, introduse manual de către operatorul de pe obiect;

Scurtă prezentare
Pentru determinarea apatenenței de stat a mijloacelor aeriene adică mijloc "amic" sau "inamic" funcționează următoarele instalații:
 Interogatorul terestru prin radiolocație constă dintr-un emițător-receptor (radar secundar) care funcționează in gama undelor decimetrice, antena de emisie-recepție instalată pe antena radarului sau ca instalație adiacentă radarului.
 Instalația de răspuns prin radiolocație, în limba rusă "Радиолокационный ответчик ", instalată la bordul mijlocului aerian, este o instalație de recepție-emisie în sistemul de radiolocație (de radar), cu un răspuns activ, emițând propriul semnal de răspuns sincronizat cu semnalul primit de la stația de radiolocație (radar).

Principiul de funcționare
Emițătorul interogatorului lucrează în impulsuri cu aceeași frecvență de repetiție cu a radarului. Când fasciculul radarului (prin observarea circulară a spațiului aerian) se apropie de mijlocul aerian de zbor care trebuie "intrebat" se comandă manual emisia interogatorului până ce fasciculul radar a depășit mijlocul aerian. Receptorul instalației de răspuns de la bord primește semnalul și comandă emiterea semnalului de răspuns (după o anumită întârziere). De obicei, în semnalul de răspuns se transmite, într-un fel sau altul, informație suplimentară. Semnalul emis are o anumită codificare dată de un "filtru cod". Semnalul de răspuns ajunge la receptorul interogatorului terestru și dacă trece prin "filtrul cod" (având aceeași codificare cu a semnalului emis) este reprodus pe ecranul stației de radiolocație, într-un mod specific, și mijlocul aerian este recunoscut ca fiind "amic". Există mai multe "filtre cod" care se schimbă aleator pe parcursul unei zile.

Tipuri de instalații
Tipuri de instalații de răspuns:
 Instalații de răspuns la bordul avioanelor:
 instalații de răspuns pentru controlul traficului aerian - pentru a trimite informații de zbor, identificarea unică a avioanelor în zbor;
 instalații de răspuns pentru identificarea apartenenței de stat - identificarea pe principiul "prieten sau dușman", transmiterea mai multor informații.
 Instalații de răspuns maritime:
 instalații de răspuns de pe nave pentru identificarea apartenenței de stat - identificarea  pe principiul "prieten sau dușman";
 instalații de răspuns pentru căutare și salvare în caz de pericol - localizarea obiectului.
 Instalații de răspuns pe rachete:
 instalații de răspuns pe rachete geofizice si meteorologice  - localizarea unui obiect;
 instalații de răspuns pe rachete militare - localizarea unui obiect.
Tipuri sovietice și rusești de interogatoare terestre prin radiolocație:
 NRZ-1 - a fost instalat pe radarele P-3, P-8, P-10, P-20  și funcționa în sistemul "Kremnîi-1". În acest sistem semnalul de răspuns pentru mijloc aerian "amic" era semnalul sonor a unei litere din alfabetul Morse. Semnalul era ascultat în cască de către operatorul radarului.
 NRZ-20 - a fost instalat, în ordine, pe radarele  P-30, P-35, P-37 și funcționa în sistemul "Kremnîi-2". Acest sistem utiliza un "filtru cod" (un circuit oscilant acordat pe o anumită frecvență), având o anumită numerotație, și era introdus manual sau printr-un comutator in circuitul emițătorului instalației de răspuns de la bordul milocului aerian. Un "filtru cod", similar ca numerotație, era introdus manual în calea de recepție a interogatorului de la sol.
Pe toate celelalte radiotelemetre s-a introdus același tip de interogator (NRZ-20) dar a primit numerotația de la radiotelemetrul respectiv (NRZ-12, NRZ-14, NRZ-15, NRZ-19). Începând cu radarul P-18 s-a introdus un interogator terestru prin radiolocație autonom, instalat pe un automobil, denumit "Parola".
Echipament militar
Radar

Bibliografie

NRZ radar


Michele Sangiorgi, né à Faenza en 1785 et mort en 1822 à Rome, est un peintre néo-classique italien.

Biographie
Michele Sangiorgi naît à Ravenne en 1785. Il est élève de Giuseppe Zauli en même temps que Tommaso Minardi à Rome de 1803 à 1804, où il rencontre  et . Il aurait aussi été élève de Vincenzo Camuccini.

En 1813, il gagne une bourse pour travailler à l'Académie des beaux-arts de Bologne pour une période de trois ans, mais son parcours à l'Académie est peu fructueux, le peintre voulant repousser la remise de ses projets à plus tard régulièrement, ce qui a poussé l'Académie à les refuser lorsqu'il les a rendu en 1815. Il les présente néanmoins à Antonio Canova et Pelagio Palagi. Il meurt subitement à l'âge de 37 ans en 1822, que Minardi relaie à  dans une lettre.

Œuvres
Plusieurs œuvres témoignent de l'influence de Camuccini sur son style, comme un Thésée enfant avec Hercule réalisé entre 1805 et 1810 et exposé à la  et un Saint Pierre réalisé en 1817 et exposé à la Pinacothèque nationale de Bologne.

À sa mort, il laisse une toile inachevée de Socrate éloignant Alcibiade du lupanar.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Articles connexes
 Liste de peintres italiens

Bibliographie
 .

Liens externes

Peintre italien du XIXe siècle
Peintre néo-classique italien
Naissance en 1785
Naissance à Faenza
Naissance dans les États pontificaux
Décès en 1822
Décès à Rome
Décès dans les États pontificaux
Décès à 37 ans

Michele Sangiorgi


La place Marcadieu est une place publique de la commune française de Tarbes, située dans le quartier du centre-ville, département des Hautes-Pyrénées en région Occitanie.

La place est située au lieu-dit Sainte-Thérèse, (canton de Tarbes 2), en partie est de la ville. C'est l'emplacement du plus grand marché de la ville.

Situation et accès

Situation
En partant du nord, et dans le sens des aiguilles d'une montre, la place Marcadieu donne accès aux voies suivantes, selon les références toponymiques fournies par le site géoportail de l'Institut géographique national :
 Nord : rue des Carmes
 Nord-est : rue du Martinet
 Est : avenue de la Marne
 Sud-est : quai Estevenet
 Sud: rue Jean-Pellet et rue du Foirail
 Sud-ouest : rue du Foulon
 Ouest : rue Larrey
 Nord-ouest : rue du Maréchal-Foch

Accès à pied
La partie est de la halle est entièrement piétonnier et accessible aux passants depuis n'importe quel point de la ville.

Accès par les transports publics
La place est directement desservie par Keolis qui exploite les lignes urbaines de bus de transports en commun, avec deux arrêt de bus   située au nord de la place.

Description
Cette place forme un quasi triangle de  de long sur  de côté, elle est entourée de bâtiments monumentaux datant, pour la plupart, et bordée de grands cafés, de restaurants et d'hôtels.

Elle accueille deux monuments imposants; la halle Marcadieu et  l'église Sainte-Thérèse classé au titre des monuments historiques.

On y trouve deux fontaines, à l'ouest la « fontaine des quatre vallées » ; œuvre des sculpteurs Edmond Desca,  Jean Escoula, Louis Mathet et la petite fontaine (partie est), baptisée « les Sources de l'Amour » est de Jean-Jules Frère.

Le lieu abrite également, sur le côté est, un immense parking de plus  accessible de toutes parts.

Odonymie
La place Marcadieu est dénommée sous ce nom car étymologiquement, en occitan, «marcat» signifie marché et du suffixe «iu» intégrant la notion de fonction.

