El LXVI Campeonato Mundial de Halterofilia se celebró en Estambul (Turquía) entre el 17 y el 27 de noviembre de 1994 bajo la organización de la Federación Internacional de Halterofilia (IWF) y la Federación Turca de Halterofilia.

En el evento participaron 347 halterófilos (242 hombres y 105 mujeres) de 52 federaciones nacionales afiliadas a la IWF.

Medallistas

Masculino

Femenino

Medallero

Enlaces externos
Base de datos iat.uni-leipzig.de .

1994
Halterofilia en 1994
Deporte en Estambul
Deporte en Turquía en 1994

Campeonato Mundial de Halterofilia de 1994


Adolf Spamer, nació el 10 de abril de 1883 en Maguncia, murió el 20 de junio de 1953 en Dresde, fue un filólogo alemán especialista en la historia de la lengua alemana, y un folclorista. Es uno de los más importantes especialistas del folclore alemán en el período de entreguerras.

Bibliografía
 Spamer, Adolf. In: Reiner Pommerin (Hrsg.): 175 Jahre TU Dresden. Band 3: Dorit Petschel (Bearb.): Die Professoren der TU Dresden 1828–2003. Böhlau Verlag, Köln u. a. 2003, ISBN 3-412-02503-8, S. 920.

Referencias

Enlaces externos

 Ulrike Schlosser: Wissenschaftsgeschichte – Institutsgeschichte, Bilder aus dem Institut für Sächsische Geschichte und Volkskunde e.V.
 Ulrike Schlosser: Eine historische Museumsdokumentation

Folcloristas de Alemania
Filólogos de Alemania del siglo XX
Miembros de la Academia de Ciencias de Sajonia
Nacidos en Maguncia

Adolf Spamer


Elizabeth Amy Dillwyn (16 May 1845 – 13 December 1935) was a Welsh novelist, businesswoman, and social benefactor. She was one of the first female industrialists in Britain.

Born in Sketty, Swansea, Dillwyn was a member of a prominent family. Her father was industrialist and politician Lewis Llewelyn Dillwyn, her older sister was lepidopterist Mary De la Beche Nicholl, her paternal uncle was botanist and photographer John Dillwyn Llewelyn, her paternal aunt was photographer Mary Dillwyn, and her paternal first cousin was astronomer and photographer Thereza Dillwyn Llewelyn. Dillwyn's paternal grandfather was the businessman, naturalist, and politician Lewis Weston Dillwyn, while her maternal grandfather was geologist and palaeontologist Henry De la Beche. Dillwyn's paternal great-grandfather was the American abolitionist William Dillwyn, who had migrated to Great Britain.

From the 1870s to the early 1890s, Dillwyn, wrote 6 novels. Her themes included feminism, social reform, and a favorable view of the Rebecca Riots (1839-1843) in response to unfair taxation. Following her father's death in 1892, Dillwyn inherited his spelter works at Llansamlet and his debts. She personally managed the industry, and by 1899 had fully repaid her father's debts. In 1902, she turned her business into a registered company. She joined the National Union of Women's Suffrage Societies, and campaigned for women's suffrage.

Dillwyn never married, but considered herself married to "her wife" Olive Talbot. She was nicknamed 'The Pioneer' by friends.

Family
Elizabeth Amy Dillwyn was born in Wales, UK, on 16 May 1845, in Sketty in Swansea. She was the daughter of Lewis Llewelyn Dillwyn and Elizabeth (née De la Beche). She had an older sister and brother, Mary (b. 1839)(Mary De la Beche Nicholl) and Henry (b. 1843) and a younger sister, Sarah (b. 1852).

Her uncle was John Dillwyn-Llewelyn of Penllergare who, along with his wife Emma Thomasina Talbot, his sister (Amy's aunt) Mary Dillwyn and his daughter (Amy's cousin) Theresa Story Maskelyne (née Dillwyn-Llewellyn) were pioneers of early photography. Her paternal grandfather was the naturalist Lewis Weston Dillwyn and her maternal grandfather was geologist Henry De la Beche. The Dillwyn family were originally Quakers and her great-grandfather was William Dillwyn, the anti-slavery campaigner from Pennsylvania who returned to campaign in Britain.

Her father became a Liberal MP (1855–1892), and was the owner of the Dillwyn Spelter Works at Swansea.

Biography

In 1864 her fiancé, Llewelyn Thomas of Llwynmadog, died shortly before their planned wedding. Research into Dillwyn's life has also shown a close relationship with Olive Talbot through letters, who she called her 'wife' in diaries. From this, some theorize the unrequited love in her novels was inspired by this real relationship. In 1866 her mother died. Between 1880 and her father's death in 1892 she had six novels published.

Following the deaths of her brother in 1890 and her father in 1892 Amy Dillwyn lost the family home at Hendrefoilan due to it being entailed to the male line, but inherited her father's debts of over £100,000 (£8 million or more today). She wore a bright purple skirt, with a yellow rose in her belt and flowers in her hat to her father's funeral, in a statement against the Victorian conventions of elaborate funerals, which could cause families to get into debt through buying mourning clothing in haste.

She was able to rescue her father's spelter works at Llansamlet, which she managed herself and thus saved 300 jobs. Dillwyn lived in lodgings until the business was saved, eventually moving into Tŷ Glyn, her home for the rest of her life. It took until 1899 for "Dillwyn & Co". to pay off the last of its creditors, and begin returning a profit. In 1902, Dillwyn registered the business as a registered company.

She was a strong supporter of social justice and gave her support to striking seamstresses. Her unorthodox appearance, her habit of smoking cigars and lifestyle made her a well-known figure in the local community. When the National Union of Women's Suffrage Societies was formed at the turn of the century, Dillwyn joined as one of the earliest supporters in Wales. Although rejecting the militant actions of some members, she was still a staunch member of the movement.

Death
She died in Swansea on 13 December 1935, at the age of ninety, was cremated and her ashes buried in the churchyard of St Paul's Church, Sketty. Probate was granted to Rice Mansel Dillwyn and her estate was valued at £114,513 7s 9d.

Legacy
Her house, Tŷ Glyn (now Mumbles Nursing Home), still stands at West Cross, Swansea and a Blue plaque has been installed on its boundary wall.

Currently Professor Kirsti Bohata, cited below, is writing a study of Amy Dillwyn as part of a research project at CREW, Centre for Research into the English Literature and Language of Wales at Swansea University.

In 2018, Dillwyn (representing women in business) was chosen as one of the top 100 Welsh Women by Women's Equality Network Wales, in their project to mark the centenary of the Representation of the People Act 1918, granting some women the vote.

Amy Dillwyn's life has inspired works of art and drama.

Novels
Amy Dillwyn started writing in the 1870s, stating 'I've an idea I will try and write one chapter and see how I like it'. The Rebecca Rioter (as The Rebecca Rioter: A Story of Killay Life) was published by Macmillan in 1880, by 'E. A. Dillwyn.' Telling the fictionalized account of a Rebecca rioter, loyal to the cause even when transported to Australia, the novel shows Dillwyn's political views, liberal toward the Rebecca riots and against English rule, despite her father's part in squashing the riots. Both The Rebecca Riots and Chloe Arguelle were translated into Russian by liberal intelligentsia. Her novel Jill was the most commercially successful, with the original July 1884 print selling out, causing it to be reprinted in September of the same year. She eventually satisfied the reviewers' calls for a sequel with the 1887 Jill and Jack. Painting and Bohata identify recurring themes in her novels of crusading social reform, unrequited love, criticism of the upper class. Feminist concerns predominate, however, and many of her stories had tomboyish women as protagonists. Dillwyn also anonymously contributed to the Spectator regularly in the 1880s.

Works
 The Rebecca Rioter (1880) (reprinted 2004 by Honno)
 Chloe Arguelle (1881)
 A Burglary; or Unconscious Influence (1883) (reprinted 2009 by Honno)
 Jill (1884) (reprinted 2013 by Honno)
 Nant Olchfa (serialized in The Red Dragon: The National Magazine of Wales, Vols X-XI, 1886–7)
 Jill and Jack (1887)
 Maggie Steele's Diary (1892)

Further reading
 David Painting, Amy Dillwyn (1987)
 David Painting: Amy Dillwyn, Cardiff : University of Wales Press, 2013,
 Jane Aaron, Nineteenth Women's Writing in Wales: Nation, Gender and Identity, Llandybïe: University Press.

References

External links
 The Dilwyn Project - Research project by Swansea University
 The Life and Fiction of Amy Dillwyn - Research project by Swansea University, led by Dr. Kirsti Bohata.

1845 births
1935 deaths
19th-century British businesswomen
20th-century British businesswomen
19th-century Welsh businesspeople
20th-century Welsh businesspeople
19th-century Welsh novelists
19th-century Welsh women writers
20th-century Welsh women
Welsh suffragists
People from Swansea
Welsh women novelists
Welsh industrialists
Welsh people of American descent
Welsh women in business
Dillwyn family

Amy Dillwyn


Regimentul 38 Infanterie a fost o unitate de nivel tactic care s-a constituit în iunie 1941, prin mobilizarea unităților și subunităților existente la pace aparținând de Regimentul Neagoe Basarab No. 38. Regimentul a făcut parte din organica Brigăzii 10 Infanterie din Divizia 10 Infanterie, fiind dislocat la pace în garnizoana Brăila.  Regimentul 38 Infanterie a participat la acțiunile militare pe toată perioada războiului, între 22 iunie 1941 - 9 mai 1945.

Participarea la operații

Campania din est (1941-1944)

Campania din vest (1944-1945)

Comandanți
Colonel Gabriel Vlad: înainte de 23 august 1944-1 octombrie 1945

Note

Bibliografie
 Asandei, Simion (colonel), Regimentul "Neagoe Basarab", Editura Militară, București, 1979

Vezi și
Participarea României la Al Doilea Război Mondial
Regimentul 38 Infanterie (1916-1918)
Nicolae Dabija

Unități militare române din Al Doilea Război Mondial

Regimentul 38 Infanterie (1941-1945)


Laguna Rodrigo de Freitas (în  sau simplu Lagoa) este o lagună din Rio de Janeiro, Brazilia. Se află în zona de sud a orașului, între cartierul Ipanema și Pădurea Tijuca.

Descripție
Laguna are o suprafață de 2.4 kilometri, cu o adâncime medie de 3.8 metri. Este înconjurată de o cale pietonală și de o pistă pentru biciclete de 7.5 km. Include două insule, Insula Piraquê și Insula Caiçaras, care adăpostesc cluburi private, Clube Naval și respectiv Clube dos Caiçaras.

Este alimentată pe de-o parte cu apă dulce de trei râuri care se scurg în cascadă din muntele învecinate și pe de altă parte cu apă de mare printr-un canal pe care o conectează cu Oceanul Atlantic. Gradul de oxigenare al apelor este natural destul de scăzut. În mod sezonier, când temperatura scade brusc, descompunerea a materialului organic transportat de pădurile prin ploile de toamnă provoacă eutrofizarea apelor, cauzând moartea vietăților acvatice, infestarea cu țânțari și un miros fetid. Fenomenul s-a accentuat prin acțiunea umană, laguna fiind folosită pentru deversarea apelor uzate, la punctul în care guvernatorul Negrão de Lima a intenționat să o umple în 1970. În 2008 inițiativa "Lagoa Limpa" (Laguna curată) s-a lansat pentru depoluarea lagunei.

Istoric

Zona era cunoscută din indigenii din jur sub numele de Sacopenapã, "calea păsărilor socó". În secolul al XVII-lea a fost cumpărată de Rodrigo de Freitas, al cărui nume îl poartă în prezent. În anul 1806 a fost însușită de prințul regent, fostul Ioan al VI-lea al Portugaliei, pentru construirea unei fabrici de praf de pușcă. Apoi a devenit o zonă de recreere. Suprafața lagunei s-a redus în cursul secolului al XIX-lea prin digurile construite pentru cluburi private și prin depozite de deșeuri.

În prezent laguna este un loc renumit pentru practicarea canotajului. A găzduit proba de canotaj la Jocurile Panamericane din 2007, Campionatul Sudamerican de Canotaj din 2013, Campionatul Mondial de Canotaj pentru juniori din 2015 și a fost aleasă pentru probele de caiac canoe sprint și de canotaj la Jocurile Olimpice de vară din 2016. Decizia a provocat controverse, datorită problemei poluării apelor.

Note

Rio de Janeiro
Locuri de desfășurare ale Jocurilor Olimpice de vară din 2016

Laguna Rodrigo de Freitas


Takamasa Yamazaki (født 17. marts 1992) er en japansk professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Mito HollyHock.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takamasa Yamazaki


ක්‍රි.වත 17 වන සියවසේදී රාජකීය යටත්විජිත ලෙසින් හැඳින්වුනු කිරීට යටත්විජිත යනු බ්‍රිතාන්‍ය අධිරාජ්‍යයට අයත්ව තිබූ යටත්විජිත වර්ගයකි.

කිරීට යටත්විජිත ලැයිස්තුව

A territory belonging by settlement, conquest or annexation to the British Crown or to an independent Commonwealth country.

Source:

මූලාශ්‍ර

කිරීට යටත්විජිත

කිරීට යටත්විජිත


Radio Oštra Luka je internetska radijska postaja na hrvatskom iz Oštre Luke, BiH.

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice
Facebook

Radijske postaje na hrvatskom jeziku u Bosni i Hercegovini

Radio Oštra Luka


Der Schlaimbaach ist ein gut drei Kilometer langer Bach in der  wallonischen Provinz Luxemburg und ein linker Zufluss der Attert.

