Isichthys henryi es una especie de peces elefante en la familia Mormyridae, constituyéndose en el único miembro de su género. Puede ser encontrada en las cuencas hidrográficas presentes a lo largo de la costa centro-oeste africana. Puede alcanzar una longitud de aproximadamente 29 cm.

Referencias

Osteoglossiformes
Mormyridae
Peces de la vertiente atlántica africana

Isichthys henryi


Talijanska književnost je sva književnost pisana na talijanskom jeziku, pogotovo u Italiji. Može se odnositi i na djela koja su Talijani napisali na drugim jezicima koji se govore u Italiji. Literarna djela na talijanskom jeziku javljaju se od 13. stoljeća. Prije toga književnost nastaje uglavnom na latinskom, praktičnog je karaktera i dolazi iz redova crkvenjaka i njihovih učenika.

Istaknuta imena talijanske književnosti su toskanski pisci trecenta Dante Alighieri, Francesco Petrarca i Giovanni Boccaccio, koji udaraju temelje talijanskom književnom jeziku. Niccolò Macchiavelli (16. st.) daje doprinos svjetskoj političkoj filozofiji. Lodovico Ariosto i Torquato Tasso su značajni pisci epova. Carlo Goldoni je reformator komedije u 18 st. Ugo Foscolo, Alessandro Manzoni i Giacomo Leopardi djeluju u vremenima obilježenima baštinom Francuske revolucije i Napoleonom. Manzoni je bitna figura svjetskog romana, i model za talijanski književni jezik i stil uoči i nakon ujedinjenja Italije. Luigi Pirandello početkom 20. st. najavljuje avangardna kretanja i smatra se pretečom teatra apsurda. Italo Svevo je autor prvog talijanskog psihološkog romana. Filippo Tommaso Marinetti je tvorac Futurističkog manifesta. Alberto Moravia utemeljuje neorealizam. U drugoj polovici 20. stoljeća istaknuta imena su Italo Calvino, Umberto Eco, Dario Fo i drugi.

Počeci
Najstarijim talijanskim tekstom se obično smatra "Placito di Capua" iz 960., a prvi opsežniji književni tekst je "Ritmo giullaresco toscano" iz 12. stoljeća. "Prava" literarna djela na pučkom talijanskom nastaju od 13. stoljeća. Prije toga književnost nastaje na latinskom, praktičnog je karaktera, i pišu je uglavnom pripadnici crkvenih krugova i njihovi učenici. Talijanska književnost se formira nešto kasnije nego francuska. U počecima je pod provansalskim utjecajem. Francuska proza i balade popularne su među učenim Talijanima u 12., 13., i 14. stoljeću. Francuski putujući zabavljači recitiraju stihove po sjevernoj Italiji. Nastaje i hibridna franko-venecijanska književnost, većim dijelom anonimna. Miješa francusku bazu i motive s elementima sjevernotalijanskih dijalekata. Pisci toga vremena, Venecijanac Martino da Canal i Firentinac Brunetto Latini, znatno bolje barataju francuskim jezikom, a pjesnici (npr. Sordello iz Mantove) pišu stihove na provansalskom (okcitanskom), i pod utjecajem su trubadurske tradicije.

Kroz djelovanje Sicilijanske škole (od 1230.) književnost pokazuje prve znakove uniformnosti, a profilira se i prva poznata varijanta standardnog talijanskog jezika. Pripadnici škole su sardinijski kralj Enzio, Pietro della Vigna, Inghilfredi, Guido i Odo delle Colonne, Jacopo d'Aquino, Ruggieri Apugliese, Giacomo da Lentini, Arrigo Testa i drugi. Pišu ljubavne pjesme, dijelom po provansalskom uzoru.

14. stoljeće: Dante, Petrarca, Boccaccio
Velikani trecenta Dante, Petrarca i Boccaccio svoja najvažnija djela pišu na pučkom dijalektu bogate i razvijene Firence, koji će stoljećima kasnije postati model za književni talijanski jezik.

Pjesnik Dante Alighieri (1265–1321), autor Božanstvene komedije, rođen je u plemićkoj obitelji u Firenzi. Svoju pjesničku inspiraciju Beatrice susreće 1274. Njena smrt 1290. ga duboko pogađa. Krizu prevladava udubljivanjem u filozofska i religijska učenja, čime proširuje naobrazbu i stječe visoko moralnu svijest. Protivi se papinim nastojanjima da podvrgne Toskanu crkvenoj vlasti. Nakon dolaska papinih pristaša na vlast, trajno je prognan iz Firenze. Do kraja života se ne uspijeva vratiti te umire u Ravenni. Ljubavno-religiozno pjesništvo u zbirci "Mladenački život" (La vita nuova, 1292–93) inspiriano je ljubavlju prema Beatrice, središnjoj figuri Danteovog pjesništva. Po moralno-filozofskoj koncepciji, konstrukciji, obilju alegorija i svježini nagovještava "Božanstvenu komediju". Nedovršeno filozofsko djelo "Gozba" (Convivio) piše u progonstvu. U raspravi "O umijeću govorenja na pučkom jeziku" (De vulgari eloqentia, 1303–05) analizira oblike i narječja talijanskog jezika u usporedbi s drugim romanskim jezicima i utvrđuje 14 talijanskih narječja. Smatra da valja u dijalektima naći ono zajedničko i na tom temelju postupno zamijeniti latinski pučkim jezikom. Autor je političke rasprave "Monarhija" (Monarchia, 1310–12. ili 1313–17), trinaest očuvanih "Epistula" (Epistole) i dr.

Božanstvenu komediju počinje pisati 1307. ili 1313., a završava je potkraj života. Čini je stotinu pjevanja u rimovanim jedanaestercima, podijeljenih u tri dijela. Dante je pripovjedač i glavni lik. Kroz Pakao, Čistilište i Raj ga vode Vergilije, Beatrice i Sv. Bernard. Riječ je o kozmološki zaokruženoj alegoriji čovjekova putovanja od spoznaje i ispaštanja krivnje do spasenja. Na putu kroz devet krugova pakla Dante susreće niz poznatih likova, junaka i svojih suvremenika, kojima je prema stupnju grešnosti dodijelio odgovarajuće mjesto u paklu, ne štedeći ni crkvene predstavnike. U Danteovu djelu reflektira se kompletan život srednjovjekovnoga svijeta, pa je on u isto vrijeme posljednji pjesnik srednjega vijeka i prvi moderni pjesnik.

Toskanac Francesco Petrarca (1304.—1374.) je prvi humanist i prvi moderni lirski pjesnik. Smatran je najvećim piscem svoga vremena. Proputovao je Europu, dopisivao se s papama i kraljevima. Pjesme koje je spjevao Lauri objedinjene su u glasovitu zbirku Kanconijer, koja je utjecala na generacije kasnijih pjesnika, i vrelo je najboljih odlika renesansnog pjesništva. Kanconijer čini 366 numeriranih pjesama bez naslova, od čega je 317 soneta, 29 kancona, 9 sestina, 7 balada i 4 madrigala. Zbirka je inspirirana pjesnikovom platonskom ljubavi prema Lauri. Nekoliko soneta u Kanconijeru je usmjereno protiv dvora u Avignonu.

Petrarchin stih je drukčiji od stihova provansalskih trubadura i ranijih talijanskih pjesnika, ali i od Danteovog stiha. Njegova lirika nije transcendentalna ni metafizička, nije upućena na božanstva i nadzemaljsko. Koncentrirana na čovjeka, istražuje njegove osjećaje, psihologiju i doživljaje te ih prikazuje delikatnom finoćom i bogatim pjesničkim slikama. Formu soneta doveo je do savršenstva. Za razliku od Dantea, Petrarca ima širu svijest o talijanstvu. Vezuje talijanski identitet uz stari Rim i velikane njegove umjetnosti i književnosti, a njegova slika Italije je bitno drukčija od srednjovjekovne. Po tome je preteča modernih vremena i aspiracija, a neki ga smatraju začetnikom renesansnog humanizma. Sve eseje i rasprave vezane uz proučavanje Cicerona i rimskih klasika napisao je na latinskom jeziku.

Giovanni Boccaccio (1313. – 1375.) afirmira formu kratke priče i bitno utječe na kasniji razvoj europske proze. Stotinu novela njegove čuvene zbirke Decameron uokvireno je glavnom pričom o skupini muškaraca i žena koja se pred epidemijom kuge povukla u idilično seosko okruženje 1348, i jedni drugima pričaju priče. U njima Boccaccio opisuje karaktere i promatra ljudske osjećaje i strasti. Decameron daje bogatu sliku društva kasnog srednjeg vijeka sa svim njegovim staležima i vidovima života. Građa za priče vjerojatno potječe iz usmene predaje. Petrarchin je suvremenik i blizak prijatelj. I dok je Boccaccio bio oduševljen i zanesen Danteom, Petrarcha je bio suzdržaniji. Dantea je vidio jednom u djetinjstvu i događaja se nije sjećao kao lijepog; nagađa se da je posrijedi bila i zavist zbog Danteove slave. Boccaccio je pod stare dane poslao Petrarchi "Božanstvenu komediju", no Petrarcha je priznao da je nije pročitao.

15. i 16. stoljeće: Renesansa

Humanizam
U 15. stoljeću jačaju humanističke ideje i nove koncepcije shvaćanja čovjeka. Prinčevi talijanskih kraljevina su pokrovitelji kulture, osnivaju knjižnice i pomažu pisce. Dvorovi postaju središta istraživanja i rasprava – Firenca u vrijeme Lorenza de Medicija, Napulj u vrijeme aragonskih kraljeva, Milano u vrijeme vladavine obitelji Visconti i kasnije Sforza. Papinski dvor u Rimu podupire i štiti velik broj talijanskih i bizantskih učenjaka. Obnavlja se interes za klasičnu filozofiju, naročito Platona. Sredinom i krajem 15. stoljeća jača svijest o tome da talijanski dijalekti mogu biti medij za književnost te da nisu inferiorni latinskom jeziku.

Venecijanac Pietro Bembo u jednoj od prvih talijanskih gramatika (1525.) traži da se talijanski književni jezik utemelji u toskanskim modelima iz 14. stoljeća, naročito u jeziku kojim su pisali Dante, Petrarca i Boccaccio. Suprotnog je stava Gian Giorgio Trissino. U raspravama što su se vodile narednih desetljeća prevagnulo je stajalište P. Bemba, a značajan obol je dala aktivnost firentinske akademije (Accademia della Crusca), koja je 1612. izdala prvo izdanje talijanskog rječnika.

Viteški ep Ludovica Ariosta (1474. – 1533.) Bijesni Orlando je veliko ostvarenje talijanske renesanse. Spaja ljubavnu i ratnu tematiku, a pisan je s elementima nadnaravnoga i ironijskim stavom spram tematike koju je preuzeo iz starofrancuskih romana. Pietro Arentino (1492. – 1556.) je pisac satiričnih soneta o vladarima i crkvenim dužnosnicima i niza drugih književnih oblika s vjerskim i svjetovnim temama.

Politički mislioci
Početkom 16. stoljeća Niccolò Machiavelli (1469. – 1527.) piše čuvenu raspravu "Vladar" (Il principe, 1513.), kojom utemeljuje novu vrstu političke znanosti, zasnovane na pragmatizmu. Izvodi je iz promatranja političkih zbivanja njegovog vremena, borbe za vlast i ljudske prirode. Autor je više povijesnih rasprava i sedam knjiga o umijeću ratovanja. U književnosti mu je zapažena komedija "La Mandragola" (1518).

Istaknuti politički teoretičar i povjesničar je i Francesco Guicciardini (1483-1540). Upozorava na vlastite interese onih koji poduzimaju političku akciju. U usporedbi s Machiavellijem, njegovi uvidi su realističniji, katkad i radikalniji. Njegove "Političke i građanske uspomene" (Ricordi politici e civili, 1512–30) utječu na Montaignea, Francisa Bacona i La Rochefoucaulda. U djelu "Povijest Italije" (Storia d'Italia 1537-1540) u 20 knjiga prikazuje razdoblje od 1494. do 1534., nastojeći nepristrano analizirati uzroke i posljedice povijesnih događanja.

Manirizam
U razdoblju manirizma koje nastupa nakon Tridentskog koncila (druga polovica 16. st.) se nizom represivnih mjera obnavlja katoličko pravovjerje. Nastaju utopijske, pastoralne drame. Istaknuta djela su "Aminta", pastoralni spjev Torquata Tassa (1544. – 1595.), "Egle" G. B. Giraldija Cinzija (1504–73) i "Vjerni pastir" G. B. Guarinija (1538–1612). Nastaje i glasoviti Tassov junački ep Oslobođeni Jeruzalem. U visokom svečanom tonu pripovijeda o Prvom križarskom ratu i oslobađanju Isusovog groba. Za razliku od Ariosta, Tasso ne piše svoj ep s ironijskim odmakom. G. Vasari (1511–1574) piše djelo o najznačajnijim umjetnicima epohe, naslovljeno "Životi najizvrsnijih talijanskih graditelja, slikara i kipara".