Bâtiments et lieux remarquables
Voici, ci-dessous la liste des bâtiments de la place, la plupart à vocation publique par ordre de numéros :
  : la halle Marcadieu
  : l'église Sainte-Thérèse

Galerie d'images

Divers
La place est le lieu chaque jeudi du plus grand marché du département avec les commerces de bouche sous la halle et les différents autres commerçants sur la place. Chaque mois de septembre la fête Sainte-Thérèse se déroule sur la place.

La place est le départ de la 10e étape du Tour de France 2015, de la 14e étape du Tour de France 2019 et de la 6e étape du Tour de France 2023.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Tarbes
 Dictionnaire des rues
 Place de Verdun
 Rue du Maréchal-Foch
 Rue Larrey
 Rue Massey
 Rue Brauhauban
 Avenue Bertrand Barère
 Rue Georges-Clemenceau

Liens externes

Marcadieu

Place Marcadieu (Tarbes)


Death Angel je američki thrash metal sastav iz Daly Cityja, Kalifornija. Sastav je prvotno djelovao od 1982. do 1991., te ponovo od 2001. Do sada su objavili ukupno devet studijskih albuma, više puta su mijenjali postavu te je kao jedini stalni član od osnutka ostao gitarist Rob Cavestany.

Death Angel smatra se jednim od predvodnika thrash metal-scene zaljevskog područja San Francisca i njegova drugog vala te ih se sa sastavima Metallica, Megadeth, Slayer, Anthrax, Testament, Exodus i Overkill smatra jednim od "velike osmorke thrash metala". Zahvaljujući uspjehu prva dva albuma, The Ultra-Violence i Frolic Through the Park, godine 1989. potpisuju za izdavačku kuću Geffen Records i objavljuju album Act III. Iduće godine, na turneji u sklopu promocije albuma doživjeli su prometnu nesreću u kojoj je teže ozlijeđen tadašnji bubnjar Andy Galeon te sastav prekida s radom. Ponovo se okupljaju 2001. godine nastupom na humanitarnom koncertu Thrash of the Titans za pomoć pjevaču Testamenta, Chucku Billyju, te su od tada snimili još šest studijskih albuma. Za naslovnu pjesmu s albuma Humanicide iz 2019. po prvi put su bili nominirani za nagradu Grammy.

Diskografija

Studijski albumi

 The Ultra-Violence (1987.)
 Frolic Through the Park (1988.)
 Act III (1990.)
 The Art of Dying (2004.)
 Killing Season (2008.)
 Relentless Retribution (2010.)
 The Dreams Calls for Blood (2013.)
 The Evil Divide (2016.)
 Humanicide (2019.)

EP-ovi

 Under Pressure (2020.)

Kompilacije

 Archives and Artifacts (2005.)
 The Long Road Home (2007.)

Koncertni albumi

 Fall from Grace (1990.)
 Sonic German Beatdown - Live in Germany (2009.)

Demoalbumi

 Heavy Metal Insanity (1983.)
 Kill as One (1985.)
 Act III (1990.)

Izvori

Američki sastavi heavy metala
Sastavi thrash metala

Death Angel


Juvenes Translatores (lateinisch für "junge Übersetzer") ist ein Übersetzungswettbewerb für Schüler an weiterführenden Schulen in der Europäischen Union. Er wird seit 2007 jährlich von der Generaldirektion Übersetzung (DGT) der Europäischen Kommission organisiert.

Ziele
Folgende Aspekte sollen durch den Wettbewerb "Juvenes Translatores" in den Blickpunkt gerückt werden:

 das Lernen von Fremdsprachen
 die Mehrsprachigkeit
 das Berufsbild Übersetzer

Ziel des Wettbewerbs ist es, junge Leute dafür zu sensibilisieren, dass die Beherrschung von Fremdsprachen für die Kommunikation in Europa und für ein besseres gegenseitiges Verständnis unerlässlich ist. Gleichzeitig wird veranschaulicht, dass unsere Fremdsprachenkenntnisse ausgeweitet werden müssen, wenn die Sprachenvielfalt in Europa erhalten und die Mehrsprachigkeit vorangebracht werden sollen. In diesem Zusammenhang wird auch für den Übersetzerberuf geworben.

Grundlegende Regeln
Juvenes Translatores findet jährlich statt und richtet sich an Jugendliche, die im Jahr des Wettbewerbs 17 Jahre alt werden. Aufgabe ist es, eine Textseite aus einer der 24 EU-Amtssprachen in eine andere zu übersetzen, wobei theoretisch 552 Sprachkombinationen möglich sind. Als Hilfsmittel sind lediglich Wörterbücher erlaubt, keine Computer oder sonstigen elektronischen Geräte. Schulen in den EU-Mitgliedstaaten können bis zu fünf Schüler jeglicher Nationalität anmelden. Die Anzahl der teilnahmeberechtigten Schulen (insgesamt 751) richtet sich nach der Zahl der Sitze, über die das jeweilige Land im Europäischen Parlament verfügt.

Zeitplan

Weblinks

 Offizielle Webseite von Juvenes Translatores
 EurActiv, 27. November 2008
 uepo.de – Das Nachrichtenportal für Übersetzer
 Frankfurter Allgemeine Zeitung, 11. Februar 2012

Sprachpolitik der Europäischen Union
Schülerwettbewerb
Erstverleihung 2007
Übersetzerpreis
Veranstaltung (Übersetzung)
Europäische Auszeichnung
Wissenschaftsolympiade

Juvenes Translatores


The Hugo Award for Best Fan Writer is the Hugo Award given each year for writers of works related to science fiction or fantasy which appeared in low- or non-paying publications such as semiprozines or fanzines or in generally available electronic media during the previous calendar year. There is no restriction that the writer is not also a professional author, and several such authors have won the award for their non-paying works. The award was first presented in 1967 and has been awarded annually.

During the 65 regular and retro nomination years, 113 writers have been nominated; 27 of these have won, including ties. David Langford has received the largest number of awards, with 21 wins out of 31 nominations. He was nominated every year from 1979 through 2009, and won 19 times in a row from 1989 through 2007. The other writers to win more than once are Richard E. Geis, with seven wins out of sixteen nominations; Mike Glyer, with four wins out of twenty-five nominations; Susan Wood Glicksohn, with three of eight; Harry Warner, Jr., with two out of nine; Wilson Tucker, with two out of nine; Bob Shaw, who won both times he was nominated; Forrest J Ackerman, with three out of five Retro Hugos; and Ray Bradbury, who won both Retro Hugos he was nominated for. The writers with the most nominations without winning are Evelyn C. Leeper, who was nominated twelve times in a row from 1990 through 2001, and Steven H Silver, whose twelve nominations span 2000-2013.

History
The Hugo Awards are presented every year by the World Science Fiction Society for the best science fiction or fantasy works and achievements of the previous year. The award is named after Hugo Gernsback, the founder of the pioneering science fiction magazine Amazing Stories, and was once officially known as the Science Fiction Achievement Award. The award has been described as "a fine showcase for speculative fiction" and "the best known literary award for science fiction writing". In addition to the regular Hugo awards, beginning in 1996 Retrospective Hugo Awards, or "Retro Hugos", have been available to be awarded for years 50, 75, or 100 years prior in which no awards were given. To date, Retro Hugo awards have been awarded for 1939, 1941, 1943—1946, 1951, and 1954, and the fan writer award has been given each time.