Verlauf
Der Schlaimbaach entspringt in Grünland auf einer Höhe von etwa  östlich vom Buregbësch. Er läuft zunächst gut einhundertfünfzig Meter in  Richtung Ostsüdost und biegt dann scharf nach Südsüdwest ab. Dreihundert Meter bachabwärts wird er auf seiner rechten Seite von einem Quellast gespeist, der von Westen her aus dem Waldgewann Neiert heranzieht. Der Schlaimbaach fließt danach südostwärts und wird etwa hundert Meter später auf der gleichen Seite von einem weiteren Quellast verstärkt. Der Bach bewegt sich nun in Richtung Ostsüdost vom  Almerterbësch nach dem Läffelsbësch durch eine Landschaft, in welcher sich Auenwälder und Feuchtwiesen abwechseln. Er umfließt dann noch nördlich zwei kleine Weiher und mündet schließlich südwestlich von Attert-Schadeck auf einer Höhe von etwa , direkt neben dem Luchterbaach, von links in den Canal du Fourneau, einen Nebenarm der Attert.

Einzelnachweise

Attert

Schlaimbaach


Michele Muratori (født 19. december 1983) er sanmarinesisk politiker. Han er sammen med Nicola Selva de nuværende regentkaptajner i San Marino efter at have overtaget embedet 1. april 2019.

Muratori er uddannet i statskundskab fra universitetet i Bologna. Han arbejder i den offentlige forvaltning.

Muratori er medlem af Consiglio Grande e Generale og er leder af Sinistra Socialista Democratica ("Demokratiske Socialistiske Venstre").

Referencer

Eksterne henvisninger

Regentkaptajner af San Marino

Michele Muratori


STS-51-I was the 20th mission of NASA's Space Shuttle program and the sixth flight of Space Shuttle Discovery. During the mission, Discovery deployed three communications satellites into orbit. The mission launched from Kennedy Space Center, Florida, on August 27, 1985, and landed at Edwards Air Force Base, California, on September 3, 1985.

Crew

Spacewalks
  Fisher and van Hoften  – EVA 1
 EVA 1 Start: August 31, 1985
 EVA 1 End: August 31, 1985
 Duration: 7 hours, 20 minutes

  Fisher and van Hoften  – EVA 2
 EVA 2 Start: September 1, 1985
 EVA 2 End: September 1, 1985
 Duration: 4 hours, 26 minutes

Crew seating arrangements

Launch

Mission summary
Discovery launched at 6:58 a.m. EDT on August 27, 1985. Two earlier launch attempts, one on August 24 and another on August 25, were scrubbed – the first because of poor weather, and the second because the backup orbiter computer failed and had to be replaced. The successful launch on August 27, 1985, took place just as an approaching storm front reached the launch pad area.

The five-man STS-51-I crew included Joe H. Engle, commander; Richard O. Covey, pilot; and James D. A. van Hoften, John M. Lounge, and William F. Fisher, mission specialists. Their primary mission was to deploy three commercial communications satellites and retrieve and repair the Syncom IV-3 (Leasat-3) satellite, which had been deployed during the STS-51-D mission in April 1985, but had malfunctioned. In addition, a mid-deck materials processing experiment, the Physical Vapor Transport Organic Solid Experiment (PVTOS), was flown aboard Discovery.

The three communications satellites were Aussat-1, a multi-purpose spacecraft owned by Australia; ASC-1, owned and operated by the American Satellite Corporation (ASC); and Syncom IV-4 (Leasat-4), leased to the Department of Defense (DoD) by its builder, Hughes Space and Communications. Both Aussat-1 and ASC-1 were deployed on the day of the launch, August 27, 1985. Syncom IV-4 (Leasat-4) was deployed two days later. All three achieved their planned geosynchronous orbits and became operational.

On the fifth day of the mission, astronauts Fisher and van Hoften began repair efforts on the malfunctioning Syncom IV-3, following a successful rendezvous maneuver by Discovery. The effort was slowed by a problem with the Remote Manipulator System (Canadarm) elbow joint. After a second EVA by Fisher and van Hoften, the satellite's control lever was repaired, permitting commands from the ground to activate the spacecraft's systems and eventually send it into its proper geosynchronous orbit. The two EVAs lasted a total of 11 hours and 46 minutes.

Discovery landed on Runway 23 at Edwards Air Force Base at 6:16 a.m. PDT on September 3, 1985. The flight lasted a total of 7 days, 2 hours, 18 minutes and 42 seconds, during which the shuttle completed 112 orbits of the Earth.

Mission insignia
The insignia depicts an American bald eagle, trailing red and white stripes, and pushing a boundary layer forward. The 19 stars, along with the eagle, are references to the 20th shuttle mission (with the eagle representing the orbiter and thus being the 20th "star"). Lining the patch are the surnames of the crew members.

Wake-up calls
NASA began a tradition of playing music to astronauts during the Project Gemini, and first used music to wake up a flight crew during Apollo 15. Each track is specially chosen, often by the astronauts' families, and usually has a special meaning to an individual member of the crew, or is applicable to their daily activities.

Gallery

See also

 List of human spaceflights
 List of Space Shuttle missions

References

External links
 NASA mission summary
 STS-51I Video Highlights

Space Shuttle missions
Edwards Air Force Base
1985 in spaceflight
1985 in the United States
Spacecraft launched in 1985
Spacecraft which reentered in 1985
Satellite servicing missions

STS-51-I


Die Schwabentorbrücke ist eine der beiden ältesten Brücken in Freiburg im Breisgau. Der Übergang über die Dreisam führt vom Schwabentor, einem der beiden erhaltenen Stadttore Freiburgs, in Richtung Schwarzwald.

Geschichte
An dieser Stelle standen im Laufe der Jahrhunderte mehrere Brücken in Holz- oder Steinbauweise. Nachdem ein Jahrhunderthochwasser am 9. März 1896 zwei der drei Bögen der Steinbrücke weggerissen hatte, wurde an diesem Dreisamübergang eine Eisenbrücke nach den durch den Freiburger Architekten Friedrich Bauer bearbeiteten Plänen von Hermann Billing errichtet. Die heutige moderne Betonbrücke stammt zu großen Teilen aus dem Jahre 1974, als die Eisenbrücke dem hohen Verkehrsbedarf nicht mehr gewachsen war. Die Neukonstruktion angepasst an die Verkehrsführung der Leo-Wohleb-Straße enthält Elemente der Brücke von 1897, so zum Beispiel das gusseiserne Geländer mit den Wappenfeldern.

Zur Brücke gehören zwei Türme und ein Brunnenhaus in neogotischer Bauweise und zwei in historisierender Weise von Julius Seitz gefertigte Skulpturen; diese stellen Albertus Magnus an der Nordseite und Martin Malterer mit Leopold III. von Habsburg an der Südseite dar. Die Brücke wurde so stilistisch dem Schwabentor angepasst. Der nördliche Turm diente der Hochwasserwache, der südliche beherbergte das Stellwerk für den Kronenmühlenkanal. Am Nordturm ist eine Tafel zur Erinnerung an die Geheimen Oberregierungsräte Karl Siegel und Leopold Sonntag angebracht, die in der Nacht vom 9. März 1896 trotz Warnung der Feuerwehr sich selbst von der Standfestigkeit der Brücke überzeugen wollten, beim Einsturz von den Wassern mitgerissen wurden und so zu Tode kamen. Ebenso erinnert dort ein Schlussstein aus dem Jahr 1609 an die frühere Steinbrücke. Auf dem Brunnen im Inneren des Brunnenhauses befand sich früher eine Gnom-Figur von Friedrich Meinecke, die inzwischen jedoch verschollen ist.

Schon bevor die Freiburger Straßenbahn ab dem 2. Dezember 1901 die Schwabentorbrücke passierte, fuhren Pferdeomnibusse vom Hauptbahnhof zur Nägelseestraße über die Brücke, Vorläufer der Straßenbahnlinien B zum Alten Messplatz und C zur Lorettostraße. Heute fährt die Linie 1 von Landwasser nach Littenweiler über die Brücke.

Im Sommer 2019 fiel ein Dachziegel vom Brunnentürmchen. Daraufhin wurde das marode Türmchen provisorisch gestützt und soll bei Gelegenheit restauriert werden. Im November 2020 berichtete die Badische Zeitung, dass auch das historische Geländer mit seinen Wappen roste. Ursprünglich habe es das auf beiden Seiten der Brücke gegeben, vermutet Hermann Hein von der Arbeitsgemeinschaft Freiburger Stadtbild. Sie seien bei dem Neubau wohl auf der Westseite gebündelt worden und dürften keinesfalls weiter verrotten. Die ganze Brücke steht unter Denkmalschutz, die Stadt sieht jedoch keinen dringenden Handlungsbedarf.

Verkehrsführung und Nachbarbrücken
Heute fahren über die Schwabentorbrücke nur von Westen stadteinwärts kommende Fahrzeuge und die Straßenbahn. Stadtauswärts fahren Autos und Straßenbahnen über die Greiffeneggbrücke , die wenige Meter westlich der Schwabentorbrücke über die Dreisam führt und 1967 errichtet wurde. Im Bewusstsein der Bevölkerung gelten diese beiden Brücken als eine Einheit, vergleichbar mit der Kronenbrücke. Dazu trägt wohl auch bei, dass sich auf der Greiffeneggbrücke eine Straßenbahnhaltestelle mit der Bezeichnung "Schwabentorbrücke" befindet. Etwa hundert Meter weiter östlich befindet sich die Leo-Wohleb-Brücke , die den von Osten kommenden Individualverkehr auf der B 31 aufnimmt. Für den Bau der darüber führenden Trasse mussten einige gut erhaltenen Gebäude weichen, das letzte 1972.

Literatur
 Karl Mayer: Albertus Magnus und Martin Malterer. Zwei Standbilder auf der Schwabenthorbrücke zu Freiburg i. Br. Ein Beitrag zur Lokalgeschichte der Stadt. Herder, Freiburg im Breisgau 1901.
 Freiburg im Breisgau. Die Stadt und ihre Bauten. Badischer Architecten- und Ingenieur-Verein, Oberrheinischer Bezirk. H. M. Poppen & Sohn, Freiburg im Breisgau 1898 (Wikisource)

Weblinks

 Schwabentorbrücke. Badische Seiten

Einzelnachweise

Brücke in Freiburg im Breisgau
Erbaut in den 1890er Jahren
Brücke in Europa

Schwabentorbrücke


Patricia Andrea Soto Bórquez (n. Santiago, 2 de junio de 1970) es una montañista chilena. Es la primera mujer chilena y sudamericana en llegar a la cumbre del monte Everest (2001) y en completar las Siete Cumbres (2007).

Biografía
Nació en Santiago en 1970. Realizó sus estudios primarios y secundarios en colegios de comunas aledañas al Gran Santiago, como Melipilla y Talagante. Posteriormente ingresó a la Facultad de Ciencias Sociales de la Pontificia Universidad Católica de Chile (PUC), donde se tituló de trabajadora social en 1993. Durante sus estudios universitarios se integró al grupo de montañismo de su universidad, donde obtuvo el premio "a la mejor preseleccionada de montañismo" (1990), integró la selección de la PUC en dicha disciplina y obtuvo una beca "al deportista destacado" (1993). Sus primeros ascensos los realizó a montañas como Mirador del Morado (1989), El Plomo (1990), La Paloma (1991), Vegas del Corona (1992), volcán San José (1992), El Morado (1992) y Retumbadero Chico (1992).

Luego de su egreso de la universidad, realizó un magíster en Ciencias Políticas en la PUC e integró la rama de montañismo de la misma casa de estudios. En 1995 realizó un curso de caída libre en el club de paracaidismo Boinas Negras del Ejército de Chile, donde sobrevivió a un accidente y el 23 de diciembre de ese año no abordó el CASA 212 donde se realizaría el salto que finalizaba el curso, el que se estrelló en las cercanías de Rancagua, dejando un muerto. En 1997 se tituló de guía de montañismo por la Escuela Nacional de Montaña y se casó con el ingeniero y también montañista Rodrigo Fica. Entre 1996 y 2000 ascendió al Aconcagua en Argentina, al Ishinca, Urus y Pisco en el Perú, al Tarija y Pequeño Alpamayo en Bolivia, y al cerro Lo Valdés, volcán Isluga y volcán Guallatire en Chile.

En 2001 integró la expedición chilena de siete montañistas que ascendieron al monte Everest, incluyendo a cuatro escaladoras; éstas eran, además de Soto, Vivianne Cuq, Cristina Prieto y Andrea Muñoz. El 23 de mayo la expedición llegó a la cima del Everest, siendo Soto la primera del grupo en lograrlo, convirtiéndose en la primera chilena y sudamericana en realizar dicha hazaña.

A partir de su ascenso al Everest, emprendió el desafío —que inicialmente incluía a sus compañeras Cristina Prieto y Andrea Muñoz, que se restaron por problemas económicos— de llegar a las cimas de las Siete Cumbres, nombre con que se conoce a los siete puntos más altos del planeta, para lo cual siguió la lista de Reinhold Messner. Así llegó las cumbres del Aconcagua (2001), Denali (2003), Elbrus (2004), Kilimanjaro (2005), Vinson (2006) y Jaya (2007), siendo la primera sudamericana en lograrlo.
Desde el 2008 hasta la fecha es miembro del Club Alemán Andino, club donde además imparte cursos relacionados con la montaña.

Referencias

Enlaces externos
 Ficha

Montañistas de Chile
Escaladores de las Siete Cumbres
Alumnado de la Pontificia Universidad Católica de Chile
Nacidos en Santiago de Chile
Escaladores del Aconcagua

Patricia Soto


Rebus naziv je dvadesetiprvog i posljednjeg studijskog albuma Arsena Dedića, objavljenoga 2008. godine. Album sadrži skladbe "Petra", "Dan kad se pišu razglednice" i druge, u kojem Dedić pjeva o vlastitim mislima i osjećajima, o Padovi, svojim ljubavima i prijateljima. Kritika je album ocijenila izrazito pozitivno, svrstavši ga uz bok Arsenovu zvuku iz vremena albuma Homo volans (1973.) te ga proglasivši jednim "od najboljih albuma u Arsenovu ionako "drsko impresivnom" autorskom portfelju". Album Rebus je bio 13. najprodavaniji domaći album u 2008. godini.

Popis pjesama

Izvori

Vanjske poveznice
 Discogs: Rebus

Albumi Arsena Dedića
Albumi iz 2008.