Commedia dell'arte
Sredinom 16. stoljeća u Italiji se rađa commedia dell'arte, poseban kazališni oblik koji se brzo širi i u Francusku i utječe na razvoj tamošnje komedije (Moliere, Marivaux) te se izvodi širom Europe, čak i u Moskvi. Riječ je o improviziranoj, lakrdijaškoj komediji (buffonesca) koju izvode putujući profesionalni glumci. Autor osigurava samo osnovni scenarij, a većina predstave počiva na inicijativi, doskočicama i umijeću glumaca. Vremenom su se formirali tipični likovi - budalasti starac, lukavi sluga (Harlekin), hvalisavi vojnik, pohlepni starac (Pantalone), tužni klaun (Pierrot), sluškinja (Colombina) i drugi. Commedia dell'arte se često izvodi na otvorenim platformama i trgovima, a komični efekt dodatno postiže korištenjem kostima, maski, gesti, plesnih i akrobatskih figura. Forma postupno odumire tijekom 18. stoljeća.

Opera
Potkraj 16. st. u Firenci nastaje opera, novi glazbeno-scenski oblik i perjanica talijanske kulture u svijetu u idućim stoljećima. Autor libreta prve opere "Dafne", izvedene 1597. ili 1598. je Ottavio Rinuccini, a glazbu je skladao Jacopo Peri.

17. stoljeće: Barok, dekadencija
Barok u talijanskoj književnosti nastupa početkom 17. stoljeća, koje se obično drži stoljećem dekadencije talijanske literature. Neki pisci toga vremena pribjegavaju kićenom i bogatom izrazu kako bi prikrili slabašnost tematike i uvida. Razlozi slabljenja književnosti su protureformacijski pokret, politička prevlast Španjolske, ali i konzervativizam toskanske akademije (Accademia della Crusca), koja nastoji uspostaviti hegemoniju Firence i nametati čistoću toskanskog jezika. Krajem 20. stoljeća neki učenjaci revaloriziraju talijanski barok, nastojeći ponuditi nova shvaćanja i interpretacije. Popularnost satire tumači se potrebom pobune i reakcije. Salvator Rosa u svojim satirama napada poroke i slabosti epohe. Alessandro Tassoni stječe slavu pseudo-herojskom komičnom poemom "La secchia rapita" (1622).

Dominikanac Tommaso Campanella (1568-1639) je istaknuti pjesnik i mislilac. U knjizi "Grad sunca" (Città del sole, 1602.) izlaže program utopijskog društva. U "Atheismus Trionfatus" (1631.) argumentira protiv ateizma. Zbog slobodarskih ideja ga progoni inkvizicija te većinu odraslog života provodi u zatvoru. Suvremenik je dominikanca Giordana Bruna i branitelj Galilea Galileija. Giordano Bruno (1548. – 1600.) je zbog svojih znanstvenih učenja ekskomuniciran iz svih kršćanskih crkvi. Vjerovao je u beskonačni svemir sačinjen od sitnih čestica, i nastojao zamijeniti aristotelizam svojim eklektičnim filzofskim sustavom. Spaljen na lomači kao heretik, u 19. stoljeću postaje simbolom slobodnog mišljenja. Optuživan za herezu je i matematičar i astronom Galieli (1564-1642), zastupnik znanstvenog i racionalnog istraživanja prirode.

Najuspješniji pjesnik epohe je Giambattista Marino (zbirke "La lira" (1608–14) i "La sampogna" (1620), mitološka poema "Adone" (1623)). Mnogi su ga oponašali. Većina kasnijih pjesnika 17. stoljeća piše pod njegovim utjecajem.

18. stoljeće: Reforme i novi zamasi

Reforma tragedije
Tragedijom "Merope" (1713.) veronski autor Francesco Scipione Maffei najavljuje smjer buduće reforme talijanskog tragičnog teatra. Shakespeareov poklonik Antonio Conti između 1726. i 1747. piše četiri rimske tragedije u nerimovanom stihu (blank verse). Vittorio Alfieri se objavom drame "Cleopatra" 1775. etablira kao dugo očekivani velikan talijanske tragedije. Alfierijeve drame su grube, gorke i nemelodiozne, obrađuju klasične i biblijske teme s naglašenim patriotizmom. Istaknuta djela: "Saul" (1782), "Mirra" (1786). Izvršio je velik utjecaj na romantizam i pokret za ujedinjenje Italije. U autobiografiji opisuje svoja nastojanja da u talijanskoj književnosti stvori dramski opus kakav imaju druge europske nacije.

Reforma komedije
Venecijanac Carlo Goldoni (1707-1793) provodi reformu maski naslijeđenih iz commedie dell'arte. Zadanim dijalogom i dramskom strukturom stvara komediju karaktera i običaja. Likovi Goldonijevih komedija su njegovi suvremenici, Venecijanci iz svih društvenih slojeva. Uspješno kombinira iskrenost i duhovitost, a piše s posebnom naklonošću prema građanskom sloju i puku - trgovcima, krčmaricama i ribarima. U njegovim djelima aristokracija u afektu govori učenim toskanskim jezikom, dok likovi iz puka progovaraju bogatim, živopisnim venecijanskim narječjem. Autor je više od stotinu drama, istaknutije su "Kavana" (La bottega del caffè, 1750), "Krčmarica Mirandolina" (La locandiera, 1753), "Mali trg" (Il campillo, 1756), "Lepeza" (Il ventaglio, 1765), "Ribarske svađe" (Le baruffe chiozzotte, 1762). Goldonijevo djelo nadilazi granice Italije i spada u naslijeđe europskog teatra.

Patriotizam i klasicizam
Ugo Foscolo (1778. – 1827.), književnik, prevoditelj i publicist, rano se istaknuo kao pjesnik. Pristaša je revolucionarnih ideja i mladoga Napoleona. Borio se na strani Francuza. U svojim odama upozorava Napoleona na opasnost da postane tiraninom. U poeziji izražava pesimizam čovjeka u odnosu prema zakonima materije i vremena. Prvi je talijanski moderni književni kritičar, zauzima se za slobodu pjesnika i njegove imaginacije. Djela su mu najviši dometi neoklasičnog pjesništva.

19. stoljeće: Romantizam i ujedinjenje Italije

Alessandro Manzoni (1785–1873) je najistaknutiji predstavnik romantizma. Njegov roman "Zaručnici" (I promessi sposi) je remek-djelo u razmjerima svjetske književnosti. U mladosti je neoklasicistički pjesnik vođen jakobinskim idealima. Živeći kod majke u Parizu (1805-1810) dolazi u dodir s francuskim republikancima i zagovornicima romantizma. Svjetonazor mu kasnije poprima oblik romantičkog kršćanstva, s naglašenom ljubavi za siromašne i otporom prema nasilju. U odi "Peti svibnja" (Il cinque maggio, 1821.) povodom Napoleonove smrti daje prikaz i moralno objašnjenje njegove sudbine. Iduće godine je na njemački prevodi Goethe.
Godine 1821. počinje pisati povijesni panoramski roman o životu običnih ljudi smještenih u kontekst velikih povijesnih događaja (Milanski ustanak, Tridesetogodišnji rat, kuga). Želeći da bude razumljiv širokom krugu čitatelja, odlučuje ga pisati na suvremenom, govornom jeziku obrazovanih Firentinaca. Za taj se jezik zauzimao zbog bogate književne tradicije Firenze, iako je njemu samome bio stran. Nativno je govorio francuskim jezikom i milanskim dijalektom pa je prvu verziju romana (1823) napisao služeći se talijansko-milanskim rječnikom Francesca Cherubinija. Konačna verzija "Zaručnika" je izašla 1840-1842. Manzoni je prethodno boravio u Firenci kako bi usavršio svoj toskanski talijanski. Smatra se da je u Zaručnicima našao balans između učenog i kolokvijalnog firentinskog jezika te stvorio "čistu, ekspresivnu prozu, ni pretencioznu ni provincijalnu", a roman je uspješno dopro do širokog kruga čitatelja. Zadnja verzija "Zaručnika" je postala model talijanskog književnoga jezika i stila za gotovo cijelo stoljeće, a Manzoni je i na čelu komisije koja po ujedinjenju Italije za standardni jezik nove države bira toskanski (1868).

Istaknuti pjesnik, učenjak i mislilac Giacomo Leopardi u filozofskim promišljanjima razvija doktrinu univerzalnog pesimizma. Iako na život gleda kao na zlo, njegova poezija nije tako intonirana. Većina pjesama mu je sabrana u knjizi "I canti" (1831.); neke su domoljubne, a veću umjetničku snagu imaju one nastale iz dubljih, univerzalnijih lirskih pobuda. Pjesnik i nobelovac Giosuè Carducci (1835. – 1907.) je osnovao neoklasicistički književni pokret, koji je poezijom reagirao na romantizam svoga doba. Najveći doprinos poeziji daje zbirkom "Novi stihovi".

20. stoljeće: Dekadencija, modernizam, postmodernizam
Dekadentizam Gabrielea D'Annunzija obilježava kraja 19. i početak 20. stoljeća. Ekstravagantna ličnost, estet, pjesnik i egzibicionist, s grupicom vojnika zauzima Rijeku i proglašava se njenim guvernerom, poduzima samostalne zračne pohode na Pulu i istočni Jadran. Smatra se da su mu uspjela djela autobiografski roman "Il piacere" (1889), rane pjesničke zbirke, impresionistička proza u "Nokturnu" (1921) i njegovi kasniji memoari. Iako je D'Annunzio bio poznat širom svijeta, modernizaciju talijanskog intelektualnog života toga vremena uglavnom provodi veliki učenjak i mislilac Benedetto Croce. Autor je gotovo 70 knjiga, a zapaženo djeluje i kroz časopis La Critica (1903–44). Croceov opus filozofskih, kritičkih i povijesnih djela po mnogima je najveći pojedinačni intelektualni pothvat u modernoj talijanskoj kulturi.

Italo Svevo (1861–1928), bliski prijatelj Jamesa Joycea, začetnik je psihološkog romana u talijanskoj književnosti. Njegov roman "Zenova svijest" (La Coscienza di Zeno, 1923.) je klasik modernističke proze. Pripovjedač i dramatičar Luigi Pirandello (1867-1936) piše djela prožeta tragičnim humorom, besmislom i iluzornošću čovjekove stvarnosti. Uz Skandinavce Ibsena i Strindberga presudno utječe na formiranje moderne drame. Drže ga pretečom teatra apsurda i egzistencijalističke književnosti. Nagovijestio je mnoge postupke koji će prožeti prozu sredine i druge polovice dvadesetog stoljeća. U razdoblju od 1917. do 1920. je napisao 12 drama koje su izvodile najbolje kazališne družine; 1925. je osnovao vlastitu kazališnu trupu. Dramama Šest lica traži autora – Sei personaggi in cerca d'autore, 1921; Svatko na svoj način – Ciascuno a suo modo, 1923., i Večeras se improvizira – Questa sera si recita a soggetto, 1929. otkriva tehniku »kazališta u kazalištu« te ukida granice između kazališnog komada i stvarnoga života. Nobelovu nagradu za književnost dobiva 1934. U pripovijetkama je vješto prikazao svijet sicilijanskih ribara i seljaka te rimskog građanstva. U svom najpoznatijem romanu Pokojni Mattia Pascal (Il fu Mattia Pascal, 1904) otvara temu identiteta i pluraliteta ličnosti koja ga trajno zaokuplja.

Sardinijska književnica i nobelovka Grazia Deledda (1871. – 1936.) unosi u talijansku književnost sardinijske seljačke i malograđanske krugove te u pojednostavljenim rasponima toga prohujaloga svijeta otkriva sukobe koji potresaju modernoga čovjeka. Nobelovac Salvatore Quasimodo (1901. – 1968.) kroz stihove suzdržanog izraza posreduje duboka značenja i pjesničke poruke. Po uzoru na grčke tragičare koje je prevodio, razvija stilsku čistoću i jednostavnost izraza. Jedan je od najbitnijih predstavnika hermetizma, u djelima "Potopljena oboa" (Oboe sommerso, 1932), "Erato i Apolion" (Erato e Apollion, 1936), "A večer je već tu" (Ed è subito sera, 1942).
Eugenio Montale (1896-1981) se zbirkom "Prigode" (Le occasioni, 1939) i drugima potvrdio kao bitan pjesnik talijanskog hermetizma (uz Quasimoda i G. Ungarettija). Zaokupljaju ga motivi i trenuci tjeskobne egzistencije, u kojima se pojavljuju kratkotrajni bljeskovi božanskoga, kao neuhvatljiva prilika za spas. U kasnijoj fazi napušta simbolizam i hermetizam, a istu tematiku obrađuje gotovo proznim izrazom. Dobitnik je Nobelove nagrade za književnost 1975. Svrstavan među vodeće talijanske i europske pjesnike 20. stoljeća već za života.

Alberto Moravia (1907–1990) utemeljuje neorealizam. Zaokupljaju ga teme otuđenja, egzistencije i moderne seksualnosti. U književnosti se javio glasovitim romanom "Gli indifferenti" (1929). Po njegovom antifašističkom romanu "Il Conformista" snimljen je istoimeni film redatelja Bernarda Bertoluccija. Ekranizirani su mu i romani "Agostino", "Il disprezzo", "La Noia", "La ciociara". Piše faktičnim i preciznim stilom. Često prikazuje slabosti buržoazije. Od 1959. do 1962. je predsjednik PEN Internationala.