Hugo Award nominees and winners are chosen by supporting or attending members of the annual World Science Fiction Convention, or Worldcon, and the presentation evening constitutes its central event. The selection process is defined in the World Science Fiction Society Constitution as instant-runoff voting with six nominees, except in the case of a tie. The works on the ballot are the six most-nominated by members that year, with no limit on the number of works that can be nominated. Initial nominations are made by members in January through March, while voting on the ballot of six nominations is performed roughly in April through July, subject to change depending on when that year's Worldcon is held. Prior to 2017, the final ballot was five works; it was changed that year to six, with each initial nominator limited to five nominations. Worldcons are generally held near Labor Day, and in a different city around the world each year.

Winners and nominees

In the following tables, the years correspond to the date of the ceremony. Writers are eligible based on their work of the previous calendar year. Entries with a blue background and an asterisk (*) next to the writer's name have won the award; those with a white background are the nominees on the short-list. In some years writers who received sufficient nominations to be listed on the ballot declined; these are marked as withdrawn in the entry and are not listed on the main Hugo Award site.

  *   Winners and joint winners

Retro Hugos
Beginning with the 1996 Worldcon, the World Science Fiction Society created the concept of "Retro Hugos", in which the Hugo award could be retroactively awarded for 50, 75, or 100 years prior. Retro Hugos may only be awarded for years in which a Worldcon was hosted, but no awards were originally given. Retro Hugos have been awarded eight times, for 1939, 1941, 1943—1946, 1951, and 1954.

References

External links
The Hugo Awards official website

Fan Writer
Awards established in 1967
Science fiction fandom
Fantasy fandom

Hugo Award for Best Fan Writer


Sergej (Sergo) Josifovič Paradžanov, pravo ime Sarkis Paradžanjan (armenski: Սերգեյ Փարաջանով, gruzijski: სერგო ფარაჯანოვი, ruski: Серге́й Ио́сифович Параджа́нов, ukrajinski: Сергій Йо́сипович Параджа́нов) (Tbilisi, 9. siječnja 1924. – Erevan, 21. kolovoza 1990.) bio je armenski filmski redatelj i scenarist.

Životopis
Rođen je 9. siječnja 1924. u Tbilisiju. Bio je nadareni slikar te je studirao pjevanje i violinu. Diplomirao je na Svesaveznom državnom kinematografskom institutu (VGIK) u Moskvi. Na početku je bio asistent redatelja, a prvi je put bio redatelj 1955. godine. Proslavio se petim cjelovečernjim filmom, Sjenke zaboravljenih predaka iz 1964. godine, nastalog na temelju priča Myhajla Kocjubynskyjog o svojevrsnom Romeu i Juliji iz karpatskog sela s kraja 19. stoljeća. Radnja filma okružena je praznovjerjem i nasilnosti. Slijedi Sayat Nova, prikazivan pod naslovom Boja šipka iz 1971. godine koji je snimljen dvije godine ranije. Riječ je o stiliziranom i metaforičnom životopisu armenskog pjesnika Harutjuna Sajadjana koji je živio u 18. stoljeću. Kolorit filma inspiriran je bizantskim mozaicima, biblijskim iluminacijama i armenskim tapiserijama. Sadrži naglašenu geometrijsku kompoziciju kadrova. Zbog navodne teške razumljivosti izlaganja, državna je cenzura izrazito skratila i mijenjala film. Paradžanov idući film, Legenda o suramskoj tvrđavi, inspiriran je legendom iz srednjeg vijeka te je stilski i poetički sličan Boji šipka. Uz Andreja Arsenijeviča Tarkovskog bio je najdarovitiji sovjetski filmski redatelj u drugoj polovici 20. stoljeća. Živio je nekonvencionalnim stilom života, optuživan je da je ukrajinski nacionalist, homoseksualac, anarhoidni kvaritelj mladeži. Bio je u zatvoru od 1974. do 1978. te je oslobođen nakon peticije sineasta iz inozemstva. Umro je u Erevanu 21. kolovoza 1990.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena web-stranica
 Profil, IMDb
 Sergej Josifovič Paradžanov, Hrvatska enciklopedija
 Sergej Paradžanov, Proleksis enciklopedija
 Sergej-Sergo Josifovič Paradžanov, Filmska enciklopedija

Armenski umjetnici
Gruzijski umjetnici
Filmski redatelji
Scenaristi

Sergej Josifovič Paradžanov


Lee Grant (født Lyova Haskell Rosenthal 31. oktober i midten af 1920'erne) er en amerikansk teater- tv- filmskuespiller og filminstruktør.

I sin debutfilm fra 1951 spillede hun rollen som en ung butikstyv i Politistation 21, hvor stjernerne var Kirk Douglas og Eleanor Parker. Det gav hende en Oscar-nominering foruden prisen som bedste kvindelige skuespiller på Filmfestivalen i Cannes 1952.

Fra 1952 og ti år frem blev hun sortlistet fra de fleste skuespilleropgaver, fordi hun nægtede at vidne mod sin mand ved HUAC-høringerne. Det var hendes vigtigste år som skuespiller, og her kunne hun kun finde lejlighedsvise jobs på scenen eller som lærer. Det var også også medvirkende til hendes skilsmisse.

Efter hun at hun ikke længere var sortlistet fra 1962, genopbyggede hun sin filmkarriere, og hun fik blandt andet en hovedrolle i 71 episoder af tv-serien Peyton Place (1965-1966), efterfulgt af hovedroller i film som Dukkernes dal (1967), I nattens hede (1967) og Shampoo (1975), hvor hun vandt sin første Oscar. I 1964 vandt hun Obie-prisen for bedste kvindelige skuespiller for sin rolle i Stuepigerne. I sin karriere blev hun nomineret til Emmy Awards syv gange mellem 1966 og 1993 og vandt to gange.

Opvækst
Lee Grant blev født Lyova Haskell Rosenthal  på Manhattan som eneste barn af skuespillerinden og læreren Witia (født Haskell) og Abraham W. Rosenthal, ejendomsmægler og lærer. Hendes far var født i New York City af polsk-jødiske indvandrere, og hendes mor var russisk-jødisk indvandrer. Familien bosatte sig på 706 Riverside Drive i Hamilton Heights-kvarteret på Manhattan. Hendes fødselsdato er 31. oktober, men forskellige kilder nævner datoer mellem 1925 og 1928, hvor 1925 og 1926 er mest sandsynligt baseret på folketællingsdata og rejseanvisninger.

Karriere

Hun debuterede i operaen L'Oracolo på The Metropolitan Opera i 1931 som blot fireårig og sin første balletoptræden i 1933 i Metropolitan Opera House. Hun kom ind på American Ballet, under George Balanchine. Hun gik på Arts Student League of New York, Julliard School of Music, The High School of Music & Art samt George Washington High School, alle i New York City. Efter hun fik sin high school-eksamen, fik hun et stipendium til Neighborhood Playhouse School of the Theatre og studerede under Sanford Meisner. Senere blev hun optaget på Actors Studio i New York.

1940'erne og 1950'erne
Som skuespiller fik Grant sin professionelle scenedebut som dubleant i Oklahoma! i 1944. I 1948 fik hun sin Broadway-debut i Joy to the World. Grant etablerede sig som en dramatisk metodeskuespiller på Broadway og off-Broadway, hvor hun blev rost for sin rolle som butikstyv i Politistation 21 i 1949.

Hun fik debut på film to år senere i filmatiseringen af Politistation 21, med Kirk Douglas i hovedrollen. Hun modtog sin første nominering til en Oscar for bedste kvindelige birolle og vandt prisen som bedste skuespillerinde ved Filmfestivalen i Cannes. Hun sagde, at hun nød at arbejde under instruktør William Wyler, som lærte hende meget.