Rebus (Arsen Dedić)


Smile  é um filme de drama de 2005 escrito e dirigido por Jeffrey Kramer.

Sinopse
Katie e Lin nascem no mesmo dia, mas com estilos de vida diferentes: um em Malibu, Califórnia, para uma família nuclear que precisa aprender a lidar com um adolescente em crescimento e o outro em uma família monoparental com um adolescente que nasceu com um facial deformidade e sofre no isolacionismo.

Katie fica sabendo de um programa, "Doctor's Gift", que oferece assistência médica em todo o mundo aos necessitados. Ela aprende sobre Lin.

Katie se junta ao programa em uma de suas viagens à China. Katie passa por uma mudança de atitude enquanto está na China e embarca sozinha para encontrar Lin.

O pai de Lin, Daniel, reúne Katie e Lin. Lin está convencida a submeter-se a uma cirurgia para sua deformidade facial. Ela é capaz de sorrir.

Ambos se desenvolvem além da insularidade de seu mundo particular.

Elenco

Notas

Filmes gravados na China
Filmes dos Estados Unidos de 2005
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa
Filmes em língua mandarim

Smile (2005)


في علم الكون الفيزيائي، نظرية الحالة الثابتة أو نظرية الحالة المستقرة Steady State theory (تعرف أيضا بنظرية الكون اللامتناهي أو الخلق المستمر) هي عبارة عن نموذج تم تطويره في عام 1949 من قبل فريد هويل، توماس غولد، هيرمان بوندي وآخرون كبديل عن نظرية الانفجار العظيم (التي تعرف بالنموذج الكوني القياسي). من وجهة نظر الحالة الثابتة، هناك مادة جديدة تتشكل وتخلق باستمرار مع توسع وتمدد الكون.، بحيث يؤمن الحفاظ على المبدأ الكوني المثالي perfect cosmological principle. مع أن هذا النموذج لديه عدد كبير من الداعمين ضمن علماء الكون خلال فترة الخمسينات والستينات من القرن الماضي، فإن عدد داعمي هذه النظرية نقص بشكل ملحوظ في أواخر الستينات مع اكتشاف إشعاع الخلفية المكروية الكونية cosmic microwave background radiation. في الوقت الراهن لم يبق من مؤيدي هذه النظرية إلا أعداد ضئيلة. أهمية هذه النظرية أنها حفزت تصميم عدة تجارب لاختبار فرضياتها لكن جميع هذه التجارب انتهت بدعم نظرية الانفجار العظيم.

قراءة إضافية
 Billy Ligon Farmer, Universe Alternatives: Emerging Concepts of Size, Age, Structure, and Behavior, 2nd edition, Gilliland Printing, 1995, ISBN 0-9649983-4-3.
 Fred Hoyle, Geoffrey Burbidge, and Jayant V. Narlikar, A Different Approach to Cosmology, Cambridge University Press, 2000, ISBN 0-521-66223-0.
 Simon Mitton, Conflict in the Cosmos: Fred Hoyle's Life in Science, Joseph Henry Press, 2005, ISBN 0-309-09313-9 or, Fred Hoyle: a life in science, Aurum Press, 2005, ISBN 1-85410-961-8
 Steven Weinberg, Gravitation and Cosmology (Wiley, New York, 1972), pp. 495–464.

مراجع

العلم في 1948
أمثلة كونية
علم الكون الفيزيائي
علوم هامشية
نشأة الكون
نظريات علمية متجاوزة
نظريات فيزيائية متجاوزة

نظرية الحالة الثابتة


An Amorphophallus ranchanensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ipor, A.Simon ngan Meekiong. An Amorphophallus ranchanensis in nahilalakip ha genus nga Amorphophallus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amorphophallus

Amorphophallus ranchanensis


Renzo López Patrón (Montevideo, Uruguay, 16 de abril de 1994) es un futbolista uruguayo, juega como delantero en Tigre de la Primera División de Argentina. Surgió de las formativas de Nacional (integrando desde 2006 la lista de máximos goleadores de las inferiores del club).

Trayectoria

Debutó en Primera División el 13 de enero de 2012, por la semifinal del torneo amistoso de la Copa Bimbo, contra el clásico rival Peñarol.

Más tarde, Rentistas, Racing de Montevideo o Sud América. Con el cuadro buzón en el último semestre de 2016, disputó 13 partidos (5 como titular) y marcó 4 goles.

En enero de 2017, el delantero uruguayo se convierte en refuerzo del Extremadura, de la Segunda División de España.

En julio de 2023, se convirtió en refuerzo de Tigre, donde firmó contrato hasta el 31 de diciembre de 2025.

Clubes

Referencias

Enlaces externos

  Página oficial del Club Nacional de Football - Ficha del jugador

Nacidos en Montevideo
Futbolistas del Club Nacional de Football en los años 2010
Futbolistas del Club Atlético Rentistas
Futbolistas del Racing Club de Montevideo
Futbolistas de la Institución Atlética Sud América
Futbolistas del Extremadura Unión Deportiva
Futbolistas del Club Plaza Colonia de Deportes
Futbolistas del Kyoto Sanga FC
Futbolistas del Club Deportivo O'Higgins en los años 2010
Futbolistas del Sagan Tosu
Futbolistas del Montevideo Wanderers Fútbol Club
Futbolistas del Club Atlético Central Córdoba (Santiago del Estero)

Renzo López


Charles Clifford Coleman () a fost un regizor american de film. A regizat ca regizor principal doar filme de categoria B în anii 1930 (fiind menționat de multe ori drept C. C. Coleman Jr.), dar este cunoscut îndeosebi în calitate de regizor asistent.

A lucrat ca regizor asistent la unele dintre cele mai importante și mai apreciate filme din Epoca de Aur a Hollywoodului și a fost un colaborator frecvent al lui Billy Wilder. A fost regizor asistent al multor filme, printre care Twentieth Century (1934), Mr Deeds Goes to Town (1936), Ultimul orizont (1937), Holiday Inn (1942), Five Graves to Cairo (1943), Double Indemnity (1944), The Blue Dahlia (1946), The Heiress (1949), Sunset Boulevard, Ace in the Hole (1951), Un loc sub soare (1951), Stalag 17 (1954), Sabrina (1954), The Spirit of St. Louis (1957), Vertigo (1958) și Hud (1963).

A fost nominalizat în 1937 la Premiul Oscar pentru cel mai bun regizor asistent pentru contribuția sa la filmul Lost Horizon.

Filmografie

Filme ca regizor principal

 Voice in the Night (1934)
 Code of the Range (1936)
 Legion of Terror (1936)
 Dodge City Trail (1936)
 Parole Racket (1937)
 Criminals of the Air (1937)
 A Fight to the Finish (1937)
 Paid to Dance (1937)
 The Shadow (1937)
 When G-Men Step In (1938)
 Highway Patrol (1938)
 Squadron of Honor (1938)
 Flight to Fame (1938)
 Homicide Bureau (1939)
 My Son Is a Criminal (1939)
 Spoilers of the Range (1939)
 Missing Daughters (1939)
 Outpost of the Mounties (1939)

Note

Legături externe

Nașteri în 1900
Decese în 1972
Regizori de film americani
Oameni din Michigan

Charles C. Coleman (regizor)


Ludwig Anton Salomon Fulda (July 7, 1862 – March 7, 1939) was a German playwright and poet, with a strong social commitment. He lived with Moritz Moszkowski's first wife Henriette, née Chaminade, younger sister of pianist and composer Cécile Chaminade.

Biography
He was born in the Free City of Frankfurt. He was a member of the Prussian Academy of Arts and the first president of the PEN of Germany (1925–1932). He visited the United States in 1906 on the invitation of the Germanistic Society.

A Jew, he was removed from his work by the Nazis in 1933. Fulda committed suicide in Berlin in 1939 when he was denied entry into the United States.

Works
Fulda's creations used the relationships of his characters to develop the social and political issues of his time. Fulda's works include Das verlorene Paradies (1892; translated as The Lost Paradise, 1897), Der Talisman (1892), Jugendfreunde (1897) and Maskerade (1904). His novel Der Seeräuber was later freely adapted into the play The Pirate by S. N. Behrman. Fulda's 1901 play, Die Zwillingsschwester was adapted into the screenplay by Behrman and Salka Viertel of the American motion picture Two-Faced Woman (1941) starring Greta Garbo. Inspired by the story of Aladdin, he wrote Aladdin und die Wunderlampe. He also made numerous translations.

References

External links

1862 births
1939 suicides
19th-century German novelists
20th-century German novelists
Writers from Frankfurt
19th-century German Jews
German translators
Translators to German
Suicides in Germany
German male non-fiction writers
Suicides by Jews during the Holocaust
German Jews who died in the Holocaust
1939 deaths

Ludwig Fulda


Sedna may refer to:
Sedna (mythology), the Inuit goddess of the sea
90377 Sedna, a trans-Neptunian dwarf planet
Sedna (beverage), a tonic wine, formerly made in Belfast
Sedna (database), a native XML database
Doriprismatica sedna, a species of nudibranch
Sedna Finance, a structured investment vehicle
Sedna Planitia, a landform on the planet Venus
Sedna pirata, a species of solifuge, and its monotypic genus Sedna

See also
Sedna IV (vessel) a modern sailing ship
Sétna (disambiguation)

Sedna


Events from the year 1807 in Canada.

Incumbents
Monarch: George III

Federal government
Parliament of Lower Canada: 4th
Parliament of Upper Canada: 4th

Governors
Governor of the Canadas: Robert Milnes
Governor of New Brunswick: Thomas Carleton
Governor of Nova Scotia: John Wentworth
Commodore-Governor of Newfoundland: John Holloway
Governor of Prince Edward Island: Joseph Frederick Wallet DesBarres

Events
 The slave trade is abolished in the British Empire, although slavery continues in the colonies.
 The Embargo Act aims at keeping US ships out of European conflicts.
 David Thompson crosses Rockies and builds a trading post at headwaters of Columbia River. NWC Upper Kootenay House is built by David Thompson.
 In the spring John Colter joins Manuel Lisa at the Platte River who winters on Yellowstone River at the mouth of the Bighorn River.
 The British ship Leopard searches the U.S. Chesapeake for deserters, kills some of the crew and takes Radford, who is hanged. Pending satisfaction, the United States close their ports to British ships, though reparation is tendered.
 Thomas Jefferson signs bill banning all foreign trade following British attacks on American shipping.
 Election of Ezekiel Hart in Trois-Rivières during a by-election on April 11.

Births
 May – William Workman, businessman and municipal politician (d.1878)
 August 31 – John Young, 1st Baron Lisgar, Governor General (d.1876)
 October 4 – Louis-Hippolyte Lafontaine, politician (d.1864)
 December 14 – Francis Hincks, politician (d.1885)

Full date unknown
 Joseph Casavant, manufacturer of pipe organs (d.1874)

Deaths
 July 20 – Jean-Marie Ducharme, fur trader (b. 1723)

References

Canada
07
1807 in North America

1807 in Canada


Miękinia (logo após a guerra, Niemkini, ) é uma cidade localizada no sudoeste da Polônia. Pertence à voivodia de Baixa Silésia, condado de Środa. É a sede da comuna urbana-rural de Miękinia. Miękinia recebeu os direitos de cidade em 1 de janeiro de 2023.

Estende-se por uma área de 11,04 km², com 2 078 habitantes, segundo o censo de 31 de dezembro de 2022, com uma densidade populacional de 188,2 hab./km².

Divisão administrativa
Nos anos 1975−1998, a cidade pertenceu administrativamente à voivodia de Breslávia.

Demografia
Segundo o Censo Nacional de 2022, tinha 2 078 habitantes. É a maior cidade da comuna de Miękinia.

Recuperação dos direitos de cidade (2023)
Na sessão de 31 de janeiro de 2022, o Conselho da Comuna de Miękinia adotou uma resolução para realizar consultas públicas sobre a concessão do estatuto de cidade a Miękinia. O período de consulta foi de 18 a 25 de fevereiro de 2022. Das 13 464 pessoas com direito a voto, 458 participaram das consultas (3,4% de comparecimento). Duzentas e oitenta e duas pessoas (61,6%) votaram a favor de conceder a Miękinia o estatuto de cidade, 169 pessoas foram contra (36,9%) e 7 pessoas se abstiveram de votar (1,5%). Em 29 de março de 2022, o Conselho da Comuna de Miękinia, com os votos de 14 conselheiros "a favor" com uma abstenção, adotou a resolução XL/484/2022 sobre a solicitação do estatuto de cidade de Miękinia. Em 1 de janeiro de 2023, foi concedida a condição de cidade.

Linha do tempo
Uma linha do tempo da história de Miękinia, desde os primeiros tempos até os dias atuais:
 1305 − Miękinia é mencionada nos livros de fundação do Capítulo de Breslávia como uma vila pequena, mas lucrativa, com 65 habitantes.
 1335 − consagração da igreja da Virgem Maria, registrada no registro do núncio apostólico Galhard.
 1345 − o assentamento obtém o direito de fundação sob a lei alemã, concedido como feudo ducal à família von Seidlitz.
 1353 − a vila foi incorporada ao Ducado da Breslávia.
 1387 − nos livros de contas da cidade de Breslávia, foi registrado o aluguel pago pela aldeia de Miękinia (vila Nymke).
 1450 − a aldeia de Miękinia é propriedade de Peter von Salusch, proprietário da aldeia de Zabór.
 1549 − o imperador dos Habsburgos, Fernando I, dá a vila em feudo ao cavaleiro Nicolau Popelau. Hans Popplau, um vereador da cidade, foi apontado como o próximo proprietário.
 1561 − a partir desse ano havia um pároco na aldeia.
 1589 − a partir desse ano, Krzysztof von Schindel tornou-se proprietário de Miękinia, após sua morte a propriedade foi herdada por sua filha. Dela, o imperador Rodolfo II comprou de volta todos os direitos sobre a aldeia e propriedade de Miękinia e sobre as cidades vizinhas pertencentes à herdeira.
 Após a Guerra dos Trinta Anos (1618–1648) − a propriedade de Miękinia, que pertencia a proprietários pró-protestantes, foi legalmente confiscada em benefício do tesouro do Estado.
 1670 − a propriedade de Miękińskie é comprada por 55 000 táleres pela ordem dos jesuítas da Breslávia. De acordo com os regulamentos estabelecidos pelo Papa Clemente IV, a gestão dos bens foi confiada a um administrador nomeado pelo general da ordem.
 1750 − na aldeia, a sede do senhor e a igreja pertencente aos jesuítas da Breslávia são mencionadas. Após o confisco da ordem, esses bens foram entregues ao conde von Hoym Ercell.
 1795 − Conde von Haugwitz compra o domínio.
 1810 − a aldeia e o domínio de Miękinia foram nacionalizados.
 1830 − foram registrados na aldeia um castelo, uma granja, uma igreja católica, uma escola católica, uma cervejaria e uma destilaria, bem como uma olaria, um moinho e uma granja fora da aldeia.
 1842 − Felix Casper torna-se o inquilino da propriedade.
 1844 − os trilhos da linha férrea Breslávia-Berlim foram colocados em Miękinia.
 1896 − fundada uma olaria a vapor pertencente à Śląskich Zakładów Ceramicznych.