Stvaralaštvo Itala Calvina (1923. – 1985.) je prošlo put od neorealističko-pustolovnog pripovijedanja u ranijim proznim djelima, alegorijsko-bajkovite kombinatorike u trilogiji "Naši preci" (I nostri antenati, 1960.) pa do književnog eksperimenta u "Kozmikomikama" (1965.) i "Te s nulom" (1967.). U romanima "Nevidljvi gradovi" (Le città invisibili, 1972.) i "Dvorac ukrštenih sudbina" (Il castello dei destini incrociati, 1973.) uspješno isprepleće žanrove, a metanarativni roman o čitanju i pisanju "Ako jedne zimske noći putnik" (Se una notte d'inverno un viaggiatore, 1979.) postaje svjetski bestseller.
Umberto Eco, predstavnik postmodernizma i metapovijesnog romana, stječe renome širom svijeta u drugoj polovici 20. stoljeća. Najpoznatiji roman: Ime ruže. Prožeta postmodernističkim postupcima je i proza A. Tabucchija (1943–2012) i A. Baricca (r. 1958), dok ih Gianni Celati (r. 1937), Roberto Pazzi (1946) i Daniele Del Giudice (r. 1949) koriste tek povremeno. Elena Ferrante (rođena vjerojatno 1943.) globalnu popularnost stječe vrlo uspjelim romanima i skrivanjem vlastitoga identiteta. Dario Fo je prvi kazalištarac kojem je dodijeljena Nobelova nagrada za književnost. Oriana Fallaci stječe slavu izvještajima iz konfliktnih područja širom svijeta i intervjuima koje je tijekom 1960-ih i 1970-ih vodila s poznatim i kontroverznim ličnostima. Tršćanin Claudio Magris (1939.), pisac i književni kritičar, slovi kao vodeći stručnjak za povijest i kulturu srednje Europe.

Vidi još
Francuska književnost
Engleska književnost
Ruska književnost
Američka književnost

Izvori

Talijanska književnost

Talijanska književnost


Kredarica je planinski vrh u Julijskim Alpama u Sloveniji. Nalazi se na 2541 metru nadmorske visine. U blizini se nalazi i Triglav (2864 m), najviši vrh Julijskih Alpa i Slovenije.

U podnožju Kredarice, na hrptu između Rjavine i Triglava, na 2515 metara nalazi se planinarski Triglavski dom. To je najviši planinarski dom u Sloveniji. Prvi dom odnosno planinarska koliba na Kredarici izgrađen je 1895. godine po ideji Jakoba Aljaža, župnik iz Dovja. Koliba je svečano otvorena 10. kolovoza iste godine. Uz dom se nalazi kapela posvećena Gospi Snježnoj.

Nešto niže se nalazi najviša slovenska meteorološka postaja koja je otvorena 1954. godine. Smještena je na 2514 metara nadmorske visine (zemljopisne koordinate: 46° 22' 46" sjeverne zemljopisne širine, 13° 51' 14" istočne zemljopisne dužine). Mjerenja i osmatranja obavljaju stručni meteorološki promatrači. U prošlosti, ali i danas, meteorološka je postaja na Kredarici iznimno važna za praćenje klimatskih promjena u visokim planinama i višim slojevima atmosfere. Također, značajna je i zbog praćenja stanja Triglavskog ledenjaka koji se nalazi u blizini. Najviša visina snijega od sedam metara izmjerena je 22. travnja 2001. Najviša temperatura na Kredaricai izmjerena je 27. srpnja 1983. i iznosila je 21,6 °C, a najniža 7. siječnja 1985. kada je bilo -28,3 °C.

Izvori

Vanjske poveznice

 Triglavski dom na Kredarici, 2515 m  na službenim stranicama Planinarskog društva Ljubljana-Matica

Planinski vrhovi u Sloveniji

Kredarica


Det åbne brev var en kundgørelse af Christian 8., hvori han bekræftede, at kongelovens arvefølge var både mandlig og kvindelig og skulle gælde både i Danmark og Slesvig. Kongen lovede derudover at ville opretholde den dansk-tyske helstat. Brevet var rettet mod den tysksindede Christian August af Augustenborg, som gjorde krav på den danske krone.

Baggrund
Da Frederik 7. kunne forudses ikke at kunne få børn, ville den oldenborgske mandslinie med ham uddø. Denne situation udløste efter 1840 en diskussion om arveretten til den danske krone. Ifølge den danske kongelov gjaldt i første række mandlig arvefølge, men hvis den direkte mandslinie uddøde, overgik arveretten til kvindesiden. I Holsten derimod gjaldt ifølge den tyske saliske ret kun mandlig arvefølge. Men der var stor uenighed om arveretten i Slesvig, som var dansk lensområde. Tyskerne, som ville gerne se den tysksindede Christian-August af Augustenborg som hertug i hertugdømmerne, argumenterede for, at den tysk-saliske lov også skulle gælde i Slesvig.

Problemet kunne have betydet enden på den dansk-tyske helstat. For at afklare arveretten blev der i februar 1845 nedsat en regeringskommission under udenrigsminister Heinrich Reventlow-Criminil, som fastslog, at kongelovens arvefølge var i det mindste gyldig for Danmarks og Slesvigs vedkommende. Kongens og kommissionens vurdering blev senere bekræftet af stormagterne i London-protokollen af 1852, hvorefter arveretten skulle gå videre til en sidelinje, til prinsesse Louise af Hessen-Kassel (den senere Dronning Louise), som overdrog rettighederne til sin mand Prins Christian, den senere Kong Christian 9..

Litteratur
 * Historisk Samfund for Sønderjylland: Sønderjylland A-Å, Aabenraa 2011, side 419

Eksterne henvisninger
 Den Store Dansk: Det Åbne Brev

Retshistorie
Danmark i 1800-tallet
Sønderjyllands historie
Arvefølge

Det åbne brev (1846)


Nurd may refer to:

 Mi-2/NuRD complex
 Alternative spelling of Nerd

See also
 Nerd (disambiguation)
 Nurds, 1980 studio album by the Roches

Nurd


An Lockhartia acuta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Lockhartia acuta in nahilalakip ha genus nga Lockhartia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Lockhartia

Lockhartia acuta


Alfa Romeo, 1910 yılında İtalya'nın Milano şehrinde, Milanolu aristokrat bir aile tarafından kurulmuş olan bir otomobil üreticisidir. Özellikle 1960'lı yıllarda Avrupa'da popüler bir marka haline gelen Alfa Romeo, 1986 yılında Fiat'a katılmıştır. Yönetimi Fiat'ın elindedir. Ürettiği spor model otomobillerle dikkat çeken Alfa Romeo, ilk zamanlar kamyon, minibüs ve troleybüs gibi çeşitli vasıtaları da üretse de daha sonra sadece binek otomobil üretmeye karar vermiştir.

Güncel modeller

Alfa Romeo 147
Alfa 147, Alfa Romeo tarafından ilk olarak 2000 yılında üretilmeye başlanan küçük aile tipi otomobildir. Alfa 147, 3 kapılı ve 5 kapılı hatchback olmak üzere 2 farklı gövde stiline sahiptir. Ayrıca Alfa 147, 2001 yılında Avrupa'da yılın otomobili seçilmiştir. 1.6 lt benzinli 120 hp, 2.0 lt benzinli 150 hp, 1.9 lt dizel 150 hp ve 3.2 lt V6 250 hp ''GTA'' modelleri mevcuttur. Blackline ve Collezione adı altında 2 farklı modeli daha mevcuttur. Bu modeller genellikle iç ve dış opsiyonlar ve küçük makyajlardan oluşmaktadır.

Alfa Romeo 156
Alfa 156, 1997 yılı sonunda 155 modelinin yerinde D segmentte konumlandırılmış ve 1998 model olarak piyasaya çıkmıştır. Değişik tasarımı ve önceki modellere göre yükselen kalitesi ile markanın yeniden dönüşünü sağlamıştır. 1998 yılında Avrupa'da yılın en iyi otomobili seçilmiştir. 2004 yılında makyajlı kasası ile tasarım ödülü almıştır. 1.6 120 HP, 1.8 140 HP, 2.0 155 HP Twin Spark ve 2.5 V6 24V 192 HP benzinli motorlar ile 1.9 JTD ve 2.4 JTD yeni nesil Common-Rail Dizel motorlar ile üretilmiştir. Daha sonra motor gamına 250 HP güç üreten 3.2 V6 24V ve 2.0 JTS ilave edilmiştir. 156, 2005 yılında yerini 159'a bırakmıştır.

Alfa Romeo 159
Alfa 159, Alfa Romeo tarafından 2005 yılında üretilmeye başlanan geniş aile tipi otomobildir. Alfa 159, 4-kapılı sedan ve 5-kapılı station wagon olmak üzere 2 farklı gövde stiline sahiptir. 2006 yılında Auto Bild en iyi dizayn ödülünü alan Alfa 159, GM/Fiat Premium platformunu kullanmaktadır.

Alfa Romeo 155
1992 yılında Fiat Tempra Platformu kullanılarak tasarlanmış, 1998 yılına kadar üretimi devam etmiştir. 4x4 Q4 modeli dikkat çekmektedir. 1.6 TS, 2.0 TS gibi başlıca motorlara sahiptir.

Alfa Romeo GT
Alfa GT, Alfa Romeo tarafından Alfa Romeo Stil Merkezi ile Bertone Stil Merkezi tarafından tasarlanarak ilk olarak 2003 Geneva Motor Fuarı'nda görücüye çıkarılan ve 2004 yılında üretilmeye başlanan spor araba modelidir. Alfa GT, coupe gövde stiline sahiptir ve 2.0 petrol motoru ile 3.2 V6 petrol motoru arasında değişen motor seçeneklerine sahiptir. Bu motor tipleri arasında 1.9 MultiJet Turbodiesel motoru dikkat çekmektedir.

Alfa Romeo Brera
Alfa Brera, Alfa Romeo tarafından 2005 yılında üretilmeye başlanan spor araba modelidir. Alfa Brera, ilk olarak 2002 Cenevre Otomobil fuarında(İsviçre) konsept bir model olarak tanıtılmıştı. Tıpkı Alfa 159'da olduğu gibi GM/Fiat Premium platformunu kullanır. 2006 ve 2007 yıllarında çeşitli ödüller alan Alfa Brera, sahip olduğu şık dizaynı ve yüksek performansıyla dikkat çeken bir spor otomobildir.

Alfa Romeo Spider
Alfa Spider, ilk olarak 1966 yılında Spider Duetto adı altında Battista Pininfarina tarafından tasarlanarak aynı yıl Cenevre Fuarında sergilenerek otomobil tutkunlarına tanıtıldı. Daha Sonra 1995 yılında sadece Spider adı altında asıl kimliğine bürünerek şimdiki halini almıştır. Alfa Spider yeni modelinde Brera'nın cabriolet versiyonu olarak satışa sunulmuştur. Alfa Spider, iki koltuklu üstü açık dizaynıyla spor otomobil sınıfının tüm özelliklerini yansıtmaktadır.

Alfa Romeo 8C Competizione
Alfa 8C Competizione, ilk olarak 2003 Frankfurt Motor Fuarı'nda konsept spor araba olarak gösterilmiş ve 2007 yılında Alfa Romeo tarafından üretilmeye başlanmıştır. Alfa 8C Competizione, seçenek olarak sadece 2 kapılı coupe gövde stiline sahiptir. 6 manuel vitese sahip olan 8C Competizione, maximum 292 km/saat hıza ulaşabilir ve sıfırdan yüz kilometre hıza (0–100 km/saat) 4.2 sn gibi çok kısa bir sürede çıkabilmektedir.

Alfa Mito
Alfa Mito 2008 sonu 2009 model olarak yollara çıktı. Tasarımında 8C Competizione'den izler taşmaktadır. 1.4 benzinli 78 HP, 1.4 benzinli Turbo 155 HP, 1.4 benzinli Turbo 170 HP, 1.4 turbo benzinli 135/140 hp (manuel/tct), 1.6 dizel 120 HP motor seçenekleri mevcuttur. 4.06 mt uzunluğundadır. 2012 yılında 1.3 Jtd 95 HP seçeneği de satışa sunulmuştur.

Alfa Romeo Giulietta

2010 yılında Giorgetti Giugiaro tarafından tasarlanan HB model;
 1.4 TB 120 HP
 1.4 TB MultiAir 170 HP
 1.6 JTD 105 HP
 1.750 TB 235 HP

motor seçeneklerine sahiptir. Bunun haricinde 2.0 JTDM 150HP ve 200HP motor seçenekleri bulunmaktadır.

Alfa Romeo Stelvio
Model 2020 yılında üretilmiştir. Motor tamamen alüminyumdan yapılmıştır.

2.0 motor 280 HP
ZF 8 ileri otomatik Şanzıman
Silindir Hacmi 1995 cc
Maksimum Tork 400 Nm
Maksimum Hız 230 Km/s
Boş Ağırlık 1660 kg

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Alfa Romeo Resmi Web Sitesi
 Alfa Romeo'nun tarihi ve modelleri hakkında bilgi alınabilecek Türkçe site

İtalya merkezli otomotiv şirketleri
Otomobil markaları
Troleybüs üreticileri
İtalyan markaları
1910'da Avrupa'da kurulan oluşumlar
1910'da kurulan imalat şirketleri
Feshedilen otobüs üreticileri

Alfa Romeo


Kat (poljski: "Krvnik") poljski je heavy metal-sastav. Jedan je od prvih heavy metal-sastava u Poljskoj. Uz sastave TSA i Turbo smatra se jednim od "velike trojice poljskog metala". Sastav su 1979. osnovali gitarist Piotr Luczyk i bubnjar Ireneusz Loth.