I 1951 holdt hun en lidenskabelig tale ved mindehøjtideligheden for skuespilleren J. Edward Bromberg, hvis tidlige død, hævdede hun, skyldtes stress af at være forhørt hos House Un-American Activities Committee (HUAC). Efter offentliggørelsen af hendes tale blev hun indkaldt af samme udvalg til at vidne mod sin mand, dramatikeren Arnold Manoff, men nægtede. Som følge heraf blev hun sortlistet i de næste ti år, og hun fik kun få roller på tv og film.

Kirk Douglas, der spillede med hende i Politistation 21, huskede, at instruktør Edward Dmytryk, en sortlistet filmperson, som den første havde nævnt hendes sin mand for HUAC:

"Lee var kun et barn, en smuk ung pige med et ekstraordinært talent og en stor fremtid. Man kunne se det. Hun var så god, at hun modtog en nominering for bedste kvindelige birolle for sin allerførste filmrolle. Men fordi Eddie Dmytryk nævnte hendes mand, blev Lee Grant sortlistet, før hendes filmkarriere overhovedet havde en chance for at komme i gang. Selvfølgelig nægtede hun at vidne om den mand, hun var gift med, og det tog år, før nogen igen ville lade hende medvirke i en film."<ref>{{cite book | last = Douglas | first = Kirk | title = I Am Spartacus: Making a Film, Breaking the Blacklist | url = https://archive.org/details/iamspartacusmaki00doug | publisher = Open Road Media | year = 2012 | page =  26 |isbn = 978-1453254806 }}</ref>

Grant optrådte kun i begrænset omfang på scenen og i tv i disse år. I 1953 spillede hun Rose Peabody CBS-sæbeoperaen Search for Tomorrow. I Broadway-opsætningen af Two for the Seesaw i 1959 efterfulgte hun Anne Bancroft i den kvindelige hovedrolle.

 1960'erne

Da hun omsider ikke længere var sortlistet i begyndelsen af 1960'erne, var hun var blevet skilt, gift igen og havde en lille datter, Dinah. Hun begyndte at genskabe sin tv- og filmkarriere. I sin selvbiografi skriver hun:

"Dinah var mit lys, det faste i min tilværelse; intet og ingen kunne komme imellem os. Det, der motiverede mig, var Dinah og mit behov for at støtte hende økonomisk, moralsk og instinktivt, samt min vrede over for dem, der havde frataget mig tolv arbejdsår i mit liv."

Sine oplevelser som sortlistet skræmte hende i en sådan grad, at hun så sent som i 2002 stivnede og gik i en "tranceagtig tilstand", hvis nogen spurgte hende om hendes oplevelser under McCarthyismen.

Grants første store præstation, efter at HUAC officielt havde fjernet hende fra listen, var i 1960'er-tv-serien Peyton Place i rollen som Stella Chernak, som hun vandt en Emmy for i 1966. I 1967 optrådte Grant i en episode af Mission Impossible, hvor hun spillede en hustru til en amerikansk diplomat, der går undercover for at afsløre en skrupelløs diplomat. Samme år spillede hun den oprørte enke til et mordoffer i den Oscar-vindende I nattens hede. I 1963 blev hun rost for sin præstation i off-Broadway-produktionen af Jean Genets Stuepigerne.

 1970'erne

Hun modtog efterfølgende Oscar-nomineringer for dramaerne The Landlord (1970) og S/S St. Louis - Skibet som fik verden til at skamme sig (1976). Hendes skuespilfaglige bredde var udvidet til også at omfatte komedien, især i en række roller som en emsig mor. I Hotel Plaza nr. 719 (1971), en komedie instrueret af Arthur Hiller og skrevet af Neil Simon, spillede hun den desperate mor til en brud, der ikke vil giftes, med Walter Matthau som far. Filmen blev fulgt af en anden komedierolle som moderen i Alexanders stående problem (1972).

Ligeledes i 1971 spillede hun den koldblodige morder Leslie Williams i afsnit nummer to ("Ransom for a Dead Man") i Peter Falk-serien Columbo. Hun spillede igen sammen med Falk i Broadway-stykket Prisoner of Second Avenue, for hvilket forfatteren Neil Simon sagde, at Lee Grant var hans "første og eneste ønske" til rollen; han sagde, at hun var klarede lige godt at spille roller af dramatikere som Tjekhov eller Sidney Kingsley, men kunne også være "helt vildt sjov", hvis manuskriptet lagde op til det, fordi hun var i stand til at vise en grundlæggende ærlighed i sit skuespil.

Blandt hendes mest bemærkelsesværdige roller var Warren Beattys ældre elskerinde i Shampoo (1975), for hvilken hun vandt en Oscar for bedste kvindelige birolle. Filmen fik blandede anmeldelser, men var Columbias største hit i studiets 50-årige historie. Shampoo var den anden film, hvor Grant spillede under instruktør Hal Ashby (den først var The Landlord (1970). Kritikeren Pauline Kael sammenlignede hende i de to film og bemærkede, at Grant "er sådan en cool komedienne, at hun er i fare for at få folk til at sige, at hun er god, som hun plejer." Under optagelserne havde hun dog flere alvorlige uenigheder med Beatty, som også var producent, og hun var nær ved at trække sig ud. En scene ville hun spille på en måde, som hun følte var mere realistisk ud fra et kvindes perspektiv, men Beatty var uenig. Efter at have overvejet scenen i et par dage fortalte hun instruktør Ashby, at hun ikke kunne gøre det Beattys måde og stoppede. Da hun var på vej ud, standsede Beatty hende og spurgte, hvad der var galt. "Jeg satte mig og fortalte ham det", sagde hun. "Han slog ud med hænderne og sagde:" Så spil det på din måde. Hvad ved jeg? Jeg er en mand.

På trods af filmens succes følte Grant sig mindre sikker i Hollywood, fordi hun var omkring halvtreds år gammel. Hun skrev:

"Jeg var ved at blive min egen værste fjende som skuespiller, traumatiseret på scenen og opsat på at holde mig ung, så jeg forsat kunne arbejde i film. En kvinde i en vis alder spiller ikke i film eller på tv; vi er kørt ud på et sidespor eller helt ude i mørket. Og jeg var en kvinde i en vis alder, så jeg var skrækslagen for, at jeg ville blive gennemskuet og arbejdsløs igen."

I marts 1971 optrådte Grant i Columbo-afsnittet "Ransom for a Dead Man" og blev nomineret til en Emmy for bedste kvindelige hovedrolle i en miniserie eller en tv-film. Det år var hun to gange i samme kategori og fik prisen for rollen i tv-filmen The Neon Ceiling. Den eneste anden kandidat var Colleen Dewhurst; i Grants takketale sagde hun skævt: "Jeg må takke Colleen Dewhurst, for der skal to af mig til leve op til hende."

I 1975-76 spillede hun i NBC-sitcommen Fay, der dog til hendes ærgrelse blev aflyst efter blot otte afsnit. Hun gæsteoptrådte i Empty Nest, hvor datteren Dinah Manoff også medvirkede.

Grant er den eneste kvindelige Hollywood-skuespiller i sin generation, der med held begyndte at instruere. Hun instruerede i 1976 skuespillet Den stærkeste af Strindberg.

 1980'erne - 1990'erne
I 1980 instruerede Grant sin første film, Fortæl mig en gåde, en historie om et aldrende jødisk par. Hun medvirkede i en HBO-genindspilning af Plaza Suite i 1982, over for Jerry Orbach; begge spiller tre forskellige figurer i de tre akter, filmen består af. Den blev optaget live med publikum.