No final do século XIX a sede de várias empresas funcionava em Miękinia. São elas: uma olaria a vapor fundada em 1896, de propriedade de Śląskie Zakłady Ceramiczne, duas fábricas de construção, um moinho de grãos, uma cervejaria de xarope, duas lojas de departamentos e dois armazéns de alimentos. Havia vários artesãos. Em Miękinia havia uma filial da Śląskiego Towarzystwa Krajoznawczego, que organizava e administrava um acampamento turístico.

 Até 1945 − a estrutura econômica de Miękinia não mudou.
 1972 − como resultado de uma nova divisão administrativa, é criada a comuna de Miękinia.
 2018 − em 14 de setembro, o desvio de Miękinia foi inaugurado. A construção de um trecho de estrada de 5 km, no valor de mais de 54 milhões PLN, demorou 4 anos.
 2023 − em 1 de janeiro, Miękinia obtém os direitos de cidade.

Pontos turísticos
Estão inscritos no registro provincial os seguintes monumentos:
 Igreja da Natividade da Bem-Aventurada Virgem Maria, gótico, construída no final do século XV no lugar de uma anterior da primeira metade do século XIV, após o incêndio de 1710, foi amplamente reconstruída, hoje barroco, rodeada por um muro. A igreja foi reformada em 1967−1968. O edifício de nave única com torre a poente, com capela-mor tripartida, rematada por empena com caudais em voluta. O interior é coberto por abóbada de berço com lunetas. O mobiliário barroco da igreja do início e da segunda metade do século XVIII foi preservado. Os seus exemplos mais interessantes incluem um altar-mor em talha de 1711, um púlpito em madeira policromada do primeiro quarto do século XVIII, decoração em estuque da primeira metade do século XVIII e uma figura em pedra de São José do início do século XVIII;
 Capela do túmulo da família von Haugwitz de 1803;
 Complexo palaciano, do século XVII-XIX:
 Palácio
 Parque
 Prefeitura, a antiga casa n.º 81, de tijolo com elementos em enxaimel, de 1906. Outrora uma mansão de ricos empresários de Miękinia da indústria da carne, que também albergava uma loja de conservas locais − carne e charcutaria, bem como uma pousada (Spitze's Gasthaus) e uma casa. Após vários anos de reconstrução e profunda renovação, o edifício é a Prefeitura de Miękinia desde 1990.

Em 2001, o então maior vinhedo polonês com quarenta variedades de uva (Winnice Jaworek) foi estabelecido na mansão.

A sudoeste da cidade encontra-se Szubieniczne Wzgórze com uma alta torre de observação, enquanto a noroeste encontra-se a reserva natural "Zabór".

Bibliografia
 Czesław Cetwiński, 1987. Zabytki architektury w województwie wrocławskim. Wyd. Urzędu Wojewódzkiego we Wrocławiu.
 Zbigniew Pilch, 2019. Gmina Miękinia moja mała ojczyzna. Wyd. Kolegium Europy Wschodniej im. Jana Nowaka-Jeziorańskiego Wojnowice-Miękinia

Ligações externas

Cidades da Polónia
Cidades da Baixa Silésia (voivodia)

Miękinia


පුරාතන ඊජිප්තුවේ දහඅටවන රාජවංශයේ අවසන් සමයේ රජුන්ගේ අනුප්‍රාප්තිය මහත් විවාදයට සහ අවුල් සහගත තත්ත්වයට පත්වූ කරුණකි. අමර්ණ යුගයේ ස්වභාවය සහ අක්නාටන්ගේ හා ඔහුගේ අනුප්‍රාප්තිකයන්ගේ සහ සම-අනුරාජයන්ගේ රාජ්‍ය සමයයන් පිළිබඳ තොරතුරු ලබාගත හැකි විශ්වසනීය මූලාශ්‍ර ඇත්තේ ස්වල්පයකි. අක්නාටන් විසින් වර්ෂ දාහතක් රාජ්‍ය පාලනය සිදු කොට ඇති බව අනාවරණය වී ඇත. මුලින් විශ්වාස කෙරුණේ ඔහුගේ අවසන් වර්ෂ 3 හෝ 4 තුළ, ඔහුට සම-අනුරාජවරුන් දෙදෙනකු සිටි බවයි. එනම්: ඔහුගේ සොහොයුරකු හෝ පුත්‍රයකු විය හැකි ස්මෙන්ඛ්කරේ සහ ඔහුගේ දියණියක හෝ ඔහුගේ මහා රාජකීය භාර්යාව වූ නෙෆර්ටිටි විය හැකි යැයි සැකකෙරෙන නෙෆර්නෙෆරුආටන් ය. ඔවුන් රාජ්‍යත්වයට පත් අනුපිළිවෙල හෝ කාලසීමා නොදනී. එසේම ටූටන්ඛාමූන් අක්නාටන්ගේ මරණයෙන් මඳ කලකට පසුව සිහසුනට පත් විය.

අක්නාටන් සහ අමර්ණ පවුලේ අවසන් දින නිර්ණිත නිරූපණය IIවන මෙරිරේගේ සොහොන්ගැබෙන් හමු වේ. එය ඔහුගේ 12වන වර්ෂයේ දෙවන මාසයට අයත් ය. මෙම ඓතිහාසික වාර්තාවෙන් පසු ඉතිහාසය අපැහැදිළි ය. තරමක් හෝ පැහැදිළි වන්නේ ටූටන්ඛාමූන්ගේ අනුප්‍රාප්තිය අවට සමයයි.

කෙසේනමුත්, 2012 දෙසැම්බර් මස අක්නාටන්ගේ වර්ෂය 16 III අඛෙට් දිනය 15 ට අයත් ශිලා ලේඛනයක් හමුවීම හේතුවෙන් හවුල් පාලනයක් පිළිබඳ මතය ප්‍රතික්ෂේප විය. මෙහිම තෙවන පේළියේ නෙෆර්ටිටි රැජින නැතහොත් "මහා රාජකීය බිරිඳ, ඔහුගේ ප්‍රියාදර, භූමි ද්විත්වයේ ආර්යාව, නෙෆර්නෙෆරුආටන් නෙෆර්ටිටි" ජීවත්ව සිටි බවට සාධක ලැබේ. කියවීමට ඉතා අපහසු පේළි පහකින් යුත් මෙම ශිලා ලේඛනය හමුවූයේ ඩේර් එල්-බර්ෂාහි හුනුගල් වැඩපළකිනි. මෙහි සඳහන් වන්නේ "අමර්ණහි ඉදිකිරීම් ව්‍යාපෘතියක් පිළිබඳව" ය. අමර්ණ අක්නාටන්ගේ සමයේ ඊජිප්තුවේ දේශපාලන අගනුවර විය. මෙම ශිලා ලේඛනය කියව අර්ථ කථනය කරන ලද්දේ ඇතීනා වැන් ඩර් පෙරී විසිනි.. මින් පැහැදිළි වන්නේ පාරාවෝගේ 16වන වර්ෂයේ (අවසන් වර්ෂයට පෙර වර්ෂය) දීත්, නෙෆර්ටිටි අක්නාටන්ගේ ජීවත්ව සිටි භාර්යාව බවයි. එම නිසා අමර්ණ පාරාවෝවරුන් වූ ස්මෙන්ඛ්කරේ සහ නෙෆර්නෙෆරුආටන් සිහසුනට පත්වූයේ යැයි සිතිය හැක්කේ අක්නාටන්ගේ 16වන වර්ෂයේ වන අතර, කෙටි මාස 9ක හවුල් පාලන සමයක් හෝ රජුගේ මරණින් පසු වර්ෂ 2ක් පැවති ස්වාධීන පාලන සමයක් පවතින්නට ඇත.

ටූටන්ඛාමූන්ගෙන් පසු රාජවංශයේ පෙළපත අභාවයට ගියේ ය. ඔහුගේ සොහොන්ගැබෙන් හමුවූ මළ භ්‍රෑණ ද්විත්වය ඔහුගේ නිවුන් දියණියන් දෙදෙනාගේ විය හැකි යැයි 2008 පරීක්ෂණයක් අනුව යෝජනා වී ඇත.

ප්‍රභව
අමර්ණ සොහොන්ගැබකින් හමුවූ සමරාජ්‍යාධිකාරී ශිලා ස්තම්භය අනුව පෙනීයන්නේ අක්නාටන්ගේ භාර්යාව වූ නෙෆර්ටිටි රැජින ඔහු සමග හවුල් පාලනයක් ගෙන යන්නට ඇති බවයි.

මූලාශ්‍ර

අමර්ණ යුගය

අමර්ණ අනුප්‍රාප්තිය


Federico Cattani Amadori (1856-1943), un cardinal italien ;
 Julien Amadori (1993-), un coureur cycliste français ;
 Luis César Amadori (1903-1977), un réalisateur et scénariste italo-argentin ;
 Marino Amadori (1957-), un coureur cycliste italien ;
 Mario Amadori (1886-1941), un chimiste et un universitaire italien ;
 Réarrangement d'Amadori, une réaction chimique impliquant des composés organiques découverte par Mario Amadori.

Amadori


Amazon Prime Video, sau simplu Prime Video, este un serviciu de internet de abonare video on-demand de streaming over-the-top și închiriere american al Amazon care este oferit ca un serviciu independent sau ca parte a abonării la Amazon Prime. Serviciul se ocupă în principal cu distribuția de filme și seriale produse de Amazon MGM Studios sau licențiate de Amazon, ca Originale Amazon, cu serviciul de asemenea prezentând conținut de la alți furnizori, suplimente de conținut, evenimente sportive în direct și servicii de închiriere și cumpărături video.

Operând mondial, serviciul are nevoie de o abonare completă la Prime pentru a fi accesat. În țări ca Statele Unite, Regatul Unit și Germania, serviciul poate fi accesat fără o abonare completă la Prime, iar în Australia, Canada, Franța, India, Turcia și Italia se poate accesa doar printr-un site web dedicat. Prime Video de asemenea oferă servicii de completare de conținut cu numele de Amazon Channels, sau Prime Video Channels, care permit utilizatorilor să se aboneze la servicii de abonare video adiționale de la alți furnizori de conținut din cadrul Prime Video.

Lansat pe 7 septembrie 2006 ca Amazon Unbox în Statele Unite, serviciul a crescut cu o librărie expansivă, și a adăugat calitatea de membru Prime Video după dezvoltarea abonamentului Prime. A fost apoi redenumit ca Amazon Instant Video on Demand. În 2011, după ce a cumpărat LoveFilm, un serviciu de streaming și DVD-ul prin mail pentru filme din Regatul Unit, Prime Video a fost inclus cu abonamentul Prime în Regatul Unit, Germania și Austria în 2014, valabil cu planul de 8,99 de £/€ pe lună, continuând planul LoveFilm Instant. Serviciul a fost disponibil anterior în Norvegia, Danemarca și Suedia în 2012, dar a fost terminat în 2013. Pe 18 aprilie 2016, Prime Video a fost despărțit de Amazon Prime în Statele Unite pentru 8,99 de $ pe lună.

Pe 14 decembrie 2016, Prime Video a fost lansat mondial (cu excepția Chinei continentale, Cuba, Iran, Coreea de Sud și Siria) extinzându-și acoperirea dincolo de Statele Unite, Regatul Unit, Germania, Austria și Japonia. Printre noile teritorii, serviciul a fost inclus cu Prime în Belgia, Brazilia, Canada, Franța, India, Irlanda, Italia, Polonia, Turcia și Spania, în timp ce pentru restul teritoriilor a fost făcut disponibil pentru un preț promoțional de 2,99 de €/$ pe lună pentru primele cinci luni și 5,99 de €/$ pe lună după aceea.

Vezi și
 Rețea de distribuție de conținut

Referințe și note

Legături externe

Amazon Video
Prime Video

Amazon.com
Platforme de streaming de televiziune pe internet

Amazon Prime Video


Chenkú fue una hacienda ubicada en la localidad de Mérida, municipio de Mérida, en Yucatán, México. Se encuentra norte de la ciudad de Mérida, capital del estado de Yucatán, actualmente conurbada con la misma.

Toponimia
El nombre (Chenkú) (según la ortografía de 1984, Ch'e'enk'uj) significa en idioma maya pozo sagrado pues proviene de ch'e'en que significa pozo y k'uj que significa dios.

Las haciendas en Yucatán
Las haciendas en Yucatán fueron organizaciones agrarias que surgieron a finales del  y en el curso del  a diferencia de lo que ocurrió en el resto de México y en casi toda la América hispana, en que estas fincas se establecieron casi inmediatamente después de la conquista y durante el . En Yucatán, por razones geográficas, ecológicas y económicas, particularmente la calidad del suelo y la falta de agua para regar, tuvieron una aparición tardía.