U početku je svirao thrash metal nadahnut britanskim metal-skupinama, a tekstovi pjesama govorili su o sotonizmu i paklu; danas svira heavy metal, a piše tekstove o životu, društvu i nihilizmu.

Godine 2004. pjevač Roman Kostrzewski i bubnjar Ireneusz Loth izbačeni su iz grupe, zbog čega su osnovali sastav Kat & Roman Kostrzewski, koji je svirao sve do 2022., kada je umro Roman Kostrzewski. Godine 2005. sastavu se pridružio novi pjevač Henry Beck, koji je pjevao na albumu Mind Cannibals. Napustio ga je 2018., a zamijenio ga je Jakub "Qbek" Weigel iz blues/rock-skupine Harlem.

Članovi sastava

 Sadašnja postava

 Piotr Luczyk – gitara (1979. – 1988., 1990. – 1997., 2002. – danas)
 Mariusz "Rogol" Prętkiewicz – bubnjevi (2004. – danas)
 Adam "Harris" Jasiński – bas-gitara (2014. – danas)
 Qbek Weigel – vokal (2018. – danas)

 Bivši članovi

 Ireneusz Loth – bubnjevi (1979. – 1988., 1990. – 1999., 2002. – 2004.)
 Tomasz Jaguś – bas-gitara (1981. – 1986.)
 Ryszard Piskarski – gitara (1981. – 1984.)
 Roman Kostrzewski – vokal (1981. – 1987., 1990. – 1999., 2002. – 2004.)
 Wojciech Mrowiec – gitara (1984. – 1986.)
 Krzysztof "Stagman" Stasiak – bas-gitara (1986. – 1988.)
 Krzysztof Oset – bas-gitara, vokal (1990. – 1999., 2002. – 2014.)
 Jacek Regulski – gitara (1990. – 1999.)
 Jarek Gronowski – gitara (2004. – 2006.)
 Henry Beck – vokal (2005. – 2018.)

Diskografija

 Studijski album

 Metal and Hell (1986.)
 666 (1986.)
 Oddech wymarłych światów (1988.)
 Bastard (1992.)
 ...Róże miłości najchętniej przyjmują się na grobach (1996.)
 Szydercze zwierciadło (1997.)
 Mind Cannibals (2005.)
 Without Looking Back (2019.)
 The Last Convoy (2020.)

 Koncertni albumi

 38 Minutes of Life (1987.)
 Jarocin – Live (1994.)
 Somewhere in Poland (2004.)

 Kompilacije
 Ballady (1994.)
 Kat 1985–2005 (2007.)
 Rarities (2013.)

 Singlovi
 Ostatni tabor / Noce szatana (1984.)
 Metal and Hell / Oracle (1986.)
 Time of Revenge / Czas Zemsty (1986.)
 Róże miłości najchętniej przyjmują się na grobach (1996.)

Izvori

Poljski sastavi heavy metala
Sastavi thrash metala
Sastavi heavy metala
Sastavi black metala

Kat (sastav)


Les Drames de l'Alaska () est un film américain réalisé par Donald Crisp en 1920 et sorti en salles l'année suivante.

Synopsis
Eric élevé dans les bois sauvages du Nord-ouest canadien par son père, un érudit qui a choisi de vivre en ermite, se retrouve seul à la mort de son père. Un groupe de spéculateurs tente de voler la propriété d'Eric en montrant un faux document. Le jeune homme pour la première fois de sa vie, rencontre une femme blanche, Floria, la fille de James Heatherton, venu inspecter les champs miniers à proximité. Le représentant de Heatherton, Brant, veut conclure l'affaire avec l'avocat d'Eric, mais Redwing – qui a été témoin de la mort de Straive – raconte comment les choses se sont réellement passées. Eric, furieux, s'apprête à tuer Brant mais est arrêté par Floria. En possession de son héritage, Eric peut décider quoi en faire : il fondera un conservatoire où les pauvres pourront étudier la musique et réalise, ainsi, le rêve de Floria.

Fiche technique
 Titre : Les Drames de l'Alaska
 Titre original :
 Réalisation : Donald Crisp
 Scénario : E. P. Health, Milton Markwell, d'après The Barbarian de Theodore Seixas Solomons
 Production : Monroe Salisbury
 Societé de production : The Monroe Salisbury Players Inc.
 Distribution : The Monroe Salisbury Players Inc.
 Genre : Drama
 Langue originale : anglais
 Pays :
 Format : Noir et blanc
 Date de sortie : 1921

Notes et références

Liens éxternes

Film américain sorti en 1921
Film dramatique américain
Moyen métrage américain
Film américain en noir et blanc
Film muet américain
Film se déroulant au Canada
Adaptation d'une nouvelle au cinéma

Les Drames de l'Alaska


Le HMS Goliath est un cuirassé pré-Dreadnought de classe Canopus de la Royal Navy.

Histoire
Le navire est mis en service le  par le capitaine Lewis Edmund Wintz pour servir dans la China Station, où il subit un radoub à Hong Kong de  à . Le capitaine Frank Hannam Henderson est nommé commandant le . Il quitte la China Station en  et rentre au Royaume-Uni, où il est dans la réserve commandée dans le Chatham Dockyard le . Le Goliath subit un radoub de Palmers de janvier à , puis participe à des manœuvres plus tard dans l'année. Le , il relève son sister-ship  pour la China Station. Cependant, la Grande-Bretagne et le Japon ratifient un traité d'alliance pendant son voyage aller, permettant à la Royal Navy de réduire sa présence en Chine et rappelle tous les cuirassés de ces eaux ; lorsque le Goliath atteint Colombo en , il est rappelé et est attachée à la Mediterranean Fleet. En , il est transféré à la Channel Fleet.

Après avoir été équipé d'un contrôle de tir, le Goliath est transféré à la division de Portsmouth de la Home Fleet le . Il subit une révision des machines d' à . À la fin de son radoub, le Goliath rejoint le  pour la Mediterranean Fleet. Au cours de son voyage à Malte, l'un de ses arbres d'hélice se fracture, il faut une période de réparation de quatre mois avant de pouvoir commencer son service. Le , il arrive à Portsmouth. Deux jours plus tard, le Goliath est remis en service pour servir dans la  division, Home Fleet, dans le Nore. Au cours de ce service, il est réaménagé à Chatham en 1910-1911 et envoyé à Sheerness. En 1913, il est mis sous cocon et rejoint la  flotte.

Lorsque la Première Guerre mondiale éclate en , le Goliath est affecté à la  escadre de combat de la Channel Fleet, opérant à partir de Devonport. Il est envoyée au loch Ewe comme navire de garde pour défendre le mouillage de la Grande Fleet, puis couvre le débarquement du bataillon de marine de Plymouth à Ostende, en Belgique, le . Pour cette opération, lui et trois autres cuirassés, ,  et , un croiseur protégé et six destroyers escortent les navires de troupes ; au même moment, des éléments de la Grande Fleet attaquent la ligne de patrouille allemande au large de Heligoland pour occuper la Hochseeflotte.

Le Goliath est transféré à l'East Indies Station le  pour soutenir les croiseurs en service de convoi au Moyen-Orient, escortant un convoi de l'Inde vers le golfe Persique et l'Afrique orientale allemande jusqu'en . Cela comprend un important convoi de troupes qui quitte l'Inde le , en compagnie du cuirassé . L'arrivée du Goliath permet aux croiseurs qui avaient été occupés à escorter des convois de se joindre à la chasse au croiseur léger allemand . Le croiseur allemand, après avoir coulé le croiseur britannique  lors de la bataille de Zanzibar, est piégé par trois croiseurs britanniques dans le delta du fleuve Rufiji fin octobre. Le Goliath arrive peu de temps après et devait rejoindre le blocus du delta, mais la nouvelle de la défaite britannique à la bataille de Coronel le  force l'Amirauté à transférer le Goliath en Afrique du Sud, car on craint que l'escadre allemande d'Extrême-Orient ne puisse attaquer la colonie après son entrée dans l'Atlantique sud. Cependant le Goliath a des problèmes de moteur à son arrivée à Mombasa, au Kenya, et ne peut pas se rendre en Afrique du Sud, et à la place, le croiseur blindé  est envoyé à sa place. Après que ses moteurs sont réparés, le Goliath reprend sa mission précédente avec la force de blocus au delta de Rufiji.

En novembre, le Goliath tente de s'approcher suffisamment pour neutraliser le Königsberg, mais l'eau est trop peu profonde pour lui permettre de se trouver à portée du croiseur. Il bombarde alors Dar es Salaam les 28 et . Pour cette opération, le commandant Henry Ritchie, l'officier exécutif du Goliath, recevra la Croix de Victoria. Le Goliath et le croiseur protégé  détruisent la résidence du gouverneur colonial ; le deuxième bombardement s'est avéré moins efficace. Le Goliath subit un radoub à Simonstown, en Afrique du Sud, de  à . Il retourne ensuite dans le delta du Rufiji le , car il semble d'après les activités allemandes que le commandant du Königsberg a l'intention d'attaquer bientôt. Pendant cette période, le Goliath bombarde les positions allemandes à Lindi, mais elle n'a aucune action avec le Königsberg. Le , le Goliath reçoit l'ordre de se rendre en Méditerranée pour participer aux opérations au large des Dardanelles, sa place étant prise par le croiseur protégé   ; le cuirassé quitte les eaux est-africaines une semaine plus tard, le .

À son arrivée en mer Égée, le Goliath rejoint la première escadre, qui comprend sept autres cuirassés et quatre croiseurs, et est commandé par le contre-amiral Rosslyn Wemyss. La première escadre est chargée de soutenir le débarquement au cap Helles, qui a lieu le . Le matin du débarquement, le Goliath prend position au large de la plage Y, à  au large pour fournir un appui au tir. Les croiseurs protégés  et  se rapprochent, les trois navires ouvrent le feu vers , signalant le début de l'attaque. Les Ottomans ne font aucune tentative pour perturber le débarquement, les forces alliées ayant lancé avec succès une attaque surprise. En fin de journée, cependant, une contre-attaque ottomane a lieu à Alçıtepe pour menacer le flanc britannique, mais les tirs du Goliath et des croiseurs interrompent l'attaque. Cette nuit-là, les Ottomans lancent une nouvelle contre-attaque, cette fois contre le centre de la ligne britannique, qui est repoussée. Quand le soleil se lève, le Goliath et les croiseurs, renforcés par les croiseurs  et , bombardent les Ottomans, les forçant à nouveau à battre en retraite.

Le matin du , les soldats blessés sont transportés hors de la plage, d'abord vers le Goliath et les croiseurs au large. Une mauvaise communication avec les hommes à terre conduit à un effort d'évacuation involontaire et plus important. Au cours de l'action, il subit des dommages dus aux coups de feu des forts ottomans et des batteries côtières. Plus tard dans la journée, l'ordre est rétabli à terre et les troupes alliées peuvent occuper Sedd el Bahr. Les Alliés débarquent des renforts, ce qui permet à l'avance de pousser vers Alçıtepe le . Le Goliath et plusieurs autres cuirassés bombardent les défenses ottomanes autour de la ville pour soutenir l'attaque, qui commence le lendemain matin vers . Le Goliath se déplace aussi près que possible du rivage, pour utiliser tous ses canons à très courte portée. Malgré l'appui-feu lourd, les troupes alliées sont incapables de déloger les défenseurs ottomans, la première bataille de Krithia se termine par une défaite alliée. Le Goliath est de nouveau endommagé par des canons ottomans le .

À la mi-mai, la flotte alliée avait mis au point une rotation de deux cuirassés en station au large de Gallipoli chaque nuit pour soutenir les troupes retranchées dans la péninsule. Dans la nuit du 12 au , le Goliath est en poste avec le cuirassé . Les deux navires sont amarrés dans la baie de Morto, avec le Goliath devant le Cornwallis ; cinq destroyers patrouillent dans la zone contre les torpilleurs ottomans. Le destroyer ottoman Muâvenet-i Milliye sorti tard le  sous le couvert d'une nuit sans lune. En fumant très lentement, les Ottomans passent devant les patrouilles de destroyers vers  le . Quinze minutes plus tard, des vigies à bord du Goliath repèrent le Muâvenet-i Millîye et lancent un défi ; les Ottomans répondent au défi mais augmentent très vite leur vitesse et lancent trois torpilles sur le Goliath. Les Britanniques ouvrent le feu, mais ne réussissent à tirer que trois coups avant que la première torpille ne frappe le navire. Deux torpilles frappent presque simultanément, la première au niveau de sa tourelle avant et la seconde par le travers de l'entonnoir avant, provoquant une grande explosion. Le Goliath commence à chavirer presque immédiatement et est allongé sur le côté lorsqu'une troisième torpille frappe à côté de la tourelle. Le Muâvenet-i Millîye accélère et s'échappe indemne dans l'obscurité alors que les autres navires de guerre britanniques se rassemblent pour sauver les survivants du Goliath. Quelque 570 hommes, sur un équipage de 750, meurent dans le naufrage, dont le commandant du navire, le capitaine Thomas Shelford.

L'épave repose à l'envers à une profondeur de  et est en grande partie enterrée dans les sédiments. Seule une partie de la coque, gravement mutilée par l'explosion, et une de ses hélices  sont visibles.