Skuespilleren Bruce Dern, der spillede sammen med hende i The Big Town (1987), mindes samspillet med hende: "Lee Grant er en fabelagtig skuespillerinde. Hver gang hun arbejder, er det en velsignelse, man har hende med i sin film." Hun instruerede flere dokumentarfilm, heriblandt Down and Out in America (1986), som vandt Oscar for bedste dokumentar. Samme år instruerede hun Nobody's Child, en tv-film med Marlo Thomas om en kvinde indespærret på et sindssygehospital i tyve år. For denne film blev Grant den første kvindelige instruktør, der modtog en Directors Guild of America Award.

I 1988 blev hun tildelt Women in Film Crystal Award for bemærkelsesværdige kvinder, der gennem deres udholdenhed og ekspertise i deres arbejde har bidraget til at udvide kvindernes rolle inden for underholdningsbranchen.

Skuespilleren Sissy Spacek var begejstret for hendes instruktion og skuespil, og hun ville gerne spille med i Hard Promises (1991) "bare for at arbejde med Grant", selv om Grant senere blev erstattet som instruktør. I 1992 spillede Grant Dora Cohn, mor til Roy Cohn i den biografiske tv-film Citizen Cohn, der gav hende endnu en primetime Emmy Award-nominering.

 2000'erne - nu
I 2001 spillede Lee Grant Louise Bonner i David Lynchs kritikerroste Mullholland Drive. Fra 2004 til 2007 fungerede Carlin Glynn, Stephen Lang og Grant som hjælpeinstruktører på Actors Studio. I begyndelsen af 2000'erne instruerede Grant en serie af intime portrætter for Lifetime Television, der hædrede en bred vifte af højt estimerede kvinder.

I 2013 vendte hun tilbage til scenen efter et næsten fyrre års fravær for at medvirke i The Gin Game'', som led i velgørendearbejde for forbedringsprogrammer på Island Music Guild. Grant spillede Fonsia Dorsey overfor Frank Buxton som Weller Martin; hendes datter Dinah Manoff instruerede forestillingen.

Filmografi

Skuespiller

Instruktør

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra New York
Filminstruktører fra USA
Personer fra New York City
Oscar for bedste kvindelige birolle

Lee Grant


Pitkäluoto est une île du golfe de Finlande das le quartier Laajasalo à Helsinki en Finlande.

Géographie
Pitkäluoto, située au sud de Laajasalo, a une superficie de 3,4 hectares.

Le côté nord de l'île est une zone de loisirs de la ville.

À l'extrémité sud, il y a un village de chalets pour le personnel du service de secours de la ville, dont l'autre partie se trouve dans l'ile voisine Varisluoto.

Références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Archipel d'Helsinki

Île du golfe de Finlande
Île d'Helsinki
Laajasalo

Pitkäluoto (Helsinki)


Barnæser (Vespertilionidae) er en familie i ordenen flagermus med omkring 320 arter, udbredt over hele verden (bortset fra polaregnene). I Europa findes omkring 25 arter. Samtlige i Danmark fundne flagermus tilhører denne familie.

Kendetegn

Barnæser adskiller sig fra andre flagermus ved manglen på hudvedhæng på næsen. Den eneste undtagelse er den australske underfamilie Nyctophilinae som har rudimentære næseblade. Øjnene er små, ørerne er derimod store, hos slægten Plecotus kan de være 40 millimeter lange. Alle arter har en hudflig, kaldet tragus eller ørelåg, i det ydre øre for at lukke øreåbningen. Tragus er ofte til god hjælp ved artsbestemmelsen. Pelsens farve er sædvanligvis brun, grå eller sort, men der findes også arter med gul, rødlig eller broget pels. Arterne når en kropslængde mellem 32 og 105 millimeter og dertil kommer en 25 til 75 millimeter lang hale. Vægten ligger mellem 4 og 50 gram. Halen er helt omgivet af flyvehuden. Barnæser har et vingefang på 200 til 400 mm.

Tandformlen er i hver halvdel af overkæbe/underkæbe: Fortænder 1-2/2-3, hjørnetand 1/1, forkindtænder 1-3/2-3, kindtænder 3/3. Altså 28 til 38 tænder.

Levevis

Disse flagermus forekommer i flere forskellige habitater, de ses blandt andet i tørre ørkner eller i våde regnskove. Deres sovepladser har de sædvanligvis i grotter, men de hviler også i bygninger, huller i træer eller i tæt vegetation. Små individer kan til og med gemme sig i større blomster. Hos nogle arter lever hvert individ alene og hos andre arter forekommer grupper med flere hundredtusinder af flagermus. En del arter som forekommer i kolde områder trækker før vinteren til varmere regioner eller går i dvale, ofte har de særskilte hvilepladser om vinteren. Ligesom andre flagermus er barnæser oftest aktive om natten.

Barnæsernes føde er insekter, i visse tilfælde spindlere og i to tilfælde (Ia io og kæmpeflagermusen Nyctalus lasiopterus) også småfugle. De fleste arter fanger deres bytte i flugten med flyvehuden som omslutter halen. Andre arter samler insekter krybende over jord eller planter. En del arter æder også fisk som de fanger med deres bagben, når de flyver lavt over søer og andet åbent vand. Visse arter lever af skorpioner og små øgler. I flugten og for at opdage byttet anvender de ekkolokalisering.

Formering

Hos de fleste arter har hunnerne to patter, kun hos slægten Lasiurus findes fire patter. Hunner af mange arter opfostrer deres unger sammen. Hanner tager sædvanligvis ikke del i ungernes opfostring. I kolde regioner sker parringen oftest om efteråret eller vinteren. Hannens sæd forbliver i hunnens kønsorganer og ægget befrugtes først om foråret. I varme områder kan barnæser parre sig hele året. Den egentlige drægtighed varer oftest 40 til 70 dage og der fødes normalt en enkelt unge. Sjældent fødes tvillinger eller op til fire unger per kuld. Livslængden er sammenlignet med arternes størrelse påfaldende lang, visse individer bliver 20 år gamle eller ældre.

Trusler

Barnæser trues især af tab af levesteder. Det gælder særskilt for arter som lever endemisk på mindre øer. I Europa ødelægges deres levesteder ofte ved sanering af gamle bygninger, og de forgiftes desuden indirekte af insekticider. World Conservation Union (IUCN) lister to arter som udryddede og flere andre som stærkt truede. For mange arter mangler man information om populationens størrelse.

Systematik

Ydre systematik

Barnæsernes nærmeste slægtninge findes i familien buldogflagermus (Molossidae). De ældst kendte fossiler af barnæser dateres til mellemste eocæn.