Una de las regiones de Yucatán en donde se establecieron primero haciendas maiceras y después henequeneras, fue la colindante y cercana con Mérida. A lo largo de los caminos principales como en el "camino real" entre Campeche y Mérida, también se ubicaron estas unidades productivas. Fue el caso de los latifundios de Yaxcopoil, Xtepén, Uayalceh, Temozón, Itzincab y San Antonio Sodzil.

Ya en el , durante y después la llamada Guerra de Castas, se establecieron las haciendas henequeneras en una escala más amplia en todo Yucatán, particularmente en la región centro norte, cuyas tierras tienen vocación para el cultivo del henequén.

En el caso de Chenkú, al igual que la mayoría de las otras haciendas, dejaron de serlo, con peones para el cultivo de henequén, para convertirse en un ejido, es decir, en una unidad colectiva autónoma, con derecho comunitario de propiedad de la tierra, a partir del año 1937, después de los decretos que establecieron la reforma agraria en Yucatán, promulgados por el presidente Lázaro Cárdenas del Río. El casco de la hacienda permaneció como propiedad privada.

Datos históricos
 En 1710 cuando es descrita como un lugar de ganados y colmenas al sur del poblado de Chuburná.
 En 1788 pasó a ser propiedad del capitán José Ignacio Rivas Chacón.
 En 1903 es vendida una quinta parte de la propiedad a Alberto Ancona Cámara por el señor Ildefonso Gutiérrez. Candelaria Escalante de Duarte y su hijo Ignacio Duarte Escalante compran a Fernando García Fajardo, Agustín Vales Castillo, Alberto Ancona Cámara, Ildefonso Gutiérrez y Nicanor Ancona Cámara la totalidad de la hacienda.
 En 1908 es adquirida por el Banco Peninsular Mexicano S.A en remate público.
 En 1913 es propiedad de Vicenta Castilla de Molina.
 En 1923 Vicenta Castilla la transfiere a sus hijos.
 En 1924 sus hijos Ignacio y Rosario Molina Castilla se repartieron la propiedad en partes iguales.
 En 1925 se queda en poder de Rosario Molina Castilla.
 En 1933, 1939 y 1949 se le toma parte de su extensión en favor de los ejidos de Chuburná.
 En 1949 es propiedad de Luis G. Molina Castilla.
 En 1961 es comprada por la señora Alicia Vega de Molina.
 En 1964 es vendida a Gelitzi Carrillo Palma y su hija Elda E. Molina Carrillo.
 En 1965 es propiedad de José María Palomeque Cosgaya, Humberto Rodríguez Perera y José Guy Puerto y Puerto
 Actualmente pertenece a José María Palomeque Cosgaya y Humberto Rodríguez Perera.

Restauración
El viejo casco de la hacienda ha sido restaurado. Todavía están en pie la casa principal, el estanque, la casa de máquinas, la chimenea y 2 anexos.

Importancia histórica
Fue residencia durante un tiempo del arqueólogo Sylvanus G. Morley.

Demografía
Según el censo de 1970 realizado por el INEGI, la población de la localidad era de 68 habitantes. Actualmente la población está conurbada con Mérida.

Galería

Referencias

Enlaces externos

 Las Haciendas en Yucatán

Toponimia maya
Haciendas de Yucatán
Localidades del municipio de Mérida (Yucatán)

Chenkú


Raja Permaisuri Agong (Jawi: راج ڤرمايسوري اݢوڠ; full title: Kebawah Duli Yang Maha Mulia Seri Paduka Baginda Raja Permaisuri Agong; سري ڤدوک بݢيندا راج ڤرمايسوري اݢوڠ, literally The Queen of Malaysia) is the title given to the consort of the Yang di-Pertuan Agong, the elected, constitutional federal monarch of Malaysia.

Title
The full style and title in Malay is Kebawah Duli Yang Maha Mulia Seri Paduka Baginda Raja Permaisuri Agong.

Kebawah Duli Yang Maha Mulia literally means Under the dust of the Almighty referring to how the Raja Permaisuri Agong's power and prestige is dust compared to God's power and the ruler and his consort are always subservient to God and never above and beyond God.

Seri Paduka Baginda refers to Seri as in a person. Paduka means victorious and the term Baginda is in Malay for a royal in the third person.

Raja Permaisuri Agong in literal English is "The Supreme Lady Queen". It is an archaic equivalent to Raja where the female is a Raja Permaisuri and "Agong" (or Agung in standard Malay) means "supreme". The term Agong is not translated, as in the Constitution of Malaysia.

Common English terms used in the media and by the general public include "Queen", "Supreme Queen" and "Paramount Consort".

Terminology and precedence
As the title "Yang di-Pertuan Agong" is commonly glossed as "King" in English, the title "Raja Permaisuri Agong" is commonly translated to "Queen", and in English the bearer is thus referred to as "Her Majesty" and addressed as "Your Majesty". The Malay word permaisuri is derived from Sanskrit परमेश्वरी (parameśvarī), 'supreme lady'.

The Raja Permaisuri Agong immediately follows her husband, the Yang di-Pertuan Agong, in the Malaysian order of precedence.

Status, functions, and privileges
The Yang di-Pertuan Agong is elected (de facto rotated) every five years among the nine hereditary rulers of the states of Malaysia. When a ruler is elected as the Yang di-Pertuan Agong, his consort automatically becomes the Raja Permaisuri Agong. In effect, the holder of the title of Raja Permaisuri Agong changes every five years, though it could happen earlier due to the death or resignation of the Yang di-Pertuan Agong.

Like many spouses of heads of state, the Raja Permaisuri Agong has no stipulated role in the Constitution of Malaysia. She accompanies the Yang di-Pertuan Agong to official functions and state visits, as well as hosting visiting heads of state and their spouses. Article 34 of the Malaysian Constitution forbids the Raja Permaisuri Agong from holding any appointment, carrying any remuneration, or actively engaging in any commercial enterprise. The Raja Permaisuri Agong is, however, legally entitled to an annual payment which is included in the Civil List of the Yang di-Pertuan Agong.

Previous holders of the title of Raja Permaisuri Agong whose husbands are deceased receive a pension from the Federal Government's Civil List. They also take precedence immediately after the reigning Yang di-Pertuan Agong, the current Raja Permaisuri Agong, the reigning monarchs of royal states, and the  of non-royal states.

List of Raja Permaisuri Agong
The following consorts have served as Raja Permaisuri Agong:

1. Tuanku Abdul Halim was the first and only Yang di-Pertuan Agong to reign twice. Sultanah Haminah was his second wife from 1975 to his death and reigned alongside him as Raja Permaisuri Agong XIV as Sultanah Bahiyah had died in 2003.
2. Sultan Muhammad V reigned without a queen consort as his wife Sultanah Nur Diana Petra was not proclaimed as Sultanah of Kelantan until 2022. Shortly before his abdication in January 2019, it was reported that Muhammad V had married Oksana Voevodina, however the marriage was not officially acknowledged and Voevodina was not recognized as his consort.

List of Raja Permaisuri Agong by age
Tuanku Bainun is the eldest living former Raja Permaisuri Agong. She is currently the only nonagenarian in the list and only the second person to achieved this distinction after Tuanku Najihah.

The most-recently deceased Raja Permaisuri Agong is Tunku Ampuan Najihah of  at the age of 100 years and 6 days on the 8th of September 2023. She was the 10th Raja Permaisuri Agong (1994–1999), her husband was Tuanku Ja'afar (19 July 1922 – 27 December 2008), the 10th Yang di Pertuan Agong (1994–1999) and the Yang Di-Pertuan Besar  (18 April 1967 – 27 December 2008).

References

See also
 Yang di-Pertuan Agong — consort's spouse + monarch−ruler of Malaysia.
 Elective monarchy
 Royal Regalia of Malaysia
 Yang di-Pertuan Negara — national Malaysian award for elected monarchs.
 Malay titles — on Peninsular Malaysia and Borneo within Brunei + Malaysia.

Malaysian women by role
.
Noble titles of Malaysia
Malaysian monarchy
Malaysian nobility
Malaysia
Women in Malaysia
1957 establishments in Malaya
1957 introductions

Raja Permaisuri Agong


Danmarks hær og flåde er en dansk dokumentarfilm.

Handling
Parade for viceadmiral Rechnitzer på Holmen. Soldaterjubilæum på Sølvgades Kaserne. Forårsmanøvre ved Ringsted. Flådeøvelse med "Niels Juel". CB-brandfolk øver sig på Hovedbrandstationen. Efterårsmanøvre ved Holbæk. Panservogne. Manøvre i Jylland. Kongen og kronprinsen. 1935-39.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentariske optagelser
Danmark i 1930'erne
Danmarks militær
Søværnet

Danmarks hær og flåde


Ruǎn Jí (en  Ruǎn Jí, Wade-Giles, Juan Chi; 210–263) fue un poeta y músico chino, uno de los siete sabios del bosque de bambú. Se cree que fue el compositor de la pieza para guqin, Jiu Kuang (酒狂, lit. «Éxtasis ebrio» o «Loco por el vino»).

Contexto histórico

El padre de Ruan Ji fue Ruan Yu, uno de los famosos siete maestros de Jian'an, promovidos por el clan Cao en la época de la poesía de Jian'an. La familia Ruan era leal a la dinastía Cao Wei, enfrentada a la familia Sima, cuyas convicciones morales y voluntad por hablar claro generalmente superaban a su poder político o militar real. Ruan Ji nació en un momento peligroso. Históricamente a este tumultuoso periodo suele denominarse el periodo de desunión. En cambio literariamente era el periodo próspero en la poesía de Jian'an y con inicio del desarrollo de la poesía de las seis dinastías. Ruan Ji abrazó la vida poética que le ofrecía la época, evitando lazos políticos y las trampas que se abrían en el momento. Al parece se forjó adrede fama de borracho y excéntrico para protegerse del peligroso entorno.

Ascenso de los Sima

Ruan Ji nació poco antes del final de la dinastía Han. La familia Ruan se sentía segura con el ascenso al trono de Cao Cao y el resto de la familia Cao. Sin embargo cuando Ji todavía era bastante joven la fortuna de la familia Ruan cambió y quedó en peligro con el ascenso de la familia Sima. Originalmente la familia Sima había servido como meros oficiales a las órdenes de los Cao, pero gradualmente los miembros de la familia fueron acumulando poder, particularmente Sima Yi, proceso que culminaría con la fundación de la dinastía Jin por Sima Yan. Además la inestabilidad se incrementó con las guerras en marcha con el reino Shu Han.

Contexto sociocultural

La política y el poeta
La vida y la obra creativa de Ruan Ji están ligadas a un periodo crucial y dramático de la historia de China, al que le siguieron grandes cambios en diferentes esferas de la vida. La dinastía Han había implantado un periodo de estabilidad basado en reglas morales en las que la piedad ritual, los principios filantrópicos de los antiguos gobernantes legendarios y la aspiración de que los funcionarios actuaran sosegada y razonablemente, no inspirando miedo sino convenciendo, se habían convertido en normas de gobierno. Pero a este le siguió el denominado periodo de desunión.

Ruan Ji fue testigo de guerras sangrientas, luchas por el poder en la corte de Cao Wei, y el alzamiento de la familia Sima. A pesar de los oscuros tiempos en este periodo se consiguieron importantes logros en culturales. Entre los intelectuales de la época había gran interés por la metafísica que se discutía en foros académicos. Destacaba la popularidad del taoísmo y la difusión de enseñanzas procedentes del exterior como el budismo, y la rápida expansión de la poesía lírica, floreciendo todas las artes, desde la pintura a la arquitectura, lo que trajo a la época un espíritu de «elegancia y libertad».

La invención del papel barato en el siglo segundo potenció la expansión de la literatura entre gran parte población, lo que produjo un sentido de distinción (shi 士) a gran parte de la gente educada, que aspiraba a nociones como el bien, la verdad, la justicia y la virtud. Los hombres irreprochablemente virtuosos se convirtieron en los héroes de la época, que renunciaban a la política y preferían la vida tranquila en el campo o la vida de ermitaño a la vida en la corte. Los denominados hombres sublimes (junzi 君子) dieron vida a ideas de protesta contra el gobierno injusto, ocultos tras la despreocupación, la comodidad y la pureza. La vida en la corte de los funcionarios era considerada «vida de polvo y suciedad», mientras que la suciedad real de los trabajos agrícolas era un símbolo de pureza.

El bosque de bambú

Tradicionalmente se describe a un grupo de siete eruditos, músicos y poetas que querían escapar de las intrigas, la corrupción y atmósfera viciada de la vida cortesana durante las luchas políticas del periodo de los Tres Reinos y que solían reunirse en la oscuridad de un bosque de bambú cercano a la casa de Xi Kang (también conocido como Ji Kang) en Shanyang (actualmente en la provincia de Henan). Allí se divertían recitando y tocando sus obras musicales y disfrutando de la vida campestre y las bebidas alcohólicas. Esto contrastaba con lo que la moral y los principios del confucianismo consideraban honorable y el deber gozoso de servir al país. Ellos disfrutaban de la vida (al menos brevemente) alejados de la peligrosa política y los cambios de gobierno. En lugar de tratar de mantenerse fiel a Wei, durante el alzamiento de Jin, los siete sabios del bosque de bambú se dedicaron al disfrute de la cerveza, la libertad personal, la espontaneidad y la celebración de la naturaleza - evitando la política.

Generalmente se menciona a Ruan Ji como el primero de los siete sabios del bosque de bambú. Los otros sabios eran Xi Kang su amante, Shan Tao (山濤), Liu Ling (劉伶), Ruan Xian (阮咸), Xiang Xiu (向秀), Wang Rong (王戎). Se crearon una imagen de hombres sabios que disfrutaban de la vida, más que para desinhibirse, para realizar el viejo sueño taoísta de la concordia entre hombres libres que han recibido el don de la sabiduría oculta para estar juntos sin estar juntos y actuar de forma conjunta sin actuar conjuntamente. La copa de vino, que había sido convertida por el taoísmo en un símbolo de contemplar muchas maravillas, los unía más que cualquiera otro principio. Ruan Ji habló en sus obras de cosas remotas pero no menciona al bosque de bambú, aunque el grupo se convirtió en el principal foco de su vida social.