Notes et références

Bibliographie

Cuirassé de la Royal Navy de la Première Guerre mondiale
Navire construit à Chatham (Kent)
Bateau lancé en 1898
Navire coulé en 1915
Épave de la Première Guerre mondiale
Épave de la mer Méditerranée

HMS Goliath (1898)


حسام الدين محمد مصطفى هو مخرج سينمائي مصري من مواليد حي السيدة زينب في القاهرة بتاريخ 5 مايو 1926 تخرج من المعهد العالي للسينما سنة 1950، ثم سافر إلى الولايات المتحدة لدراسة الإخراج على يد أكبر مخرجي هوليود في ذلك الوقت. ثم عاد إلى القاهرة سنة 1956. برع في أفلام الأكشن. وتوفي في منزله بالقاهرة إثر جلطة قلبية في 22 فبراير 2000م.

أعماله

إخراج

الأفلام
 1956: كفاية يا عين
 1957: حياة غانية
 1958: هل أقتل زوجي
 1958: إسماعيل يس للبيع
 1959: بفكر في اللي ناسيني
 1959: أنا بريئة
 1959: الله أكبر
 1960: وداعا يا حب
 1960: نساء وذئاب
 1960: رجال في العاصفة
 1960: أبو الليل
 1961: صراع في الجبل
 1961: ست البنات
 1962: بقايا عذراء
 1962: أيام بلا حب
 1962: الأشقياء الثلاثة
 1963: شقاوة بنات
 1963: سر الهاربة
 1963: بطل للنهاية
 1963: النظارة السوداء
 1963: فتاة الميناء
 1964: الطريق
 1964: الشياطين الثلاثة
 1964: أدهم الشرقاوي
 1965: هارب من الأيام
 1965: المغامرون الثلاثة
 1966: شقاوة رجالة
 1967: شاطئ المرح
 1967: جريمة في الحي الهادئ
 1967: بنت شقية
 1967: السمان والخريف
 1968: نساء بلا غد
 1968: عالم مضحك جدا
 1968: شنبو في المصيدة
 1968: المساجين الثلاثة
 1969: هي والشياطين
 1969: الشجعان الثلاثة
 1969: ابن الشيطان
 1970: نهاية الشياطين
 1970: لصوص على موعد
 1970: الثعلب والحرباء
 1970: الأشرار
 1971: عصابة الشيطان
 1971: امرأة ورجل
 1972: ملوك الشر
 1972: شياطين البحر
 1972: الشيماء
 1972: الخطافين
 1973: مدرسة المشاغبين
 1973: كلمة شرف
 1973: ذات الوجهين
 1973: الشياطين في إجازة
 1973: الشحات
 1973: البنات والمرسيدس
 1974: قاع المدينة
 1974: غابة من السيقان
 1974: العمالقة
 1974: الرصاصة لا تزال في جيبي
 1974: البنات والحب
 1974: الأخوة الأعداء
 1974: الأبطال
 1975: نساء ضائعات
 1975: صراع الشياطين
 1975: صابرين
 1975: الضحايا
 1976: حكمتك يارب
 1976: توحيدة
 1976: أنا لا عاقلة ولا مجنونة
 1977: سونيا والمجنون
 1977: الشياطين
 1978: ومن الحب ما قتل
 1980: الباطنية
 1982: وكالة البلح
 1983: درب الهوا
 1984: عندما يبكي الرجال
 1985: المدبح
 1985: شهد الملكة
 1986: السكاكيني
 1986: الحرافيش
 1987: سكة الندامة
 1987: المشاغبات الثلاثة
 1988: غرام الأفاعي
 1988: طير في السما
 1989: الظالم والمظلوم
 1990: الملك لله
 1990: العفاريت
 1991: المشاغبات والكابتن
 1992: جريمة في الأعماق
 1992: الحب المر
 1992: البلدوزر
 1993: اللعبة القذرة
 1994: الجاسوسة حكمت فهمي

المسلسلات
 1979: إلا الدمعة الحزينة
 1981: ومشيت طريق الأخطار
 1981: سباق الثعالب
 1982: وتوالت الأحداث عاصفة
 1995: الفرسان
 1996: الأبطال
 1997: عصر الأئمة
 1997: أبو حنيفة النعمان
 1998: الحب قبل السيف
 1998: الإمام ابن حزم
 1999: نسر الشرق (ج1)
 2000: نسر الشرق (ج2)

تأليف
 1956: كفاية يا عين (فيلم - سيناريو)
 1962: الأشقياء الثلاثة (فيلم - قصة سيناريو وحوار)
 1968: نساء بلا غد (فيلم - سيناريو)
 1968: عالم مضحك جدا (فيلم - سيناريو وحوار)
 1969: هي والشياطين (فيلم - قصة سيناريو وحوار)
 1970: لصوص على موعد (فيلم - سيناريو)
 1970: الثعلب والحرباء (فيلم - سيناريو وحوار)
 1970: الأشرار (فيلم - سيناريو)
 1974: غابة من السيقان (فيلم - سيناريو وحوار)
 1974: الأخوة الأعداء (فيلم - سيناريو وحوار)
 1975: نساء ضائعات (فيلم - سيناريو)
 1975: صراع الشياطين (فيلم - سيناريو وحوار)
 1981: ومشيت طريق الأخطار (مسلسل - سيناريو وحوار)
 1981: سباق الثعالب (مسلسل - سيناريو وحوار)
 1982: وتوالت الأحداث عاصفة (مسلسل - سيناريو وحوار)
 1993: اللعبة القذرة (فيلم - سيناريو وحوار)

تصوير
 1980: الباطنية (مصور)
 1982: وكالة البلح (مصور)
 1984: عندما يبكي الرجال (مصور)
 1985: المدبح (مصور)
 1985: شهد الملكة (مصور)
 1986: السكاكيني (مصور)
 1986: الحرافيش (مصور)
 1987: سكة الندامة (مصور)
 1988: غرام الأفاعي (مصور)
 1988: طير في السما (مصور)
 1989: الظالم والمظلوم (مصور)
 1990: الملك لله (مصور)
 1990: العفاريت (مصور)
 1991: المشاغبات والكابتن (مصور)
 1993: اللعبة القذرة (مصور)

إنتاج
 1956: كفاية يا عين
 1958: هل أقتل زوجي
 1959: بفكر في اللي ناسيني
 1961: ست البنات
 1977: سونيا والمجنون
 1983: درب الهوا
 1984: عندما يبكي الرجال

تمثيل
 1963: سر الهاربة (راكب بالقطار)
 1966: شقاوة رجالة (بشخصيته الحقيقية)
 1968: شنبو في المصيدة (مدير التحرير)
 1990: إسكندرية كمان وكمان (بشخصيته الحقيقية)

مراجع

روابط خارجية

أشخاص من القاهرة
مخرجون سينمائيون مصريون
مواليد 1344 هـ
مواليد 1926
وفيات 1420 هـ
وفيات 2000
وفيات بسبب نوبة قلبية
وفيات في القاهرة
مواليد في القاهرة
وفيات ناجمة عن الأمراض القلبية الوعائية في مصر

حسام الدين مصطفى


Eduardo Federico Beilinson, conhecido popularmente como Skay Beilinson (Buenos Aires, 15 de janeiro de 1952) é um guitarrista, cantor e compositor argentino, considerado como um grande expoente do rock de seu país. É reconhecido por ter sido membro fundador da reconhecida banda argentina Patricio Rey y sus Redonditos de Ricota.

Discografia
 A Través del Mar de los Sargazos (2002)
 Talismán (2004)
 La Marca de Caín (2007)
 ¿Dónde Vas? (2010)
 La Luna Hueca (2013)
 El Engranaje de Cristal (2016)
 En el Corazón del Laberinto (2019)

Judeus da Argentina
Cantores de língua espanhola

Eduardo Beilinson


මේජර් ජෙනරල් ජීවක රුවන් කුලතුංග (ඉංග්‍රීසි: Ruwan Kulatunga) RSP, psc යනු  ශ්‍රී ලංකා යුද්ධ හමුදා නිලධාරියෙක් වන අතර ඔහු ජාතික බුද්ධි ප්‍රධානි, සේනාවිධායක ආරක්ෂක සේවා අණ සහ මාණ්ඩලික විද්‍යාලය සපුගස්කන්ද තනතුරු හොබවයි. ඔහු හිටපු නියෝජ්‍ය උප කුලපති සර් ජෝන් කොතලාවල ආරක්ෂක විශ්ව විද්‍යාලය ද වෙයි.

රුවන් කුලතුංග හිටපු යාපනය නගර සේනා ආඥාපති, 55 වන සේනාංකයේ සේනාංකාධිපති, දියතලාව යුද හමුදා විද්‍යා පීඨයේ යුද හමුදා විද්‍යා පීඨයේ ආඥපති ද වෙයි.

මේජර් ජෙනරල් ජීවක රුවන් කුලතුංග  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත
  මේජර් ජෙනරල් ජීවක රුවන් කුලතුංගයන් ගේ ඉංග්‍රීසි විකිපීඩියා පිටුව

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු හමුදා නිලධරයන්

 දැනුමෙන් පිරිපුන් හමුදාවක් ගොඩනැ‍ඟීමට අවශ්‍ය සියලු පහසුකම් ලබා දෙනවා

 හමුදාව දැනුමෙන් හා ශිල්පයෙන් ගොඩ නඟන්න සියලු පහසුකම් සලසන බව ජනපති කියයි

 ආරක්ෂක සේවා අණ හා මාණ්ඩලික විද්‍යාලයේ 128 ක් පිඑස්සි උපාධි පාඨමාලාව සාර්ථකව නිමකරයි

 නව ජාතික බුද්ධි අංශ ප්‍රධානි ලෙස මේජර් ජෙනරාල් රුවන් කුලතුංග පත් වෙයි

 [

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
ශ්‍රී ලංකා යුද්ධ හමුදා නිලධාරීන්
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ

ජීවක රුවන් කුලතුංග


An Holcus gayanus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pierre Edmond Boissier. An Holcus gayanus in nahilalakip ha genus nga Holcus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Holcus

Holcus gayanus


Hurma (Phoenix dactylifera), palmiyegiller (Arecaceae) familyasından dekoratif yapraklı bir palmiye türüdür. Palmiyeler gibi tropikal, ılıman ve çöl ikliminin görüldüğü yerlerde yetişir. Kazık ve saçak kök yapısına sahiptir. Ağacın pürüzlü gövdesi gri ağırlıklı kahverengi gibidir. Kardeşlenme eğilimi vardır. Gövdesinden ve altından yavrular verebilir.

Yetiştirme

Hurma bitkisi, sıcağı ve güneşi sever, soğuktan hoşlanmaz. Türkiye'de Akdeniz ikliminin olduğu yerlerde yetişir. Kuvvetli ve dengeli bir gübrelemeye gereksinim duyar. Azot, fosfor, potasyum, demir gibi besin maddelerine ek olarak bol miktarda magnezyum, çinko, mangenez ve az miktarda da bakır ve bor gereksinimi vardır.

Zararlılar
Hastalıklı hurma ithalatı kırmızı palmiye böceği (Rhynchophorus ferrugineus) gibi tehlikeli hurma ağacı zararlılarının yayılmasına yol açmıştır. Fark edilmesi oldukça zor olan ve sürekli gözetim gerektiren bu böcek hurma ağaçları için genellikle ölümcüldür. Kontrolsüz ve hastalıklı hurma ağaçlarının ithal edilmesi sonucu sadece hurmalar (P. dactyliferia) değil, çoğu palmiye türü bu böcek tarafından tehdit edilmekte ve bu böcek sonucu ölmektedir.

Besin değeri

Hurma, şeker formunda yüksek oranda karbonhidrat ihtiva eder ve şeker oranı yaklaşık %80'dir.  Geriye kalan kısımları lif, protein ve bor, kobalt, bakır, flor, magnezyum, mangan, selenyum ve çinko gibi iz elementler oluşturur. Halas cinsinin glisemik değeri 35.5, barhi cinsinin 49.7, bo manan cinsin ki ise 30.5'tir.

Ayrıca bakınız
 Trabzon hurması, hurma ismine sahip, ancak hurma ile ilişkili olmayan meyve
 Kara sapot
 Diospyros

Kaynakça

Hurma
Diospyros
Palmiyegiller
Meyve
Çöl meyveleri
Meyve taslakları
Kuraklığa dayanıklı ağaçlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar
Yenilebilir palmiyegiller
Phoenix (bitki)
Afrika'daki bahçe bitkileri
Asya'daki bahçe bitkileri
Peyzaj ağaçları
Afrika ağaçları
1753'te tanımlanan bitkiler
İncil'deki bitkiler
Meyve ağaçları
Tropikal meyveler
Tropikal tarım

Hurma


The coulomb (symbol: C) is a unit of electric charge, named after French physicist Charles-Augustin de Coulomb.