Danske arter
I Danmark er registreret 17 arter:

 Plecotus auritus (Langøret flagermus)
 Barbastella barbastellus (Bredøret flagermus)
 Nyctalus noctula (Brunflagermus)
 Nyctalus leisleri (Leislers flagermus)
 Eptesicus serotinus (Sydflagermus)
 Eptesicus nilssoni (Nordflagermus)
 Myotis nattereri (Frynseflagermus)
 Myotis brandti (Brandts flagermus)
 Myotis mystacinus (Skægflagermus)
 Myotis dasycneme (Damflagermus)
 Myotis daubentoni (Vandflagermus)
 Myotis bechsteini (Bechsteins flagermus)
 Myotis myotis (Stor museøre)
 Vespertilio murinus (Skimmelflagermus)
 Pipistrellus nathusii (Troldflagermus)
 Pipistrellus pipistrellus (Pipistrelflagermus)
 Pipistrellus pygmaeus (Dværgflagermus)

Kilder

 Christian Dietz, Otto von Helversen, Dietmar Nill: Handbuch der Fledermäuse Europas und Nordwestafrikas. Biologie, Kennzeichen, Gefährdung, Seiten 200 - 368 (1. Auflage), Verlag Kosmos, Stuttgart 2007 (neues Standardwerk, wissenschaftliche Forschung), ,
 Hill, J.E., and J.D. Smith. 1984. Bats: a natural history. Austin: University of Texas Press.
 Kirsch, J. A., J. M. Hutcheon, D. C. Byrnes & B. D. Llyod. In Press. Affinites and historical zoogeography of the New Zealand Short-tailed bat, Mystacina tuberculata Gray 1843, inferred from DNA-hybridization comparisons. Journal of Mammalian Evolution.
 Koopman, K. F. 1993. Order Chiroptera. In Mammal species of the world, a taxonomic and geographic reference, 2nd ed. D. E. Wilson and D. M. Reeder. Washington, D. C.: Smithsonian Institution Press.
 Koopman, K. F. 1994. Chiroptera: systematics. Handbook of zoology, vol 8, pt. 60. Mammalia, 217 pp.
 Nowak, Ronald M.: Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press, 1999
 Simmons, N.B. 1998. A reappraisal of interfamilial relationships of bats. In Bats: Phylogeny, Morphology, Echolocation and Conservation Biology. T.H. Kunz and P.A. Racey (eds.). Washington: Smithsonian Institution Press.
 Simmons, N.B. & J.H. Geisler. 1998. Phylogenetic relationships of Icaronycteris, Archeonycteris, Hassianycteris, and Palaeochiropteryx to extant bat lineages, with comments on the evolution of echolocation and foraging strategies in microchiroptera. Bulletin of the American Museum of Natural History. 235:1-182.
 Volleth, M. and K. -G., Heller. 1994. Phylogenetic relationships of vespertilionid genera (Mammalia: Chiroptera) as revealed by karyological analysis. Zeitschrift für zoologische Systematik und Evolutionsforschung, 32:11-34

Noter

Småflagermus

Barnæser


Kartal şu anlamlara gelebilir:

Yer
 Kartal, İstanbul, İstanbul ili ilçesi
 Kartal, Macaristan, Macaristan'ın Pest Vilayeti'nde bulunan bir kasaba
 Kartal, Akdağmadeni, Yozgat ili Akdağmadeni ilçesine bağlı köy

Kişi adları
 Aybars Kartal Özson, (d. 2008), Türk oyuncu
 Kartal Balaban, (d. 1980), Türk oyuncu ve sunucu
 Kartal Demirağ, (d. 1958), Türk suikastçı
 Kartal Özmızrak, (d. 1995), Türk basketbolcu
 Kartal Tibet, (1939-2021), Türk oyuncu, yönetmen, senarist ve yapımcı
 Kartal Kayra Yılmaz, (d. 2000), Türk futbolcu

Kişi soyadları
 Alparslan Kartal, (d. 1977), Türk futbolcu
 Ayce Kartal, (d. 1977), Türk yönetmen
 Ayhan Kartal, (1966-2000), Türk tecavüzcü ve çocuk katili
 Burhan Kartal, (d. 1947), Türk sosyolog ve yazar
 Erhan Kartal, (d. 1993), Türk futbolcu
 Fevzi Kartal, (1933-2019), Türk avukat ve siyasetçi
 Hüseyin Kartal, (d. 1982), Türk futbolcu
 Hüseyin Kartal, (d. 2000), Türk tekvandocu
 İrfan Kartal, (d. 1949), Türk iş insanı ve siyasetçi
 İsmail Kartal, (d. 1961), Türk futbolcu ve teknik direktör
 Kazım Kartal, (1936-2003), Türk sinema ve dizi oyuncusu
 Kinyas Kartal, (1900-1991), Kürt asıllı Türk siyasetçi
 Mehmet Kartal, (1913-1997), Türk siyasetçi
 Mehmet Kartal, (d. 1941), Türk siyasetçi
 Mehmet Selim Kartal, (d. 1958), Türk büyükelçi
 Melih Kartal, (d. 1995), Türk futbolcu
 Nadir Kartal, (d. 1946), Kürt asıllı Türk siyasetçi
 Remzi Kartal, (d. 1948), Kürt asıllı Türk siyasetçi
 Samed Kartal, (d. 1988), Türk futbolcu
 Şaban Kartal, (1952-1998), Yugoslavya doğumlu Türk futbolcu

Diğer
 Kartal, Aquila cinsinden yırtıcı kuş türlerine verilen ad
 Beşiktaş JK, Beşiktaş Jimnastik Kulübü'nün simgesi ve lakabı
 Kartal (otomobil), bir otomobil modeli
 Kartal (simge), kurumlarda sıkça kullanılan bir sembol

Kartal (anlam ayrımı)


Marte Televisión (también conocido como Marte TV) fue una productora y luego un canal de televisión; el cual estaba ubicado en Caracas, Venezuela y que reemplazó al canal Omnivisión tras su cierre. En 4 años después, es reemplazado en La Tele.

Es el segundo canal del canal 12 en reemplazar a Onmivisión tras su cierre en 1998 y luego es reemplazado por La Tele, este último es cerrado el 2015, actualmente es Vepaco TV iniciado el mismo año.

Historia

Productora de televisión

Marte Televisión (cuyo nombre legal era Marte CVT Producciones de Televisión, S.A.) fue fundada en  1988 como una productora independiente por el productor y empresario Hernán Pérez Belisario quien, a su vez, fue el vicepresidente de la cadena de televisión RCTV en los años 70 y 80.

Las producciones de Marte Televisión (telenovelas, películas y unitarios) fueron vendidas dentro de Venezuela a las tres principales cadenas de ese país (primero Venevisión, seguidamente de Televen y, finalmente, RCTV), pero también dichas producciones llegaron a ser exportadas y transmitidas en el exterior.

Sus primeras producciones fueron las telenovelas La Encantada ,María María y Emperatriz en 1990 y, después de estas, les siguieron La Traidora en 1991, Las dos Dianas, La Loba Herida y Piel en 1992, Divina Obsesión y Sirena en 1993, las cuales fueron transmitidas por Venevisión.

En 1993 realizó -también para Venevisión- El paseo de la gracia de Dios, la cual sería la telenovela más costosa de la historia de dicha productora, pero no logró la audiencia deseada (siendo determinada incluso por su propio creador -José Ignacio Cabrujas- como un "fracaso") por lo que, a raíz de esto, los directivos de Venevisión decidieron romper la alianza que tenían con Marte Televisión.

Tras dicha ruptura Marte Televisión pasó a producir para Televen, pero de esta alianza sólo resultó en una telenovela que sería La hija del presidente en 1994. A finales de ese mismo año se firmó una nueva alianza con RCTV, pasando a producir Cruz de nadie y luego La llaman Mariamor en 1996.

En 1994 la productora pasaría por tener problemas financieros en sus ventas de telenovelas por lo que, en 1997, produjo la que sería su última producción, la telenovela Llovizna. Un año más tarde Marte Televisión pasaría a ser un canal de televisión, en el cual también retransmitiría tanto éstas como otras producciones realizadas a lo largo de su historia.