Citas y anécdotas

Ruan Ji fue una de esas personas que convierten su propia vida en una obra maestra. En la Historia de a dinastía Wei de Chen Shou se menciona que Ruan Ji era más que modesto: «… de gran talento y con la habilidad de eludir las cadenas de la moralidad de la corte y tradiciones, pero desequilibrado e indisciplinado, estaba deseoso de caer en sus tentaciones. Ruan Ji honraba a la saga del taoísta Zhuangzi.» Además en la Historia de a dinastía Wei se dice: «la apariencia de Ji era poco común, terco y obstinado, con temperamento, orgulloso e independiente. Seguía solo a las entrañas del alma… Algunas veces vagaba por las colinas y se olvidaba de volver, y finalmente regresaba llorando amargamente. Otras veces se enfrascaba en sus libros y no veía a nadie durante meses. Leía mucho, con especial afición por Laozi y Zhuangzi. Bebía mucho, era habilidoso silbando y le encantaba tocar el qin (琴). Cuando estaba inspirado por una idea se olvidaba de todo lo que le rodeaba. Muchos lo consideraban un loco.»

Fu Yi, quien describe a Ruan Ji como un entendido en ensayos antiguos, menciona que «el poeta estaba diligentemente involucrado en las ciencias» y leía libros hasta el anochecer. Esta tranquila soledad y la obsesión por la adquisición de los conocimientos de los antiguos fue su fuente oculta de inspiración. Ruan Ji tenía despejado el camino para recibir honores en la corte, pero él nunca ocultó su desprecio por las actitudes arribistas de los funcionarios. Uno de sus biógrafos dijo: «inicialmente Ji intentó mejorar el mundo, pero vivió en la transición entre los Wei y los Jing. En China hubo unos pocos Junzi (hombres puros) que trataron de protegerse a sí mismos. Por ello Ji abandonó sus asuntos y se pasaba todo el tiempo ebrio.»

Un día en la corte se hablaba de un hijo que había matado a su madre y Ruan Ji dijo: «¡Ja! Si ha ido tan lejos como para matar a su madre, podía haberse permitido matar también a su padre.» Todos los que le oyeron se escandalizaron y le pidieron explicaciones por sus palabras ya que matar a su propio padre era considerado el peor crimen en el imperio. Ruan Ji replicó: «los animales y las aves conocen a sus madres pero no saben quien es su padre. Matar a un padre es volverse como los animales y las aves, pero aquel que mata a su propia madre es incluso peor que los animales.» El cronista añade que nadie pudo objetar a estas palabras.

Ruan Ji rechazaba las normas no solo de la corte. Se cuenta la historia de que estaba jugando al ajedrez y recibió la noticia de la muerte de su madre. Su contrincante le propuso dejar el juego y el fríamente decidió terminar la partida. En el funeral lloró tan violentamente que expulsó un litro de sangre, no respetó el luto y en contra de lo que marcaba las costumbres morales comió carne y bebió vino. Además cuando la gente acudió a darle el pésame solo les mostró el blanco de sus ojos. Cuando vino Xi Kang (嵇康, 223-262), que traía una jarra de vino y un qin, fue recibido con júbilo y en compañía de sus alumnos.

En la tradición china hay tres opiniones sobre Ruan Ji. La primera es totalmente negativa, lo califica como un inspirador del vicio y la disolución. La segunda lo considera como un agitador. Zhen Yu escribió: «Muchos consideran a Ruan Ji como un hombre disoluto y desmedido, pero es una opinión insuficiente... Él no hablaba sobre las imperfecciones de los demás, solo los miraba con los ojos en blanco. ¿Acaso no era esto una forma de dirigirse a la humanidad? Durante el luto comió carne y bebió, gimió y escupió sangre ¿Tiene eso importancia para el Tao? En esa época los poderes reinantes eran crueles ... pero Ruan Ji murió de muerte natural - ¿no representa eso la sabiduría de la auto-preservación?» La tercera opinión considera a Ruan Ji como un sabio, que se adentró en el oculto arte del Tao. Cui ShuLiang escribió sobre el: «Ruan Ji se mantuvo por encima de toda la humanidad, ajeno a respaldos y descalificaciones, nadie fue capaz de alcanzar su grandeza y medir la profundidad de sus pensamientos, se convirtió en el refinado principio de todas los asuntos.» El poeta Wang Ji lo calificó como el primer hombre, tras los regentes legendarios de los tiempos antiguos, que encontró el camino al paraíso terrenal, a pesar de la embriaguez.

Uno de los poemas de Ruan Ji expresa su rechazo a las normas de Confucio, aunque fueran seguidas por hombres tan virtuosos como Yan Yuan and Min Sun, que fueron estudiantes de Confucio, y que su fuente de conocimiento era el legendario taoísta Xian Menzi. También es destacable la afirmación sobre los cambios en los ideales del poeta: «¿Acaso existen rituales para un hombre como yo?».

Obras
Las obras de Ruan Ji revelan diferentes aspectos de su mundo interior.

Ensayos
Sobre la introducción en el libro de los cambios es un ensayo filosófico. Sobre la música expresa las ideas sobre la naturaleza del orden del mundo. Tiene obras de reflexión sobre otro autores como Sobre la introducción en Laozi y Sobre la interpretación de Zhuangzi. Ruan Ji logró principalmente fama por su anuario Poemas desde mi corazón, que contenía 82 poemas. Sus contemporáneos dijeron que su obra La vida de un gran hombre que revelaba todos sus más profundos pensamientos. El principal personaje de la obra es un ermitaño sin nombre, que es descrito en el principio del ensayo así:

En la descripción de este viejo sabio Ruan Ji revela la percepción intima de sí mismo. En la obra Ruan Ji ridiculiza las normas morales y rituales confucionistas:

El punto de vista Ruan Ji sobre el mundo hace referencia a la tradición taoísta, pero eso no significa que él fuera taoísta. Tomó de los filósofos taoístas antiguos lo que pensó que era importante, en esencia, él buscaba la verdad dentro de él mismo. Se interesaba por sí mismo no solamente para conocer la verdad, sino para buscar lo bueno y verdadero dentro de un mundo cruel e imperfecto, principalmente buscando una conexión entre el hombre y el mundo.

Poesía
Ruan Ji era polifacético, pero la poesía fue con la vertiente con la que logró más fama y éxito, siendo considerado el poeta más importante de su época. Liu Se comparando a dos genios del , Ji Kang y Ruan Ji, dijo: «Ji Kang expresó en sus composiciones el intelecto de un pensador excepcional, Ruan Ji puso todo su espirito y su vida en sus poemas. Sus voces son diferentes, pero suenan en perfecta armonía. Sus alas no son parecidas, pero vuelan en absoluta unidad.» Zhong Rong en su obra Las categorías de los poemas atribuye a la obra de Ruan Ji el grado más alto de la poesía: «su poesía puede fortalecerte el temperamento y el espíritu, producir un estado de ánimo de profunda reflexión [...] pero el significado de su poesía es difícil de entender» Mikuchi Fukanaga considera que la poesía de Ruan Ji como un intento único de explicar la experiencia denominada satori en el budismo japonés.

En su poesía también aparecen ácidas críticas a los dogmatismos del confucianismo y a los gobernantes, la glorificación de la alegría de vagar libremente, y la ira y la pena por el conflicto entre Junzi (君子) y "los tiempos del caos". Destaca por su amplio punto de vista sobre el mundo. Su poesía mezcla pensamientos, estados de ánimos y sentimientos. Ruan Ji a menudo usa contrastes para remarcar la belleza de un momento que siempre está próxima al irresistible vacío de la muerte. Por ejemplo a menudo usa la imagen de las coloridas flores que brotan de las viejas tumba.

Ruan Ji prefiere no concretar sus personajes — usa un héroe, un ermitaño, un confucionista, un santo, un sabio — y los sitúa en la antigüedad, usando nombres geográficos antiguos.

Sus poemas la vida imaginaria y la vida diaria, la gloria de un héroe y la soledad de un ermitaño, la pasión amorosa y la inevitable separación. Toda la poesía lírica de Ruan Ji está cuajada por pensamientos de tristeza, que acepta como una eterna e inevitable amiga, y que le acompaña toda su vida. Escribió: «Solo con pensamientos tristes sucede, sin tristeza no hay estado de ánimo profundo.» El primer poema de su anuario poemas desde mi corazón expresó tales pensamientos tristes:

Aquí el autor recrea un escenario particular para su constante tristeza: bruma nocturna, luz de luna, ligera brisa, y voces de aves invisibles. Tal estado de ánimo aparece en casi todos sus poemas del anuario. No siempre esconde sus sentimientos tras la naturaleza, algunas veces su voz se quiebra en un grito y se puede oír la confusión y el miedo: «pierdo mi camino, ¿qué será de mi ahora?» De su vida afirmó: «Solo un momento, ¡pero como tal tristeza se esconde!»

Música
En la China del siglo III surgió un interés general por la música. La música en China era un tema de importancia nacional. La enseñanza qin (琴) y la flauta tenían la misma importancia que la caligrafía o la lengua. Para Ruan Ji la música representaba el ideal de la armonía. Ruan Ji percibía la música no como sonidos sino como el mundo, la música que es inherente al mundo. Conectaba la música con el camino natural (taoísmo). A Ruan Ji no le gustaba usar la música expresar sentimientos inconstantes, incluso la tristeza o la alegría, sino para expresar los sentimientos de placer de su experiencia emocional. Ruan Ji explicó su comprensión de la música con el ejemplo de un episodio de la vida de Confucio: «Una vez Confucio, en un estado de Qì, oyó música antigua y entonces durante tres meses no conoció el sabor de la carne. Eso significa que la música perfecta no despierta los deseos. El corazón se serena, el espíritu esta plácido, y entonces el sabor de la carne se olvida.»

Enlaces externos

Referencias

Bibliografía
Ch'en, Jerome and Michael Bullock (1960). Poems of Solitude. Londres: Abelard-Schuman. ISBN 978-0853312604

Poetas de China

Músicos de China del siglo III
Escritores en chino
LGBT en China
Poetas del siglo III
Escritores de China del siglo III
Poemas del siglo III

Ruan Ji


Kuşadası Türkiye'nin Aydın ilinin bir ilçesidir. İlçenin kuzeyinde İzmir ilinin Selçuk ilçesi, doğusunda ve güneyinde Söke ilçesi, batısında Ege Denizi bulunmaktadır. İlçede turizm gelişmiştir. 2022 yılı nüfus sayımı sonuçlarına göre ilçede 130.835 kişi yaşamaktadır.

Tarihçe

Erken tarih

Kuşadası'nın ne zaman ve kimler tarafından kurulduğu kesin olarak bilinmemekle beraber, Efes'e bağlı Neopolis ismi ile İyonlar tarafından kurulduğu sanılmaktadır.

Şehir daha önce, Pilavtepe eteklerinde, Andızkulesi denilen yerde kurulmuştur. Bir müddet sonra Bizanslılara ait olan bu kıyılara Venedik ve Cenevizliler, ekonomik bakımdan egemen olmuşlardır. Ulaşım güçlükleri nedeni ile Kuşadası; Andızkulesi mevkiinden alınarak bugünkü yerinde Yeni İskele (Scala Nuova) adı ile kurulmuştur.

Kuşadası'nın adını verdiği Kuşadası Körfezi ve yakın çevresi, sanat ve kültür merkezleri olarak bilinmektedir ve ilk çağlardan beri birçok farklı medeniyeti barındırmıştır.

MÖ 3000 yıllarında Lelegler, MÖ 11. yüzyılda Aioller, MÖ 9. yüzyılda İyonlar bölgede hâkim olmuşlardır. Büyük Menderes ve Gediz ırmakları arasında kalan alan, antik çağlarda İyonya adını alır. Tüccar ve denizci olan İyonlar denizaşırı ticaret sayesinde kısa zamanda zenginleşmişler ve üstün bir politik güce sahip olmuşlardır. Tarihte "İyon Kolonileri" adını alan 12 şehir kurmuşlardır.

Kuşadası, antik çağlarda Anadolu'nun Akdeniz'e açılan başlıca limanlarından biri idi. O devirde Neopolis adı ile anılıyordu. MÖ 7.yy.da başkentleri Sardes olan Lidyalılar yöreye hâkim olmuşlardır.

MÖ 546'da başlayan Pers hâkimiyeti, MÖ 334'te Büyük İskender'in tüm Anadolu'yu ele geçirmesine kadar devam eder. Bundan sonra Anadolu'da Grek medeniyeti ile yerli Anadolu medeniyetinin sentezi olarak yepyeni bir çağ, yepyeni bir sanat ve kültür anlayışı hakim olur ve bu çağ "Helenistik Çağ" adı ile anılır. Efes, Milet, Priene ve Didim bu devrin en ünlü şehirleridir.

MÖ 2. yy.da Romalılar yöreye egemen oldular. Hristiyanlığın ilk yıllarında, Meryem Ana'nın ve havarilerinden St. Jean'ın Efes'e gelip yerleşmesiyle burası bir dini merkez haline gelir. Miletus da Hristyanlık çağında Piskoposluk merkezidir. Bizans Çağında "Ania" adı ile anılır. Kuşadası, ortaçağda korsanlar tarafından kullanılan bir liman olmuştur. 15.yy.da, Venedikliler ve Cenevizliler zamanında şehir "Scala Nuova" adını alır.

Selçuklu Devleti
1086'da I. Süleyman Şah'ın bölgeyi Selçuklu Devleti'ne katmasıyla Türk egemenliği başlar. Bölge, bu devirde kervan yollarının Ege'ye açılan bir ihraç kapısı olmuştur. Ancak Selçuklu Devleti'nin egemenliği 1. Haçlı Seferleri nedeniyle kısa sürdü ve yeniden Bizans'ın eline geçti. 1280'lerin sonunda Menteşeoğulları,1397-1402 arasında Osmanlıların egemenliğine girdi. 1402-1425 arası yeniden Aydınoğulları'nın eline geçtiyse de 1425'te Osmanlılar bölgeyi kesinlikle ele geçirir.