Coulomb may also refer to:

People
 Charles-Augustin de Coulomb (1736–1806), French physicist and namesake of the term coulomb
 Coulomb's law, a law of physics first published by Coulomb in 1785
 List of things named after Charles-Augustin de Coulomb
 A family of French naval architects
 François Coulomb the Elder   (1654–1717)
 François Coulomb the Younger (1691–1751)
 Joseph-Marie-Blaise Coulomb, (1728–1803)
 Adrien Coulomb (born 1990), French professional footballer
 Jean Coulomb (1904–1999), French mathematician, geophysicist and scientific administrator

Places
 Coulomb (crater), a lunar crater named after the French physicist
 Saint-Coulomb, a French commune

Other
 Coulomb (submarine), a Brumaire-class submarine of the French Navy
 COULOMB, a high-energy physics experiment at CERN that ran from 1979 to 1995
 Coulomb Affair, a theosophical conflict in the 1870s
 Coulomb Technologies, former name of electric vehicle infrastructure company ChargePoint
Coulomb stress transfer, a concept used to study how earthquakes influence hazard on other faults.

See also
 Coulombs (disambiguation)
 Coulombe, a surname
 Colombo (surname)

French-language surnames

Coulomb (disambiguation)


د. ثور هايردال  عالم نرويجي ورحالة مغامر تخصص في علم الأعراق وتاريخ انتقال الحضارات في مختلف أنحاء المعمورة. ولد في 6 أكتوبر 1914 في مدينة لارفيك بالنرويج، وتوفي في 18 أبريل 2002 في كوللا ميكيري بإيطاليا عن عمر 88 سنة بسبب سرطان في دماغه. تخرج من جامعة أوسلوا بتخصص في علم الحيوان والجغرافيا. اشتهر منذ أن قام «برحلة الكونتيكي الاستكشافية» والتي قطع بها مبحراً على طوف مبني من خشب شجر البلسا مسافة 8,000 كم عبر المحيط الهادئ، ابتداء من الساحل الغربي لأمريكا الجنوبية حتى وصل جزر تواموتو في بولينيزيا.

السنوات الأولى

اهتم ثور هايردال بعلم الحيوان منذ طفولته. أنشأ معرضا في منزل طفولته مستخدما أفعى البيروس السامة (Vipera berus) كعرضه الرئيسي. درس علم الحيوان والجغرافيا في جامعة أوسلو. في الأثناء ذاتها كان يدرس بمفرده حضارة وتاريخ بولينيسيا، ومرجعه الأساسي أكبر مجموعة كتب وأبحاث حول بولينيسيا، يملكها «بيارن كروبلين» تاجر نبيذ في أوسلو. وقد اشترت جامعة أوسلو هذه المجموعة من ورثة مالكها وألحقتها لقسم أبحاث متحف كونتيكي. بعد سبعة فصول من دراسته في الجامعة ومشاورته لعدد من الخبراء في برلين استطاع إنشاء مشروع تحت رعاية أستاذيه المشرفين على رسالة الدكتوراة التي يعد لها وهما «كريستين بونيفي» و«هالمار بروك». المشروع كان القيام بزيارة ودراسة بعض الجزر المعزولة في المحيط الهادئ ومحاولة اكتشاف كيفية وصول الحيوانات المحلية إلى هذه الجزر. وانطلق إلى جزر الماركيز مصطحبا زوجته الأولى «ليف» خريجة الاقتصاد، التي التقى بها قبيل تسجيله في الجامعة.

فاتو هيفا: العودة للطبيعة

جرت معظم الأحداث المحيطة بإقامته في جزر الماركيز على جزيرة «فاتو هيفا» ودونها في كتابه الأول «البحث عن الجنة»  عام 1938. نشر الكتاب في ذلك الوقت في النرويج. إلا أن قيام الحرب العالمية الثانية سبب في عدم ترجمة الكتاب وعدم توزيعه ونسيانه. إلا أن ثور هايردال وبعد عدة مغامرات ورحلات، واكتسابه للشهرة قرر إعادة نشر وقائع هذه الرحلة في كتاب جديد أطلق عليه عنوان «فاتو هيفا: العودة للطبيعة».

رحلة الكونتيكي الاستكشافية

في رحلة الكونتيكي الاستكشافية The Kon-Tiki expedition، ترافق ثور وخمسة من المغامرين في رحلة إلى البيرو، حيث بنوا طوفا من خشب شجر البلسا  مستخدمين المواد والأساليب التقليدية القديمة في بناء هذه الأطواف. وحين انتهو من بنائه أسموه كون-تيكي على اسم أحد الآلهة بين سكان المنطقة الأقدمين ورسموا صورته كما وردت في الدراسات على شراع الطوف.

كانت رحلة الكونتيكي الاستكشافية نتيجة إلهام لثور هايردال إثر دراسة حضارة الإنكا من تقارير ورسومات قديمة وأسلوب أسفارهم البحرية، والكثير من الشبه مع حضارات جزر المحيط الهادئ والتشابه الكبير في بعض الآثار نتيجة الحفريات الأثرية. كل هذا كان مؤشرا لوجود اتصال بين شعوب أمريكا اللاتينية وجزر البولينيزيا. وفي رأي ثور هايردال في أنه إذا نجح في الوصول إلى بولينيزيا على طوف يشابه أطواف الأقدمين، فإنه سيثبت إمكانية السفر في أعالي البحار على أطواف مثلها وبالتالي يثبت أن أصول الشعوب في جزر البولينيزيا ستكون من أمريكا اللاتينية نتيجة انتقالهم قبل 5,000 سنة على أطواف شبيهة بالكونتيكي أو على الأقل إثبات الاتصال بينهم.

وصلات خارجية

 المتحف كونتيكي
 مذكرات هايردال
 رحلات ثور هايردال
 رحلة دجلة واحتجاج ثور هايردال ضد الحرب
 سيرة ثور هايردال
 طرق بحرية إلى بولينيزيا مقطتفات من محاضرات ثور هايردال

مراجع

أشخاص من لارفيك
أعضاء الأكاديمية النرويجية للعلوم والآداب
اتصال عابر للمحيط قبل كولومبي
إنثوغرافيون نرويجيون
حاصلون على الدكتوراه الفخرية من جامعة أوسلو
حاصلون على الدكتوراه الفخرية من جامعة كييف
حاصلون على الدكتوراه الفخرية من جامعة هافانا
حاصلون على الوسام العلوي من رتبة ضابط عظيم
حاصلون على الوسام النمساوي للعلوم والفنون
خريجو جامعة أوسلو
صانعو أفلام وثائقية نرويجيون
علماء نرويجيون
علماء نرويجيون في القرن 20
كتاب نرويجيون في القرن 20
مستكشفون نرويجيون
ملحدون نرويجيون
مواليد 1914
مؤرخو القرن 20
مؤرخون نرويجيون
مؤرخون نرويجيون في القرن 20
وفيات 2002
وفيات السرطان في إيطاليا
وفيات السرطان في ليغوريا
وفيات بسبب ورم الدماغ
وفيات سرطان الدماغ في إيطاليا
وفيات سرطان الدماغ في ليغوريا

ثور هايردال


Agustina Rosa de Aspas Yuste (Teruel, 1786 - Madrid, 10 de enero de 1842), conocida como Agustina Torres, fue una actriz española de la primera mitad del siglo XIX.

Biografía
Huérfana de padre con cinco años, se instaló en la ciudad de Cádiz a la edad de once años y con el firme propósito de convertirse en actriz, pese a la oposición de su madre. En 1807 se integra en la compañía de Manuel Arenas, junto a la entonces primera actriz Mariana Mouton y Bermejo. Dos años después había ascendido al rango de primera dama de la Compañía.

Su relevancia artística se fraguó durante el periodo inmediatamente posterior a la promulgación de la Constitución española de 1812. Su arte se puso al servicio de la causa patriótica, interpretando piezas que ensalzaran la esencia española frente a los invasores franceses de Napoleón Bonaparte. Así, formño parte de los eventos programados el día de la promulgación de la Constitución, interpretando el monólogo titulado La Patria y el oratorio Las Profecías de Daniel. Otras obras de la época incluyen Roma libre, de Vittorio Alfieri y La viuda de Padilla, de Francisco Martínez de la Rosa.

En 1814, con la disolución de las Cortes de Cádiz se trasladó a Madrid con el también actor Juan Carretero y se integraron en el cuadro del Coliseo de la Cruz, donde Agustina compartió cartel como primera dama junto a Manuela Carmona, empresaria del local. Un año después pasó al Teatro del Príncipe, y el 3 de febrero de 1818 contrajo matrimonio con Carretero. Tras la muerte de su marido, en 1829, Agustina se retiró de la profesión. Tres años después se le concedió el permiso de expendedora de entradas de teatro. Retornó a la interpretación en 1841, pocos meses antes de su fallecimiento a causa de una neumonía.

Referencias

Actores de teatro de España
Fallecidos por neumonía
Actores de la provincia de Teruel
Actores de España del siglo XIX
Españolas del siglo XIX
Nacidos en Teruel
Fallecidos en Madrid

Agustina Torres


An Epidendrum bracteolatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Presl. An Epidendrum bracteolatum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum bracteolatum


Povolide Portekiz'de Viseu belediyesine bağlı olan, 20,22 km2 yüzölçümüne sahip, 1.959 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Viseu

Povolide


Skyggedyret er en dansk animationsfilm fra 2013 instrueret af Dorte Bengtson.

Handling
"Skyggedyret" handler om den 10-årige dreng Dennis, der længes efter at finde sin far, som han savner meget. Dennis og hans storebror, Johnny, har et lille magisk Skyggedyr sammen og det er Dennis' bedste ven. Sammen følger de Johnny ned i parken, hvor broderens bande holder til. Brødrene bor i et hårdt miljø på Nørrebro og på vej til skole må Dennis flygte fra den rivaliserende bande og overhører, at hans storebor skal nakkes og pludselig hvirvles han og Skyggedyret ind i et bandeopgør omkring hashhandel. Det ender med, at Dennis skal vælge imellem at prøve at finde sin far eller prøve at redde sin bror fra at blive skudt?

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Børnefilm fra Danmark
Animationsfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Skyggedyret


Oficiul pentru Educația Tineretului Român a fost o instituție a statului român. A fost înființată în 1934 la propunerea generalului Ion Manolescu.

În cadrul acestui oficiu activau Straja Țării și Cercetășia.

La 24 ianuarie 1937 Oficiul pentru Educația Tineretului Român se desființează.


La théorie BCM, la modification synaptique BCM, ou la règle BCM, du nom d'Elie Bienenstock, Leon Cooper et Paul Munro, est une théorie décrivant les changements d'adaptation neuronale dans le cerveau ou dans un réseau de neurones pendant un processus d'apprentissage. Elle a initialement postulé pour l'apprentissage dans le cortex visuel en 1981. Le modèle BCM propose un seuil mobile pour l'induction de la potentialisation à long terme (LTP) ou de la dépression à long terme (LTD), et indique que la plasticité synaptique est stabilisée par une adaptation dynamique de l'activité post-synaptique moyennée dans le temps.

Selon le modèle BCM, lorsqu'un neurone pré-synaptique se déclenche, les neurones post-synaptiques auront tendance à subir une LTP s'il est dans un état de haute activité (par exemple, se déclenche à haute fréquence et/ou a des concentrations internes élevées en calcium ), ou LTD s'il est dans un état d'activité plus faible (par exemple, déclenchement à basse fréquence, faibles concentrations internes de calcium). Cette théorie est souvent utilisée pour expliquer comment les neurones corticaux peuvent subir à la fois LTP ou LTD en fonction de différents protocoles de stimulation de conditionnement appliqués aux neurones pré-synaptiques (généralement stimulation haute fréquence, ou HFS, pour LTP, ou stimulation basse fréquence, LFS, pour LTD).

Développement
En 1949, Donald Hebb a proposé un mécanisme de travail pour la mémoire et l'adaptation informatique dans le cerveau maintenant appelé Règle de Hebb résumé par la maxime les neurones qui s'excitent ensemble, se connectent ensemble. Cette notion est fondamentale dans la compréhension moderne du cerveau en tant que réseau de neurones et, bien qu'elle ne soit pas universellement vraie, reste une bonne première approximation étayée par des décennies de preuves.

Cependant, la règle de Hebb possède plusieurs défaut :

 elle n'a aucun mécanisme permettant aux connexions de s'affaiblir
 et aucune limite supérieure pour la force qu'elles peuvent obtenir.

En d'autres termes, le modèle est instable, à la fois théoriquement et informatiquement.

Des modifications ultérieures ont progressivement amélioré la règle de Hebb, la normalisant et permettant la décomposition des synapses, où aucune activité ou activité non synchronisée entre les neurones n'entraîne une perte de force de connexion. De nouvelles preuves biologiques ont porté cette activité à son apogée dans les années 1970, où les théoriciens ont formalisé diverses approximations dans la théorie, telles que l'utilisation de la fréquence de déclenchement au lieu du potentiel pour déterminer l'excitation des neurones, et l'hypothèse d'une intégration synaptique idéale et, plus important encore, linéaire. de signaux. C'est-à-dire qu'il n'y a pas de comportement inattendu dans l'ajout de courants d'entrée pour déterminer si une cellule se déclenchera ou non.

Ces approximations ont abouti à la forme de base de BCM ci-dessous en 1979, mais l'étape finale a pris la forme d'une analyse mathématique pour prouver la stabilité et d'une analyse informatique pour prouver l'applicabilité, aboutissant à l'article de Bienenstock, Cooper et Munro en 1982.