Canal de televisión

Tras la expropiación forzosa del canal Omnivisión en 1998 (al ser una de las empresas que se ofrecieron como garantía por los 11 bancos nacionalizados e intervenidos que recibieron ayudas del Estado como consecuencia de la crisis financiera ocurrida ese año), la Comisión Nacional de Telecomunicaciones de Venezuela (CONATEL) otorgó a la empresa Marte CVT, en septiembre de 1998, la frecuencia 12 en VHF para que saliera por señal abierta en Caracas un canal de TV en reemplazo de aquel.

Este nuevo canal se llamó Marte Televisión e inició formalmente sus trasmisiones a las cuatro de la tarde del 30 de septiembre de ese mismo año.

En abril de 1999 Marte Televisión hizo una alianza con la productora Producciones DAT (actualmente DAT TV), ubicada en Valencia, para conformar la sociedad Marte Televisión del Centro y, posteriormente, se asoció con los canales regionales Telecaribe, Telecentro y Zuliana de Televisión para fundar la llamada Red Nacional de Televisión. Sin embargo, la misma tuvo poca duración.

En sus inicios la programación de Marte Televisión consistía principalmente en películas, series de televisión y otros programas extranjeros (especialmente producciones de TV Azteca), así como también videoclips y la repetición de varios de sus programas realizados en su época de productora, aunque luego pasó a tener programación original como reportajes, programas de variedades, de opinión e infantiles.

Salida del aire

En 2001 Hernán Pérez Belisario vendió la mitad de sus acciones al Grupo Makaré, ese mismo año, la frecuencia y la sede del canal habían sido subarrendados al Grupo Clarín, en el cual se comenzaron las transmisiones de otro canal llamado Clarín TV, aunque este último fue sacado del aire por CONATEL debido a que dicha operación fue considerada ilegal por el ente gubernamental.

A finales de 2001 el Grupo Imagen Vepaco se hizo con el 70% de las acciones de Marte Televisión, y tras varios meses de inactividad, la señal se reanudó en junio de 2002 transmitiendo únicamente videoclips mientras se trabajaba en la reestructuración del canal.

El 1 de diciembre de 2002, y tras una agresiva campaña publicitaria, Marte Televisión sale del aire y es rebautizado con el nombre de La Tele.

Programas emitidos

Locutores

 Carlos Vicente Voth
 Saúl Martínez †
 Juan Eleazar Figallo
 José Antonio Castillo

Véase también
 Televisión de Venezuela
 Omnivisión
 La Tele

Referencias

Canales de televisión desaparecidos de Venezuela
Productoras de televisión
Canales de televisión desaparecidos

Marte Televisión


Jeanne Elizabeth Crain (født 25. maj 1925, død 14. december 2003) var en amerikansk skuespillerinde.

Opvækst
Hendes far var engelsklærer ved Inglewood High School i Los Angeles. Som studerende blev Crain valgt til dronning af fodboldsæsonen i 1941. Under en skoleudflugt til filmstudierne i Hollywoods blev hun spottet af Orson Welles, der gav hende en audition til en rolle i filmen Familen Amberson, men han fandt hende for umoden.

15 år gammel vandt hun en skønhedskonkurrence ("Miss Long Beach"), deltog i Miss America-konkurrencen og begyndte derefter som en badedragtsmodel. I 1942 blev hun valgt "Miss Camera Girl" og blev opdaget af en talentspejder, da hun solgte brød.

Karriere
Crain blev lanceret som den venlige, søde, glade og rare middelklassepige i amerikanske film i 1940'erne. Hun medvirkede i flere romantiske komedier, herunder i rollen som en sort pige, der anses hvid i Elia Kazans film Pinky. For sin præstation i Pinky blev hun nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle.

Privatliv
Crain, der var en dybt troende katolik, giftede sig i 1946 med ingeniøren Paul Brinkman. Deres ægteskab blev betragtet som et af Amerikas lykkeligste, men i 1956 opstod en ægteskabskrise efter en artikel i et sladderblad om Brinkman. Dette førte til Crain søgte om skilsmisse og anklagede sin mand for at have slået hende og endda forsøgt at dræbe hende. Hendes mand svarede, at hun overdrev og var en "hystade". Parret blev genforenet på deres ellevte årsdag det følgende år og forblev gift indtil Brinkman død den 1. oktober 2003. Parret havde syv børn, hvoraf to døde før deres forældre.

Død
Hun døde af et hjerteanfald i sit hjem i Californien, 78 år gammel.

Filmografi (udvalg)
 Tutti Frutti (1943)
 State Fair (1945)
 Lad himlen dømme (1945)
 Margie (1946)
 Apartment for Peggy (1948)
 Pinky (1949)
 Hvad vil folk sige? (1951)
 Fire perler (1952)
 Flypirat ombord (1972)

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Californien
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet

Jeanne Crain


Fry's Food and Drug is a chain of American supermarkets that has a major presence in the U.S. state of Arizona. Fry's also operates under the banner of Fry's Marketplace, a hypermarket or combination of groceries and general merchandise. Fry's is a division of Kroger, an American retail company based in Cincinnati, Ohio.

History

Beginnings
Fry's was founded in 1954 by Donald Fry in northern California. With the help of his brother Charles, the chain expanded into the Phoenix market in 1960. Fry's was sold in 1972 to Dillons, based in Hutchinson, Kansas. (The sons of Charles Fry used the proceeds from the sale to launch Fry's Electronics in 1985; it was otherwise separate from and unaffiliated with the grocery chain.) Dillons merged with Kroger in 1983.

Fred Meyer and Kroger merger

In October 1998, Fred Meyer, parent company of Smith's Food and Drug based in Salt Lake City, announced a strategic merger with Kroger, based in Cincinnati. Several months later, in May 1999, the Federal Trade Commission (FTC) approved the merger of the two companies, named The Kroger Co..

Arizona and Texas were the only two of 31 states where there was an overlap of stores and brands from the merger. The Kroger Co., choosing to operate with one brand in the Arizona market, rebranded most Smith's Food & Drug Centers as Fry's Food & Drug Stores, though Smith's Food and Drug Centers in Kingman, Bullhead City, and Lake Havasu City remained unchanged (perhaps because of their proximity to Nevada and the Las Vegas market, where Kroger retained the Smith's brand). Fry's Phoenix Distribution Center and administrative offices were moved into the more modern Smith's Food and Drug Distribution Center and office space in the west Phoenix suburb of Tolleson.

Fry's Marketplace

Fry's Marketplace is a multi-department store that offers full-service grocery, pharmacy and general merchandise including outdoor living products, electronics, home goods and toys. Ranging in size from , the Marketplace stores are smaller than the original Fred Meyer stores. The Marketplace format was derived from the Fred Meyer concept but on a smaller scale and has since expanded to other Kroger divisions (Ohio, Virginia, Texas, etc.), including the Smith's Food & Drug Centers Division in Utah.

Fry's Marketplace started out as Smitty's, Arizona's first multi-department store. Smitty's was similar to a Walmart Supercenter (but on a smaller scale) and even had a food court with four branded fast food options (such as Taco Bell). Smitty's notably carried the President's Choice brand. In 1996, Smitty's merged with Smith's Food and Drug Centers. In 1997, after the Fred Meyer–Smith's merger, Fred Meyer updated and revitalized the Smitty's concept (naming the stores Smitty's Marketplace) and in January 1999, all Smitty's stores were renamed Fred Meyer Marketplace, ending the Smitty's name. During this time, management of Smitty's changed from Smith's Food and Drug to Fred Meyer. Later that year, construction also started on a full size Fred Meyer store in Phoenix, at 35th Avenue and Bethany Home Road, with plans to build more Fred Meyer stores in the Phoenix metro.