Osmanlı İmparatorluğu
Kuşadası, 1413 yılında I. Mehmed (Çelebi) tarafından Osmanlı İmparatorluğu egemenliğine katılmıştır. Bu tarihten sonra, şehir tamamen Türklerin elinde kalmış ve Türklerin yaptığı eserlerle dolmaya başlamıştır. Bunlardan bugünkü Kervansaray ve Kuşadası'nı çeviren surlar, Mehmet Paşa tarafından yaptırılmıştır.

Surlarla çevrili şehre o zaman ancak üç kapıdan girilebilmekteydi. Bu kapılardan bir tanesi, Barbaros Hayreddin Paşa Caddesi ile Kahramanlar Caddesi'ni birbirinden ayırmakta ve üst kısmı önceden Şehiriçi Trafik Bölge Amirliği olarak kullanılmıştır, fakat şimdi Olay Yeri İnceleme Büro Amirliği olarak kullanılmaktadır. Diğer kapılar bugün mevcut değildir.

Küçükada (Güvercinada), Bizanslılar için önemli bir askeri üs görevini yapan önemli bir yerdi,1834 yılında büyük bir yenilenme görmüş ve ünlü kalesi yapılmıştır. "Kuşadası" adı bu kaleden gelmektedir.

1893 yılı Osmanlı nüfus sayımına göre Kuşadası'nda yaşayan kişi sayısı 15.047 kişidir. Bunların çoğunluğu (%58,6) Türklerden oluşmaktadır (8.822 kişi). Kuşadası'ndaki Rum nüfusu ise 6.121 kişidir (%40,7).

Kuşadası, Kurtuluş Savaşı'nda 1919-1921 yılları arasında İtalya'nın, onların çekilmesiyle Yunanistan'ın işgaline girdi ve 7 Eylül 1922'de düşman işgalinden kurtuldu.

Cumhuriyet dönemi
Kuşadası, 1957 yılında İzmir ilinden ayrılarak Aydın iline bağlanmıştır.

Coğrafya

İlçenin kuzeyinde İzmir'in Selçuk ilçesi, doğusunda ve güneyinde Söke ilçesi, batısında Ege Denizi bulunmaktadır. Yüzölçümü 265 km²'dir. Deniz seviyesinden 25 m yüksektir. İlin kuzeybatısında bulunan Aydın merkez ilçe olan Efeler'e 71 km uzaklıktadır. İzmir iline uzaklığı 95 km, Selçuk ilçesine 21 km, Söke ilçesine 22 km, Bodrum ve Çeşme ilçelerine 157 km uzaklıktadır. Kuşadası'nın batısında deniz kuzeyinde, güneyinde ve doğusunda dağlar ve tepeler vardır.

Nüfus

Ekonomi
Kuşadası Türkiye'nin ilk turizm merkezlerindendir, turizm tarihi 1960'lara dayanır, ilk kruvaziyer gemi turizmi burada başlamıştır. Özellikle yazları yerli ve yabancı turist sayısı ile 110 bin civarı olan yerli nüfus zaman zaman 2 milyona dayanmaktadır. İzmir Adnan Menderes Havalimanı'na 65 km uzaklıktadır. Kuşadası Limanı Türkiye'nin en büyük 3. limanıdır. Ayrıca Kuşadası sınırları arasında bulunan Dilek Yarımadası Millî Parkı da önemli noktalardandır, evcil domuzlar dünyada tek burada bulunur. 2016'da büyük yolcu uçağı Kuşadası Körfezi'ne batırılmış ve dalış turizminde büyük pay sahibidir. Avrupa'nın en büyük golf sahası ve mavi bayraklı plajlarıyla Kuşadası önemli turizm merkezlerindendir. 2013 yılında yapılan kongre salonu da Avrupa'nın en büyüğü konumundadır. Büyük fuar ve toplantılara tanıklık etmektedir.

Kültür

 Neopolis (Yılancı burnu): Güvercinada'nın ilerisinde, denize uzanan ikinci bir yarımada halindedir. Antik Neopolis'in Kuşadası'nda ilk yerleşme yeri olduğu ve İyonlar tarafından kurulduğu sanılmaktadır. Görünürde birkaç duvar kalıntısı mevcuttur.
 Panionion: Kuşadası'na bağlı Güzelçamlı sınırları içinde, Davutlar-Güzelçamlı yolu kenarında, yoldan birkaç yüz metre içeridedir. Tarihte İyon konfederasyonuna bağlı 12 İyon şehrinin merkezidir. Ayinlerin ve törenlerin yapıldığı yer burasıdır.
 Pygela: Kuşadası'nın 3 km. kadar kuzeyinde bir yerleşim yeridir. Günümüzde Kuştur Tatil Köyü'nün yer aldığı burun üzerinde bulunmaktadır. Antik kaynaklara göre Agamemnon tarafından kurulduğu düşünülse de yapılan arkeolojik kazılarda M.Ö. 3000-2500 yıllarına tarihlenen Erken Tunç Çağı'na ait buluntular ortaya çıkarılmıştır.
 Kaleiçi Camii: Çarşı içindedir. 1618 yılında Sadrazam Öküz Mehmet Paşa (ölümü 1619) tarafından yaptırılmıştır. Bu nedenle "Öküz Mehmet Paşa Camii" adı ile de anılmaktadır. 1830 yılında onarılmıştır. Son cemaat yeri ağaçtan yapılmıştır. Tek şerefeli minaresi sağdadır. Caminin giriş kapısının kanatları geometrik geçmeler ve sedef kakmalarla süslenmiştir. Camiyi 12 kenarlı ve 16 pencereli kasnak üzerine bir kubbe örtmektedir.
 Öküz Mehmet Paşa Kervansarayı: Kuşadası İskelesi yakınındadır. 1618 yılında Sadrazam Öküz Mehmet Paşa tarafından yaptırılmıştır. 1966 yılında restore edilmiştir. Deniz ticareti için yaptırılan bir Osmanlı kalesi olup, yaklaşık 18,50*21,60m. ölçülerindeki avlunun etrafını, iki katlı revaklı bir kapalı mekân çevrelemektedir. Kuzeybatı ve güneydoğudaki köşelerde, arka taraftan üst kata çıkılan iki merdiven vardır. Kervansarayın girişi kuzeydedir. 2.96 m. enindeki mermer kapı boşluğu, bir basık kemerle örülmüştür. Kapının sadece bir görünümü vardır. Girişin sağ ve sol tarafında birer kemerle orta mekâna bağlanan iki bölüm mevcuttur. Soldakinin, arkaya küçük bir kapı ile bağlandığına bakılarak, eşyaların içeri alındığı emanet bölümü olduğu saptanmıştır. Sağdaki girintinin ise Han'ın giriş ve çıkışını sağlayan görevlilerin yeri olduğu düşünülmüştür. Avlunun ortasında kazı ile açığa çıkartılan şadırvan, bugün havuz haline getirilmiştir.
Kuşadası Altın Güvercin Müzik Yarışması : Bir beste ve müzik yarışması.

Yönetim

Belediye başkanları

Medya
İlçede, Toplum, Ajans Kuşadası, Kuşadası Haber, Son Nokta, Denge, Halkın Sesi, Demokrat, Aktüel Ada, Son Haber, Güncel, Kuşadası Express ve Gözlem adlarında 10 yerel gazete ve Kuşadasıspor adını taşıyan, Kuşadası'ndaki spor olaylarını gündeme taşıyan bir dergi bulunmaktadır.

Anadolu ve İhlas Haber Ajanslarının temsilcileri, Kuşadası radyosu ve Ada TV gibi birçok yayın kuruluşu bulunmaktadır.

Kardeş şehirler
https://kusadasi.bel.tr/kardes-sehirler

Görüntüler

Ayrıca bakınız
 Türk Rivierası
 Mavi Yolculuk
 Yabancıların Türkiye'de mülk alımı

Kaynakça

Dış bağlantılar

Kuşadası Müftülüğü
Kuşadası İlçe Emniyet Müdürlüğü
Kuşadası Devlet Hastanesi
Kuşadası Adliyesi

Kuşadası


Ljestvice i sastavi liga petog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva u sezoni 2021./22.

1. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska

 Izvori:
 rsssf.com
 nsbbz.hr, I ŽNL NSBBZ
 nsbbz.hr, I ŽNL NSBBZ, wayback
 nsbbz.hr, 30. kolo
 nsbbz.hr, 30. kolo, wayback
 nsbbz.hr, "Nogomet", br. 22/22
 nsbbz.hr, "Nogomet"
 nsbbz.hr, rezultati i strijelci
 sofascore.com
 tipscore.com

1. ŽNL Istarska
Također pod nazivom 1. ŽNL Istra

<small> Izvori:
 rsssf.com
 nszi.hr, 1. ŽNL
 nszi.hr, Bilteni
<ref> [https://nszi.hr/wp-content/uploads/2022/06/BILTEN-NSZI-BROJ-55.-14.06.2022.pdf nszi.hr, Nogometni savez Županije Istarske, BILTEN - br. 55. - Natjecateljska godina 2021./2022., Konačne tablice liga seniora i mladeži za natjecateljsku godinu 2021./2022., br. 214/2022], objavljeno 14. lipnja 2022., preuzeto 17. lipnja 2022. </ref> nszi.hr, Bilten, br. 214/2022
 sofascore.com
 tipsscore.com
</small>

 1. ŽNL Karlovačka
Također kao 1. ŽNL Karlovac, 1. ŽNL NSKŽ

 Izvori:
 rsssf.org
 nskz.hr, Službene vijesti, br. 22/2022.
 nskz.hr, Službene vijesti, 2021.
 nskz.hr, Službene vijesti, 2022.
 sofascore.com
 tipscore.com

 1. ŽNL Koprivničko-križevačka

 Izvori:
 rsssf.com
 ns-kckz.hr, 1. ŽNL
 ns-kckz.hr, 1. ŽNL, wayback
 ns-kckz.hr, Dokumenti
 ns-kckz.hr, "Službeni glasnik" br. 21/2022
 sofascore.com
 tipsscore.com

 1. ŽNL Krapinsko-zagorska

 Izvori:
 rsssf.com
 nskzz.hr, ljestvice
 nskzz.hr, ljestvice, wayback
 nskzz.hr, NSKZŽ Glasilo
 sofascore.com
 tipscore.com

 ŽNL Ličko-senjska

 1. ŽNL Međimurska
Također kao 1. ŽNL Međimurje; 1. Međimurska liga''

 Izvori:
 rsssf.com
 mns.hr, 1. međimurska liga 2021./22.
 mns.hr, 1. međimurska liga 2021./22., wayback
 mns.hr, "Gool"
 mns.hr, "Gool", br. 1736
 old.emedjimurje.hr, I Međimurska liga 2021/2022
 old.emedjimurje.hr, I Međimurska liga 2021/2022, wayback
 old.emedjimurje.hr, I Međimurska liga 2021/2022 - rezultati
 old.emedjimurje.hr, I Međimurska liga 2021/2022 - rezultati, wayback
 sofascore.com
 tipsscore.com

1. ŽNL Osječko-baranjska

 Izvori:
 rsssf.org
 nsosijek.hr
 sofascore.com
 tipscore.com

1. ŽNL Požeško-slavonska

 Izvori:
 rsssf.org
 nspsz.hr, "Glasnik", br. 19/2022
 nspsz.hr, dokumenti
 sofascore.com
 tipscore.com

1. ŽNL Primorsko-goranska

 Izvori:
 rsssf.com
 nspgz.hr, 1. ŽNL 2021./22., ljestvica i rezultati
<ref> [https://www.nspgz.hr/glasnik/1-zupanijska-nogometna/glasnik-br1-2019-2020-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2-2/ nspgz.hr, NOGOMETNI SAVEZ PRIMORSKO GORANSKE ŽUPANIJE / PRVA ŽUPANIJSKA NOGOMETNA LIGA / NATJECATELJSKA GODINA 2021./2022. / '''"GLASILO" / br. 24, objavljeno 9. lipnja 2022. (22. kolo i završna ljestvica)], preuzeto 9. kolovoza 2022. </ref> nspgz.hr, "Glasilo"'', br. 24
 sofascore.com
 tipascore.com

1. ŽNL Varaždinska

 Izvori:
 rsssf.com
 zns-varazdin.hr, 1. ŽNL 2021/2022
 zns-varazdin.hr, 1. ŽNL 2021/2022, wayback
 sofascore.com
 tipsscore.com

1. ŽNL Virovitičko-podravska

 Izvori:
 rsssf.org
 znsvpz.hr, Bilteni - I. ŽNL
<ref> [https://www.znsvpz.hr/bilten.asp?ID=1&kolo=26&sezonaID=14 znsvpz.hr, Bilten - I. ŽNL (Virovitičko-podravska), sezona 2021/2022, 26. kolo], pristupljeno 27. rujna 2022. </ref> znsvpz.hr, Bilten 1. ŽNL'', 26. kolo
 sofascore.com
 tipscore.com

1. ŽNL Vukovarsko-srijemska

 Izvori:
 rsssf.org
 znsvs.hr, ljestvica i rezultati
 znsvs.hr, ljestvica i rezultati, wayback
 sofascore.com
 tipscore.com

2. ŽNL Dubrovačko-neretvanska

2. ŽNL Splitsko-dalmatinska

2. ŽNL Zadarska

Povezani članci
 1. HNL 2021./22.
 2. HNL 2021./22.
 3. HNL 2021./22.
 4. rang HNL-a 2021./22.
 6. rang HNL-a 2021./22.
 7. rang HNL-a 2021./22.
 8. rang HNL-a 2021./22.
 Hrvatski nogometni kup 2021./22.