Depuis lors, des expériences ont montré des preuves du comportement du BCM à la fois dans le cortex visuel et dans l'hippocampe, ce dernier jouant un rôle important dans la formation et le stockage des souvenirs. Ces deux zones sont bien étudiées expérimentalement, mais la théorie et l'expérience doivent encore établir un comportement synaptique concluant dans d'autres zones du cerveau. Il a été proposé que dans le cervelet, la fibre parallèle à la synapse des cellules de Purkinje suit une "règle BCM inverse", ce qui signifie qu'au moment de l'activation des fibres parallèles, une concentration élevée de calcium dans la cellule de Purkinje entraîne une LTD, tandis qu'une plus faible la concentration donne LTP. En outre, la mise en œuvre biologique de la plasticité synaptique dans le BCM n'a pas encore été établie.

Théorie
La règle BCM de base prend la forme

où:

  est le poids synaptique du  ème synapse,
  est  le courant d'entrée de la synapse,
  est le produit interne des poids et des courants d'entrée (somme pondérée des entrées),
  est une fonction non linéaire. Cette fonction doit changer de signe à un certain seuil , C'est,  si et seulement si . Voir ci-dessous pour les détails et les propriétés.
 et  est la constante de temps (souvent négligeable) de la décroissance uniforme de toutes les synapses.

Ce modèle est une forme modifiée de la règle d'apprentissage Hebbian, , et nécessite un choix de fonction adapté  pour éviter les problèmes hebbiens d'instabilité.

Bienenstock et al. réécrivirent  en tant que fonction  où  est la moyenne temporelle de . Avec cette modification et en écartant la décroissance uniforme, la règle prend la forme vectorielle :

Les conditions d'un apprentissage stable sont dérivées rigoureusement dans BCM en notant qu'avec  et avec l'approximation de la production moyenne , il suffit que

ou de manière équivalente, que le seuil , où  et  sont des constantes positives fixées.

Lorsqu'elle est mise en œuvre, la théorie est souvent prise de telle sorte que

où  est une constante de temps de sélectivité.

Le modèle présente des inconvénients, car il nécessite à la fois une potentialisation à long terme et une dépression à long terme, ou des augmentations et des diminutions de la force synaptique, ce qui n'a pas été observé dans tous les systèmes corticaux. De plus, il nécessite un seuil d'activation variable et dépend fortement de la stabilité des points fixes sélectionnés.  et . Cependant, la force du modèle est qu'il intègre toutes ces exigences à partir de règles de stabilité dérivées indépendamment, telles que la normalisabilité et une fonction de décroissance avec le temps proportionnel au carré de la sortie .

Exemple
Cet exemple est un cas particulier de celui du chapitre "Résultats mathématiques" de Bienenstock et al. en supposant  et . Avec ces valeurs  et nous décidons  remplissant les conditions de stabilité énoncées au chapitre précédent.

Supposons que deux neurones présynaptiques fournissent des entrées  et , son activité un cycle répétitif avec la moitié du temps  et le temps restant .  la moyenne temporelle sera la moyenne de  valeur dans la première et la seconde moitié d'un cycle.

Soit la valeur initiale des poids . Dans la première moitié du temps  et , la somme pondérée  est égal à 0,095 et nous utilisons la même valeur que la moyenne initiale . Cela signifie , , . En ajoutant 10% de la dérivée aux poids, nous en obtenons de nouveaux .

Dans la prochaine moitié du temps, les entrées sont  et poids . Cela signifie ,  du cycle complet est de 0,075, , , . En ajoutant 10% de la dérivée aux poids, nous en obtenons de nouveaux .

En répétant le cycle précédent on obtient, après plusieurs centaines d'itérations, que la stabilité est atteinte avec ,  (première mi-temps) et  (temps restant), , ,  et .

Notez comment, comme prévu, le vecteur de poids final  est devenu orthogonal à l'un des modèles d'entrée, étant les valeurs finales de  dans les deux intervalles zéros de la fonction .

Expérience
La première confirmation expérimentale majeure de BCM est venue en 1992 en étudiant LTP et LTD dans l'hippocampe. Le travail expérimental de Serena Dudek a montré un accord qualitatif avec la forme finale de la fonction d'activation du BCM. Cette expérience a ensuite été reproduite dans le cortex visuel, que le BCM a été initialement conçu pour modéliser. Ce travail a fourni une preuve supplémentaire de la nécessité d'une fonction de seuil variable pour la stabilité dans l'apprentissage de type Hebbian (BCM ou autres).

Les preuves expérimentales n'étaient pas spécifiques au BCM jusqu'à ce que Rittenhouse et al. a confirmé la prédiction de BCM de la modification des synapses dans le cortex visuel lorsqu'un œil est sélectivement fermé. Spécifiquement,

où  décrit la variance de l'activité spontanée ou du bruit dans l'œil fermé et  est le temps écoulé depuis la fermeture. L'expérience a confirmé la forme générale de cette prédiction et a fourni une explication de la dynamique de la fermeture de l'œil monoculaire (privation monoculaire ) par rapport à la fermeture de l'œil binoculaire. Les résultats expérimentaux sont loin d'être concluants, mais jusqu'à présent ont favorisé le BCM par rapport aux théories concurrentes de la plasticité.

Applications
Alors que l'algorithme de BCM est trop compliqué pour le traitement distribué parallèle à grande échelle, il a été utilisé dans les réseaux latéraux avec un certain succès. De plus, certains algorithmes d'apprentissage de réseau informatique existants ont été conçus pour correspondre à l'apprentissage BCM .

Références

Voir aussi

Articles connexes

 Règle de Hebb
 Potentialisation à long terme
 Dépression synaptique à long terme
 Plasticité synaptique

Liens externes
 Article de Scholarpedia

Biophysique
Pages avec des traductions non relues
Neurosciences

Règle BCM


Shenzhen Universiade Sports Centre (chineză: 深圳大运体育中心; tradițională: 圳 大 运 拉育 中心), cunoscut și ca Shenzhen Universiade Centre, Longgang Universiade Sports Centre (chineză: 龙岗 大 运 体育 中心; tradițională: 龍崗大運體育中心) sau Stadionul Longgang (chineză: 龙岗体育场; tradițională: 龍崗 拉育場), este complex sportiv  multifuncțional Longgang, Shenzhen, Guangdong, China. Centrul sportiv a fost finalizat în 2011. Este folosit în principal pentru competițiile de fotbal și atletism și a găzduit câteva evenimente pentru Universiada de vară din 2011.

Stadionul are o capacitate de 60.334 de spectatori. Arena are o capacitate de 18.000 de spectatori. Centrul acvatic are o capacitate de 3.000 de spectatori.

Referințe

Stadioane din China
Shenzen
2011 în China
Fondări în 2011

Shenzhen Universiade Sports Centre


Kaime-i mutebere, Osmanlı Devleti'nde el yazması ilk kâğıt paralara verilen ad. İlki 1840 yılında Abdülmecid zamanında çıkarılmıştır. %12,5 faizli olan bu paralar bir tür hazine bonosu idi. Bir süre sonra taklit edilmeye başlanınca tedavülden kaldırıldı. Sonradan daha düşük faizli yenileri çıkarıldı.

Osmanlı İmparatorluğu ekonomisi
Maliye

Kaime-i mutebere


La guerra austro-turca de 1787-1791 fue un conflicto bélico en el que se enfrentaron el Imperio austríaco y el otomano. La contienda tuvo lugar de forma paralela a la guerra ruso-turca de 1787-1792.

Desarrollo de la guerra

La decisión para iniciar la guerra fue tomada por el emperador del Sacro Imperio Romano Germánico José II de Habsburgo, quien había firmado una alianza con el Imperio ruso de Catalina la Grande. Los turcos tomaron la iniciativa militar, hicieron replegarse a los austríacos de Mehadia (Distrito de Caraș-Severin) e invadieron el Banato (1789). Más tarde, el equilibrio cambió en favor de Austria: Belgrado fue tomada de los turcos en una campaña de tres semanas encabezada por el envejecido mariscal de campo Ernst Gideon von Laudon; sin embargo, en el resultado final reflejado en la Paz de Sistova, las ganancias de Austria fueron magras. Miller las especifica como «nada más que el pueblo de Orșova y cuatro pequeñas localidades en la frontera croata» (Cetingrad, Drežnik Grad, Donji Lapac y Srb).

Del lado turco, la guerra fue un desastre no debido a las pérdidas de territorio en favor de Austria (que fueron recuperadas en gran parte en la negociación), sino debido a las victorias del aliado de Austria en la guerra ruso turca de 1787-1792.

En el frente de batalla, la enfermedad desempeñó un rol central. Durante 1788, en el ejército austríaco hubo «epidemias: los lazaretos estaban repletos, la mitad del ejército estaba enferma y miles de soldados murieron». José II pasó la mayor parte de la guerra en el frente y fue uno de los que cayó enfermo allí. Finalmente, falleció de su enfermedad tras retornar a casa, el 20 de febrero de 1790.

Opinión pública en Austria
En Austria, la guerra era «debilitante e impopular». Maynard Solomon añade que «la moral de la elite cultural estaba severamente erosionada; el temor por las conscripciones llevaron a muchas familias aristocráticas abandonaron Viena y había un sentimiento generalizado de desilusión con el emperador José, una sensación de que había traicionado su promesa de un movimiento reformista ilustrado» Braunbehrens describió la guerra así: «Había una abierta oposición... alimentada por la enorme carga económica que llevaba la población. Los precios de los alimentos había aumentado drásticamente y, en algunos casos, se habían duplicado; algunas panaderías habían sido saqueadas por primera vez en la historia de Viena».

Una consecuencia de este trastorno social fue que la vibrante vida musical de Viena fue disminuida en gran medida, con el cierre de dos de las compañías de ópera y el declive de los conciertos, lo que creó problemas para la carrera de Mozart y otros músicos igualmente dependiente del auspicio de la aristocracia.

Véase también
 Batalla de Karánsebes
 Despotismo ilustrado

Referencias

Bibliografía

Austria en el siglo XVIII
Austroturca 1787
Austroturca 1787
Austroturca 1787
Conflictos en 1787
Conflictos en 1788
Conflictos en 1789
Conflictos en 1790
Conflictos en 1791
Años 1780 en el Imperio otomano
Años 1790 en el Imperio otomano
Relaciones Austria-Turquía
Serbia en el siglo XVIII
Imperio otomano en el siglo XVIII
José II del Sacro Imperio Romano Germánico

Guerra austro-turca (1787-1791)


An Cyperus spectabilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Friedrich Link. An Cyperus spectabilis in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. s. jujuyensis
 C. s. spectabilis

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus spectabilis


Ljubački Stanovi su zaselak u Općini Ražanac u Zadarskoj Županiji.

Zemljopis
Ljubački Stanovi nalaze se 9 km jugozapadno od Općine Ražanac. Smješteni su  uz obalu Ljubačkog zaljeva s južne strane na ulazu u mjesto Ljubač.  Zadar je najbliži grad udaljen 27 km, a udaljenost od autoceste je 25 km u pravcu Posedarja.

Spomenici i znamenitosti

 Crkvica sv. Ivana Glavosjeka je sagrađena 1895.
 Ostaci crkve sv. Marije Magdalene.

Gospodarstvo
Mještani se bave poljoprivredom i ribarstvom.

Izvori

Naselja u Zadarskoj županiji

Ljubački Stanovi


Prvu A odbojkašku ligu, najviši rang odbojkaškog prvenstva Hrvatske za žene za sezonu 2007./08. je drugi put zaredom osvojila ekipa "Rijeka KVIG".

Sustav natjecanja

Sudionici
 Azena - Velika Gorica
 Cestorad - Vinkovci  (Vibrobeton)
 Grobničan - Čavle
 Kaštela DC - Kaštel Stari, Kaštela
 Mladost - Duga Resa
 Mladost - Zagreb  M
 OTP Banka - Pula
 Pivovara Osijek - Osijek
 Rijeka KVIG - Rijeka  (Rijeka KWSO)  M
 Šibenik - Šibenik
 Vukovar - Vukovar
 Zagreb - Zagreb
M nisu igrale prvi dio 1. A lige, igrale MEVZA ligu

Ljestvice i rezultati

1. A liga - Prvi dio

Liga za prvaka

Liga za ostanak

Unutarnje poveznice
 1. A hrvatska odbojkaška liga za žene
 1. B HOL za žene 2007./08.
 MEVZA liga za žene 2007./08.

Vanjske poveznice
 hos-cvf.hr, Hrvatski odbojkaški savez

Izvori

 hos.hr, 2007-08 - 1A liga žene - Poredak Liga (prvi dio), wayback arhiva
 hos.hr, 2007-08 - 1A liga žene - Raspored, wayback arhiva
 ok-grobnican.hr, Rezultati (2007./08.), pristupljeno 9. veljače 2021.
 glasistrenovine.hr, "Glas Istre", br. 47, god. XLV, izdanje od 18. veljače 2008., str. 26 (Sport; 1. dio - 18. kolo i ljestvica), preuzeto 8. veljače 2021.
 glasistrenovine.hr, "Glas Istre", 2007. godina, pristupljeno 8. veljače 2021.
 glasistrenovine.hr, "Glas Istre", 2008. godina, pristupljeno 8. veljače 2021.