In June 2000, Kroger transferred the management of all Fred Meyer stores in Arizona to Fry's Food and Drug. The Fred Meyer stores were rebranded as Fry's Marketplace, unifying the stores under the Fry's brand. The full size Fred Meyer store in Phoenix was completed but never opened and was later demolished to build a Walmart, as the store was too large for Fry's to use, with Fred Meyer's expansion plans for Arizona scrapped.

Fry's Signature
Fry's Signature is marketed as a high-end, neighborhood tailored grocery store. One of the locations is on 20427 North Hayden Road in Scottsdale. Another Fry's Signature store is located at 10450 N. 90th Street in Scottsdale. There is also a Fry's Signature store at the cross streets of Cave Creek Rd and Carefree Hwy in Cave Creek. In addition, there is a Fry's Signature Marketplace at the intersection of Shea Blvd and Tatum Blvd in Phoenix. There is another store located at the cross streets of Gavilan Peak Pkwy and Daisy Mountain Dr in the northern Phoenix suburb of Anthem.

Fry's Mercado
Fry's Mercado is geared towards Arizona's large Hispanic market. It is located at 43rd Avenue and McDowell in Phoenix. There is a check cashing store, an agua fresca bar, a cocina (kitchen), and a gas station among other attractions at the location. Several other stores are sublet in the Fry's Mercado (including an electronics store, a women's clothing store, and a barber shop).

Fry's Fuel
Fry's offers fuel at some of its retail locations.

References

Companies based in Arizona
Retail companies established in 1954
1954 establishments in California
Kroger
Maricopa County, Arizona
Supermarkets of the United States
1960 establishments in Arizona
1972 mergers and acquisitions

Fry's Food and Drug


Colegiul Național "Grigore Ghica" din Dorohoi (str. Grigore Ghica nr.41) este o unitate școlară înființată la 6 septembrie 1879 ca școală gimnazială, având 9 elevi. Ulterior în anul 1883 primea numele de "Grigore Ghica Vv." și ajungea la 4 clase, dând atunci și primii săi absolvenți în număr de 4.

În anul 1923-1924, gimnaziul era ridicat la rangul de liceu, elevii având posibilitatea de a-și continua studiile tot în Dorohoi și pentru cursul superior.

Pe parcurs liceul a suferit modificări de nume și profil. Până în anul 1949 purta numele de Liceul de băieți "Grigore Ghica Vv.", în anul școlar 1951-1952 avea în profil și clasele primare, în 1953-1954 devenea Școala Medie nr.1. Între anii 1956-1966 funcționa cu numele de Liceul nr.1 Dorohoi, având 8 clase I-IV, 8 clase V-VIII și 14 clase liceu, în total 32 de clase. În anul 1969 erau separate clasele I-VIII de liceu formând Școala Gimnazială nr.5,care ulterior a preluat numele de Școala Gimnazială Spiru Haret , iar liceul se intitula "Liceul de cultură generală nr.1".

În anul 1976 s-a încercat să se formeze un liceu real modern, pentru ca din anul școlar 1977-1978 să devină liceu de matematică-fizică, apoi Liceul industrial nr.2 pentru ca imediat după 1989, prin grija directorului de atunci al liceului, Maftei Ștefan și cu concursul primului prefect din această nouă perioadă, Corneliu Buliga, fost elev al liceului, să redevină Liceul Teoretic "Grigore Ghica Vv."

În prezent, acesta activează cu numele de Colegiul Național "Grigore Ghica" (prescurtat CNGG) care este un colegiu teoretic cu 4 specializări:  Matematică-Informatică, Științe ale Naturii, Filologie și Științe Sociale.

Bibliografie
 Liceul Teoretic "Grigore Ghica Voievod" Dorohoi file de monografie, Tipografia  Luceafărul S.R.L., Dorohoi, 2004.
 Liceul de Matematică-Fizică Dorohoi file de monografie, Tipografia Suceava, Suceava, 1979.

Licee din România

Colegiul Național Grigore Ghica Dorohoi


El Ramal Ayacucho - San Agustín - Tamangueyú - Quequén - Necochea pertenece al Ferrocarril General Roca, Argentina.

Ubicación
Se halla íntegramente en la provincia de Buenos Aires, atravesando los partidos de Ayacucho, Balcarce, Lobería y Necochea.

Características
Es un ramal de la red secundaria interregional del Ferrocarril General Roca con una extensión de 194 km entre la ciudad de Ayacucho y las ciudades de Necochea y Quequén.

Servicios
No presta servicios de pasajeros entre sus cabeceras.

Las vías están concesionadas a la empresa de cargas Ferrosur Roca.

Imágenes

Véase también
 Ferrocarril General Roca
 Red ferroviaria argentina
 Ferrocarril del Sud

Referencias

Ramales del Ferrocarril General Roca
Ferrocarril en la provincia de Buenos Aires
Partido de Ayacucho
Partido de Balcarce
Partido de Lobería
Partido de Necochea

Ramal ferroviario Ayacucho-San Agustín-Tamangueyú-Quequén-Necochea


21663 Banat este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
21663 Banat este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Starkenburg din Heppenheim. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,05 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 9,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 21001-22000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

21663 Banat


Joseph Jefferson Mansfield (* 9. Februar 1861 in Wayne,  Wayne County, Virginia; † 12. Juli 1947 in Bethesda, Maryland) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1917 und 1947 vertrat er den Bundesstaat Texas im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Der im heutigen West Virginia geborene Joseph Mansfield  besuchte die öffentlichen Schulen seiner Heimat. Im Jahr 1881 zog er nach Alleyton in Texas, wo er auf einer Farm und als Gärtner arbeitete. Später war er Fracht- und Gepäckträger bei der Southern Pacific Railroad. Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner 1886 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Eagle Lake in diesem Beruf zu arbeiten. In dieser Stadt gründete er auch die erste Tageszeitung. Damals stellte er auch zwei Kompanien für die Nationalgarde von Texas auf. Innerhalb der Nationalgarde brachte er es bis zum Hauptmann.

Im Jahr 1888 war er Staatsanwalt in Eagle Lake; 1889 wurde er dort Bürgermeister. Von 1892 bis 1896 fungierte Mansfield als Staatsanwalt im Colorado County, ehe er von 1896 bis 1910 im selben Bezirk Schulrat war. Gleichzeitig war er dort zwischen 1896 und 1916 als Bezirksrichter tätig. Politisch war er Mitglied der Demokratischen Partei.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1916 wurde Mansfield im neunten Wahlbezirk von Texas in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1917 die Nachfolge von George Farmer Burgess antrat. Nach 15 Wiederwahlen konnte er bis zu seinem Tod am 12. Juli 1947 im Kongress verbleiben. Von 1931 bis 1947 war er Vorsitzender des Committee on Rivers and Harbors. In seine Zeit als Kongressabgeordneter fielen sowohl der Erste als auch der Zweite Weltkrieg. In den 1930er Jahren wurden die New-Deal-Gesetze der Bundesregierung unter Präsident Franklin D. Roosevelt verabschiedet. Außerdem wurden in seiner Zeit als Kongressabgeordneter der 18., der 19., der 20. und der 21. Verfassungszusatz ratifiziert.

Weblinks

 Flachmeier, W.A.: Mansfield, Joseph Jefferson. In: Handbook of Texas Online

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Texas
Bürgermeister (Eagle Lake, Texas)
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Richter (Vereinigte Staaten)
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1861
Gestorben 1947
Mann

Joseph J. Mansfield