Vanjske poveznice
  sofascore.com, Croatia Amateur
  tipsscore.com, Croatia Amateur

Izvori

  rsssf.com, Croatia 2021/22 - Fifth Level (1st County Leagues)

2021-22
 5

5. rang HNL-a 2021./22.


Bağlar ist der Name folgender Orte in der Türkei:

 Bağlar (Diyarbakır), Landkreis in der Provinz Diyarbakır
 Bağlar (Muş), Dorf im Landkreis Muş
 Bağlar (Şemdinli), Dorf im Landkreis Şemdindli
 Bağlar (Üzümlü), Dorf im Landkreis Üzümlü
 Bağlar (Tercan), Dorf im Landkreis Tercan

Bağlar


Iza Kremer () a fost o interpretă de muzică ușoară (soprană) de origină rusă și evreiască, care a deținut de-a lungul timpului cetățenia Imperiului Rus, a Statelor Unite și a Argentinei. Prima sa manifestare artistică a fost în anii de tinerețe, când publica poezii într-un ziar din Odesa. A debutat în muzică la mijlocul anilor 1910. După emigrarea în Statele Unite, în 1924, a abandonat cariera de cântăreață de operă în favoarea recitalurilor și concertelor solo.

Kremer cânta nu doar cântece din repertoriul clasic al vremii, dar și muzică folclorică din mai multe țări în diferite limbi. Este, probabil, prima femeie care a cântat  (gen de muzică specific evreilor așkenazi) într-un concert. În 1927, a început să cânte vaudeville. S-a mutat în Argentina în 1938 și și-a trăit acolo ultimii 18 ani din viață. A fost subiectul unui documentar de televiziune din 2000, intitulat , produs pentru .

Viață timpurie și cariera în Europa
Iza Kremer s-a născut într-o familie de evrei în orașul Bălți din Basarabia, Imperiul Rus. Tatăl său, Jacob Kremer, era ofițer în armata lui Nikolai al II-lea. Mama sa, Anna Kremer (născută Rosenbluth), era melomană, transmițând această pasiune fiicei. Familia făcea parte din clasa burgheză; Iza a crescut sub auspiciul unei guvernante și a fost educată la o școală privată a Bisericii Ortodoxe Ruse. Familia s-a mutat la Odesa pe când Iza avea 12 ani.

În adolescență, Iza a început să se manifeste ca poetesă, scriind poezii revoluționare pentru un ziar din Odesa. Redactorul ziarului, Israel Heifetz, s-a oferit să o ajute pe Kremer și i-a plătit studiile în operă la Milano în 1902-1911, Iza fiind discipolă a lui . Fata a fost nevoită să abandoneze studiile și să concerteze în urma unui eșec al tatălui în afaceri. Mama a venit la ea în Italia, iar Iza îi întreținea pe amândoi. S-a căsătorit cu Israel Heifetz, redactorul ziarului la care scria în adolescență, care era cu 27 de ani mai în vârstă. Cuplul a avut o fată, Toussia, născută în 1917.

A debutat profesional în operă în 1915 la  din Cremona, jucând rolul lui Mimi în opera Boema de Giacomo Puccini. Ulterior, a lucrat la  din Sankt-Petersburg (pe atunci Opera din Petrograd), unde a jucat în câteva operete. Printre rolurile avute se numără Dolly în  de Franz Lehár, Elvira în  a aceluiași compozitor, Helen în Polská krev de  și Laura în Studentul cerșetor de Karl Millöcker. A activat și la Teatrul Bolșoi din Moscova. Printre rolurile interpretate în opere și operete se mai numără Tatiana în Evgheni Oneghin de Piotr Ilici Ciaikovski, cât și rolurile titulare în  de Jules Massenet și Madame Butterfly de Puccini.

În 1914, Kremer s-a întors la Odesa și a jucat la  timp de doi ani, printre rolurile jucate numărându-se Violetta în Traviata de Giuseppe Verdi. Anume atunci ea a înțeles că talentul său vocal nu era potrivit ariilor de operă și a început să fie preocupată de muzica folclorică în idiș și alte limbi. A devenit activă în cercurile intelectuale, stabilind relații de prietenie cu Șalom Aleihem, Haim Nahman Bialik, Mendele Moher Sfarim și . Bialik a inspirat-o să înceapă a colecționa muzică idiș și să o includă în concerte. Până atunci, doar bărbații — de obicei chazanii — cântau idiș în concerte. A susținut primul astfel de concert în Moscova și, încurajată de succesul obținut de acesta, a plecat în turneu în Turcia, Polonia, Germania, Franța, Anglia și alte țări. A colaborat cu Aleksandr Vertinski, , , Ion Bazilevschi, Efim Galanter, Antonina Alhazov ș.a.

În 1917, în timp ce se afla într-un turneu la Constantinopol, Turcia, în Rusia s-a declanșat Revoluția Rusă. Kremer și familia sa erau susținători ai lui Aleksandr Kerenski, opozant al bolșevicilor, astfel încât proprietățile familiei din Odesa au fost confiscate, Heifetz a fost întemnițat, iar fiica, guvernanta și părinții Izei au primit interdicție de a părăsi Odesa. Iza a reușit să-și evacueze familia în Polonia în 1919, iar în următorul an a mituit funcționarii orășănești ca să-i elibereze soțul. Preocupată de aceste probleme, Iza a reușit, între timp, să facă câteva înregistrări în Constantinopol la casa de discuri , în 1918-1920.

După reunirea familiei în Polonia în 1920, familia s-a mutat pe o scurtă perioadă la Berlin, în cele din urmă stabilindu-se la Paris, în Franța. La scurt timp după aceasta, Kremer s-a despărțit de Heifetz, care a murit ulterior în lagărul de concentrare   în timpul celui de-al doilea război mondial. În 1922, cântăreața a organizat un turneu de concerte în Polonia, care includea cântece evreiești. Concertul său de la Sala Filarmonică din Varșovia a provocat un protest antisemitic în fața sălii de concert. Mai târziu, Kremer povestea că acest protest, însoțit de alte manifestări ale antisemitismului în Europa, au determinat-o să se mute în Statele Unite.

Viața în Statele Unite
Iza Kremer a sosit în America în toamna anului 1922. Odată ajunsă la New York City, a semnat un contract cu managerul artistic . Concertul său de debut în SUA a avut loc la Carnegie Hall la 29 octombrie 1922 și a avut un mare succes; M. Oșerovici relatând: "pentru intelighenția evreiască, e musai să o auzi pe Iza Kremer cântând folclor idiș". În 1924, și-a adus fiica și părinții în State și a devenit ulterior cetățeancă a Statelor Unite. În următoarele două decenii, apărea regulat în concerte la Carnegie Hall și . Era cel mai bine cunoscută ca interpretă de muzică folclorică, cântând în engleză, franceză, germană, italiană, poloneză, rusă și idiș. A debutat în vaudeville la 27 septembrie 1927 la , New York City. În același an, a înregistrat pentru . Mai târziu, a debutat într-un musical pe  în , intitulat The Song of the Ghetto. Unul din cântecele musicalului, Mayn shtetele Belz ("Orașul meu Bălți"), a fost scris de compozitorul american evreu . A înregistrat la Brunswick Records și Columbia Records.

Locuind în State, Kremer a continuat să întreprindă numeroase turnee în toată lumea în anii 1920 și anii 1930: SUA, Canada, Europa, Africa, Palestina, America Latină. S-a ciocnit de antisemitism de multe ori, dar a continuat să includă cântece evreiești în aproape toate concertele sale. În mod notabil, Iza a insistat să includă cântece idiș în concertele sale de la , o instituție berlineză fondată cu permisiunea naziștilor pentru artiștii evrei care nu mai puteau evolua în teatrele "ariene". În 1931,  a publicat la Londra o carte cu 24 de cântece folclorice idiș, intitulată după o serie de concerte a lui Kremer, A Jewish Life in Song.

Ultimii ani de viață în Argentina
Kremer a emigrat în 1938 în Argentina. Acolo a făcut cunoștință cu reputatul psihiatru Dr. , cu care s-a căsătorit în 1940. Artista a întâmpinat dificultăți în Argentina: Bermann era socialist și simpatizant al partidului comunist, astfel încât soții au fost puși pe "lista neagră" de către dictatorul Juan Perón. Din această cauză, cuplul a avut dificultăți financiare și a fost ținta presiunilor politice de-a lungul anilor 1940 și 1950. Mai multe concerte ale Izei din acea perioadă erau destinate ajutorării victimelor nazismului și susținerii muncitorilor greviști. Câteva concerte au fost organizate în colaborare cu scriitoarea spaniolă în exil María Teresa León. Iza și-a încheiat cariera artistică la vârsta de 58 de ani.

Gregorio și Iza au locuit în Argentina până la moartea ultimei, în 1956 (69 ani), cauzată de cancer la stomac. Fiica Toussia a rămas în State, fiind căsătorită cu Dr. Kermit Pines din New Jersey. După moartea Izei Kremer, arhivele sale, cuprinzând repertoriul de muzică folclorică în 24 de limbi, au fost donate  în Buenos Aires.

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1887
Nașteri pe 21 octombrie
Decese în 1956
Decese pe 7 iulie
Oameni din Bălți
Soprane din Republica Moldova
Soprane ruse
Evrei din Basarabia
Decese în Argentina

Iza Kremer


Katharinenheerd (Danca: Katrineherd), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 8,4 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2003 itibarıyla yaklaşık 190 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Marga Martens tarafından yürütülmektedir.

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Katharinenheerd


الجميع يحب رايموند مسلسل تلفزيوني أمريكي يعتمد على كوميديا الموقف عرض على قناة هيئة الإذاعة الكولومبية من 13 سبتمبر 1996 حتى 16 مايو 2005 حيث تم تصوير 9 أجزاء منه بواقع 210 حلقات .

القصة
تدور أحداث المسلسل حول راي بارون الأمريكي ذو الأصول الإيطالية الذي يعمل صحافيا رياضيا ويسكن في قرية لينبروك في منطقة لونغ آيلاند بمدينة نيويورك . تمتاز شخصية راي بعدم الجدية طوال الوقت ومطلقا العديد من النكات مهما كانت المشكلة التي يعاني منها . راي متزوج من ديبرا ومعهما ابنتهما ألي والتوأم مايكل غيوفري . وفي صدفة عجيبة فإن والد راي فرانك ووالدته ماري ومعهما أخيه الأكبر روبرت يسكنان في البيت المقابل لبيته . والثلاثة دائمي الزيارة إلى منزل راي ودوما تقوم ماري بانتقاد أي عمل تقوم به ديبرا مما يسبب الانزعاج منها وكذلك تقوم بتفضيل وتدليل راي على حساب روبرت مما يشعر الأخير بالغيرة الشديدة منه . أما الأب فرانك فهو جندي سابق ولا يحب التعبير عن مشاعره ودوما يهين الآخرين .
وهو مضحك جدا

الشخصيات

جوائز المسلسل

روابط خارجية

مراجع

امتيازات تلفاز
برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
برامج سي بي إس
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في لونغ آيلند
عروض تلفزيونية صورت في لوس أنجلوس
مسلسلات أمريكية انتهت في 2005
مسلسلات تقع أحداثها في ولاية نيويورك
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1996
مسلسلات تلفزيونية عن الزواج
مسلسلات تلفزيونية عن الصحافة
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون سي بي إس
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون وارنر برذرز
مسلسلات شبكة سي بي إس
مسلسلات عن عائلات
مسلسلات عن عائلات مفككة
مسلسلات كوميديا موقف أمريكية

الجميع يحب رايموند (مسلسل)


Birger Ivar "Bigge" Holmqvist (* 28. Dezember 1900 in Stockholm; † 9. April 1989 ebenda) war ein schwedischer Eishockey- und Bandyspieler.

Karriere
Auf Vereinsebene spielte Birger Holmqvist zunächst in der Saison 1920/21 für den Kronobergs IK. Von 1922 bis 1928 spielte der Angreifer für den IK Göta in der schwedischen Meisterschaft und gewann in den Jahren 1922, 1923, 1924, 1927 und 1928 jeweils den nationalen Meistertitel mit seiner Mannschaft. Parallel zum Spielbetrieb mit dem IK Göta lief der Schwede auch regelmäßig für den Berliner Schlittschuhclub in Deutschland auf und gewann mit diesem mehrere Deutsche Meistertitel.

International
Für Schweden nahm Holmqvist an den Europameisterschaften 1922, 1923 und 1924 teil. In den Jahren 1922 und 1924 gewann er mit seiner Mannschaft die Silber-, 1923 sogar die Goldmedaille. Zudem stand er im Aufgebot seines Landes bei den Olympischen Winterspielen 1924 in Chamonix sowie 1928 in St. Moritz. Bei den Winterspielen 1928 gewann er mit seiner Mannschaft die Silbermedaille. Als bestes europäisches Team bei den Olympischen Winterspielen gewann er mit seiner Mannschaft den Europameistertitel.

Erfolge und Auszeichnungen
 1921 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1922 Schwedischer Meister mit dem IK Göta
 1923 Schwedischer Meister mit dem IK Göta
 1923 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1924 Schwedischer Meister mit dem IK Göta
 1924 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1925 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1926 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1924 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1925 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1926 Deutscher Meister mit dem Berliner Schlittschuhclub
 1927 Schwedischer Meister mit dem IK Göta
 1928 Schwedischer Meister mit dem IK Göta

International
 1922 Silbermedaille bei der Europameisterschaft
 1923 Goldmedaille bei der Europameisterschaft
 1924 Silbermedaille bei der Europameisterschaft
 1928 Silbermedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Schweden)
Bandyspieler (Schweden)
Olympiateilnehmer (Schweden)
Europameister (Eishockey)
Deutscher Meister (Eishockey)
Schwedischer Meister (Eishockey)
Mitglied der Schwedischen Eishockey-Ruhmeshalle
Schwede
Geboren 1900
Gestorben 1989
Mann
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1924
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1928
Eishockeyspieler (Berliner Schlittschuhclub)

Birger Holmqvist