2007-08

1. A HOL za žene 2007./08.


El municipio de Villa Sola de Vega es uno de los 570 municipios en que se encuentra dividido el estado mexicano de Oaxaca, localizada en el suroeste de la entidad y su cabecera es Villa Sola de Vega

Geografía
El municipio de Villa Sola de Vega se encuentra localizado en la zona suroeste del estado, en la transición de los valles centrales de Oaxaca y la Sierra Madre del Sur, forma parte de la Región Sierra Sur y del Distrito de Sola de Vega, su extensión territorial es de 680.01 kilómetros que equivalen al 0.71% del territorio estatal, sin embargo de los municipios más extensos en comparación con la gran mayoría de los restantes, sus coordenadas geográficas extremas son 16° 15' - 16° 55' de latitud norte y 96° 50' - 97° 20' de longitud oeste; al localizarse en la transición entre los valles y la sierra su altitud varía desde los 700 hasta los 3 000 metros sobre el nivel del mar.

Debido a su importante extensión territorial limita con un total de 22 municipios, que son los siguientes: al extremo norte con el municipio de San Mateo Yucutindoo y con el municipio de San Antonio Huitepec, en la zona centro norte limita con el municipio de Zimatlán de Álvarez, con el municipio de San Vicente Lachixío y con el municipio de Santa María Sola, al noreste limita con el municipio de Santa María Lachixío, con el municipio de San Miguel Mixtepec y con el municipio de Ayoquezco de Aldama, al este limita con el municipio de La Compañía, el municipio de San Ildefonso Sola, el municipio de San Francisco Sola, el municipio de San Agustín Amatengo, el municipio de Yogana y el municipio de San Vicente Coatlán, al sureste con el municipio de Miahuatlán de Porfirio Díaz, al sur con el municipio de San Jerónimo Coatlán, con el municipio de San Pedro Juchatengo y con el municipio de Santa Catarina Juquila, al oeste los límites corresponden al municipio de Santiago Minas, al municipio de San Lorenzo Texmelucan, al municipio de Santo Domingo Teojomulco y al municipio de Santiago Textitlán.

Orografía e hidrografía
El municipio se encuentra enclavado en la Sierra Madre del Sur, lo que implica que su relieve sea sumamente accidentado, las principales elevaciones se encuentran en el norte y en la zona central y las mayores elevaciones se encuentran en dos extremos del territorio, el cerro Punto Trino en el extremo noroeste y el cerro El Eslabón.

La principal corriente del municipio de Villa Sola de Vega es el río Atoyac, que recorre los extremos este y sur del municipio constituyendo su límite municipal, todas las restanes corrientes menores del territorio descienden de la serranías hacia el Atoyac, incluyendo al río Sola, que cruza el noreste del municipio y pasa por la cabecera municipal. La totalidad del municipio se encuentra en la Región hidrológica Costa Chica-río Verde y la Cuenca del río Atoyac.

Demografía
De acuerdo con los resultados del Censo de Población y Vivienda de 2010 realizado por el Instituto Nacional de Estadística y Geografía la población total del municipio de Villa Sola de Vega es de 12 525 habitantes, de los que 6 176 son hombres y 6 349 son mujeres.

Localidades
En el municipio de Villa Sola de Vega se localizan 138 localidades, las principales y su población en 2010 se enlistan a continuación:

Política
El gobierno de Villa Sola de Vega corresponde al ayuntamiento, éste es electo por el principio de partidos políticos, vigente en 146 municipios de Oaxaca, a diferencia del sistema de usos y costumbres vigente en los restantes 424, por tanto su elección es como en todos los municipios mexicanos, por sufragio directo, universal y secreto para un periodo de tres años no renovables para el periodo inmediato pero si de forma no consecutiva, el periodo constitucional comienza el día 1 de enero del año siguiente a su elección. El Ayuntamiento se integra por el presidente municipal, un Síndico y un cabildo formado por regidores.

Representación legislativa
Para la elección de diputados locales al Congreso de Oaxaca y de diputados federales a la Cámara de Diputados federal, Villa Sola de Vega se encuentra integrado en los siguientes distritos electorales:

Local:
 Distrito electoral local 21 de Oaxaca con cabecera en Ejutla de Crespo.

Federal:
 Distrito electoral federal 10 de Oaxaca con cabecera en Miahuatlán de Porfirio Díaz.

Referencias

Notas

Fuentes

Municipios del estado de Oaxaca
Distrito de Sola de Vega

Municipio de Villa Sola de Vega


صيدا مدينة لبنانية عاصمة محافظة جنوب لبنان.

  صيدا - زهراني هو أحد أقضية محافظة الجنوب الثلاث، مركزه مدينة صيدا، عاصمة المحافظة وثالث المدن اللبنانية من حيث الأهمية السكانية والاقتصادية.
  صيدا (سوريا) قرية تابعة لمحافظة درعا في سورية.
  صيدا (قرية) هي إحدى القرى المحتلة والمدمرة التابعة لمركز الخشنية التابع لمحافظة القنيطرة في هضبة الجولان بجنوب غرب سوريا.
  صيدا (فلسطين) قرية من قرى محافظة طولكرم شمال الضفة الغربية ، فلسطين
  صيدة هي إحدى القرى التابعة لمركز أوسيم في محافظة الجيزة في جمهورية مصر العربية.
صفحات توضيح أسماء أماكن

صيدا (توضيح)


An Prasophyllum suttonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alfred James Ewart ngan Bertha Rees. An Prasophyllum suttonii in nahilalakip ha genus nga Prasophyllum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Prasophyllum

Prasophyllum suttonii


Mildred Trouillot-Aristide (born 1963) is an American lawyer who married Jean-Bertrand Aristide, the former President of Haïti, in 1996.

Mildred Trouillot grew up in the Bronx. Both her father, Emile, and mother, Carmelle, were natives of Haïti. He left Haïti in 1958, she in 1960. They found work in New York City, where Emile worked in a steel factory. Carmelle worked as a laboratory technician.

Mildred graduated from St. Barnabas High School, City College of New York, and  the University of Pennsylvania Law School. She practiced commercial litigation for the Manhattan law firm of Robinson, Silverman, Pearce, Aronsohn, and Berman. She met Aristide at a lecture he gave in 1992. In 1994, she went to work for Aristide's government in exile in Washington, D.C. as a speechwriter, as well as doing legal work.

They married on January 20, 1996, in a simple ceremony in Port-au-Prince. It was a controversial marriage in Haïti. Aristide was elected president while he was a Catholic priest, and had given up the priesthood by the time he married Mildred.

The couple has two daughters, Christine Aristide, born in November 1996, and Michaelle Aristide, born in 1998.

References

Living people
1963 births
Date of birth unknown
First ladies and gentlemen of Haiti
University of Pennsylvania Law School alumni
City College of New York alumni
American people of Haitian descent
Haitian people of Mulatto descent
Lawyers from the Bronx

Mildred Trouillot


Boris Hauf (* 1974 in London) ist ein österreichischer Musiker (Saxophon, Flöten, Synthesizer, Orgel, Electronics) im Bereich des Avantgarde Jazz, der Improvisationsmusik und elektroakustischen Musik.

Leben und Wirken
Boris Hauf studierte Cello, Saxophon und Flöte an Konservatorien in Linz und Wien, daneben arbeitete er im Linzer Studio for Advanced Music Technology. Mitte der 1990er Jahre entstanden erste Aufnahmen mit der Punkband Fuckhead; Ende der Dekade bezog er elektronische Musik in sein Spiel ein. Er war Gründer der elektroakustischen Avantgardeband Efzeg, außerdem spielte er im Ulrichsberg Tri-Centric Ensemble, mit Josef Novotny, Burkhard Stangl und im Joëlle Léandre Tentet. Daneben arbeitete er regelmäßig in Chicago mit Ensembles wie Chicago Sound Map oder Television Power Electric. Ab 2001 veröffentlichte er eine Reihe von Privatmitschnitten und Downloads unter dem Titel Shameless. 2012 spielte der in Berlin lebende Musiker mit einem Sextett aus u. a. Keefe Jackson, Jason Stein, Frank Rosaly das Album Next Delusion (Clean Feed Records) ein.

Diskographische Hinweise
Adam Sonderberg & Boris Hauf – Shameless 0202 (2002)
Boris Hauf – Soft Left Onto Westland (Mosz, 2005)
Boris Hauf – Clark (2006)
Kyle Bruckmann / Werner Dafeldecker / Boris Hauf – Wane (Formed Jazz, 2006)
Boris Hauf / Steven Hess / Keefe Jackson / Juun – Proxemics (Creative Sorces, 2011)
Boris Hauf Sextet – Next Delusion (2012)
Boris Hauf / Martin Siewert / Christian Weber / Steve Heather: The Peeled Eye (Shameless, 2016)

Weblinks
Webpräsenz

Jazz-Saxophonist
Improvisationsmusiker
Musiker (Österreich)
Österreicher
Geboren 1974
Mann

Boris Hauf


An Scaphyglottis fusiformis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni August Heinrich Rudolf Grisebach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Richard Evans Schultes. An Scaphyglottis fusiformis in nahilalakip ha genus nga Scaphyglottis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Scaphyglottis

Scaphyglottis fusiformis


Das Institut für sozial-ökologische Wirtschaftsforschung e.V. (ISW) in München ist ein politischer Verein mit wirtschaftswissenschaftlicher Ausrichtung, der nach Eigenbeschreibung "alternativ zum neoliberalen Mainstream Analysen, Argumente und Fakten für die wissenschaftliche und soziale Auseinandersetzung anbietet".

Zielsetzung des im Juni 1990 gegründeten Vereins ist die Ausarbeitung didaktischen Materials zur Verwendung in Schulen und Weiterbildungsinstitutionen. Jährliche isw-Foren sollen dem Erfahrungsaustausch von Wissenschaftlern untereinander und mit anderen Interessengruppen dienen. Finanziert wird der Verein durch private Förderer.

Zu den vom isf aufgegriffenen Themen gehören Fragen der Globalisierung, der Rolle multinationaler Firmen und transnationaler Institutionen, der Einkommens- und Vermögensverteilung, der Friedensforschung, der Energiewirtschaft und der Sozialsysteme. Veröffentlicht wird das betreffende Material unter anderem in dem vierteljährlich erscheinenden isw-report und den monatlichen isw-forschungsheften. Alle zwei Monate hat das isw eine einstündige Sendung bei Radio LORA München.

Vereinsvorsitzender und Leiter der Redaktion ist Willy Sabautzki. Stellvertretende Vorsitzende sind Sonja Schmid und Kerem Schamberger. Dem Beirat gehörten bzw. gehören unter anderem Frank Deppe, Margret Mönig-Raane, Norman Paech, Klaus Pickshaus,  Tobias Pflüger und Jörg Huffschmid an.

Publikationen
 isw report: Erscheint vierteljährlich mit ca. 36 Seiten
 isw wirtschaftsinfo: Erscheint ca. ein- bis zweimal jährlich zu aktuellen konjunktur-, wirtschafts- und sozialpolitischen Themen.
 isw spezial: Unregelmäßig erscheinende Spezialuntersuchungen und Analysen zu ökonomischen, ökologischen und friedenspolitischen Themen
 isw forschungsheft: Unregelmäßig erscheinende Beiträge zur Theorie der Globalisierung

Auf seiner Website veröffentlicht das isw mehrmals im Monat Analysen und Kommentare.

Alle zwei Monate hat das isw eine einstündige Radiosendung bei LORA München.

Weblinks
 Institut für sozial-ökologische Wirtschaftsforschung
 isw – sozial-ökologische wirtschaftsforschung bei Linksnet, mit Archiv von Online-Texten

Einzelnachweise

Verein (München)
Gegründet 1990


Košarkaški klub "Sesvete" (KK "Sesvete"; Košarkaški klub "Sesvete Zagreb", "Sesvete") je muški košarkaški klub iz Sesveta, Grad Zagreb, Republika Hrvatska.
U sezoni 2019./20. klub se natječe u Prvoj muškoj košarkaškoj ligi, ligi drugog stupnja prvenstva Hrvatske.

O klubu
KK "Sesvete" je osnovan u rujnu 2006. godine. Klub se u početku natjecao u "C-1 ligi – Centar" i "B-1 ligi – Centar", koju osvajaju u sezoni 2014./15. i ulaze u "A-2 ligu – Centar" (kasnije "Druga liga – Centar") u kojoj su prvaci u sezoni 2018./19., kada nakon kvalifikacija ulaze u "Prvu kođarkašku ligu".

Uspjesi
 Druga liga – Centar
 prvak: 2018./19.

 B-1 liga – Centar
 prvak: 2014./15.

 C-1 liga centar
 prvak: 2013./14.

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Sesvete

Vanjske poveznice
 kksesvete.hr, službene stranice
 KK Sesvete, facebook stranica
 eurobasket.com, KK Sesvete Zagreb
 sportilus.com, KOŠARKAŠKI KLUB SESVETE
 basketball.hr, KK Sesvete

Izvori

 kksesvete.hr, ''O nama", pristupljeno 12. ožujka 2020.
 sesvete-danas.hr, Predstavljamo Košarkaški klub Sesvete, objavljeno 23. siječnja 2017., pristupljeno 12. ožujka 2020.
 ksz-zagreb.hr, Košarkaški klubovi, pristupljeno 12. ožujka 2020.
 hks-cbf.hr, Klubovi – Prva muška liga, pristupljeno 12. ožujka 2020.
 poslovna.hr, KOŠARKAŠKI KLUB SESVETE ZAGREB
 fininfo.hr, KK "SESVETE" ZAGREB
 bisnode.hr, KOŠARKAŠKI KLUB "SESVETE" ZAGREB

Košarkaški klubovi u Gradu Zagrebu
Sesvete

KK Sesvete