Împărăteasa Japoniei este o femeie ce deține funcția de conducător imperial (女性 天皇 josei tennō). Termenul poate însemna și o împărăteasă consort (皇后 kōgō). Actuala împărăteasă consort este Masako.

Împărătese
Această secțiune se referă la femeile ce dețineau funcția de conducător imperial. Au existat opt asemenea femei (șase "împărați-femei", inclusiv doi care au domnit de două ori) în istoria timpurie a Japoniei (între 593 și 770) și încă două în perioada modernă timpurie (perioada Edo).

Deși au existat opt împărătese aflate la conducere, succesorii lor au fost cel mai adesea selectați dintre bărbații ce aparțineau liniei genealogice paterne imperiale, motiv pentru care unii cercetători conservatori susțin că domnia femeilor era temporară și că tradiția succesorală a bărbaților trebuie menținută. După multe secole, domnia femeilor a devenit oficial interzisă, atunci când Noua Lege Imperială a fost emisă în 1889 alături de noua Constituție Meiji.

Aceste împărătese au fost:
 Împărăteasa Jingū (神功天皇), domnie: 206–269 — legendară
 Împărăteasa Suiko (推古天皇) (554–628), domnie: 593–628
 Împărăteasa Kōgyoku (皇極天皇) (594–661), domnie: 642–645 inițial Împărăteasă Consort a Împăratului Jomei
 Împărăteasa Saimei (斉明天皇) (594–661), domnie: 655–661 (aceeași persoană ca și Kōgyoku)
 Împărăteasa Jitō (持統天皇) (645–702), domnie: 686–697
 Împărăteasa Genmei (元明天皇) (661–721), domnie: 707–715
 Împărăteasa Genshō (元正天皇) (680–748), domnie: 715–724
 Împărăteasa Kōken (孝謙天皇) (718–770), domnie: 749–758
 Împărăteasa Shōtoku (称徳天皇) (718–770), domnie: 764–770 (aceeași persoană ca și Kōken)
 Împărăteasa Meishō (明正天皇) (1624–1696), domnie: 1629–1643
 Împărăteasa Go-Sakuramachi (後桜町天皇) sau Împăratul Sakuramachi al II-lea (1740–1813), domnie: 1762–1771

Împărătese consort

Kōgō (皇后) este titlul oferit unei împărătese care nu domnește. Titlul, încă în uz, este în general conferit soției împăratului care a dat naștere moștenitorului tronului.  Titlul a fost acordat pentru prima oară postum, în 806, mamei împăratului Heizei.

Chūgū (中宮) a fost un termen care a evoluat în perioada Heian și a ajuns să fie înțeles ca titlul împărătesei. Pentru un timp, chūgū a înlocuit kōgō, și apoi titlurile au devenit interschimbabile.

Numărul de kōgō a variat, dar a existat doar un Chūgū pentru fiecare împărat.

Titlul kōtaigō (皇太后) a fost dat soției unui fost împărat; și titlul tai-kōtaigō (太皇太后) a ajuns să fie folosit de o împărăteasa văduvă.

 , cunoscută și ca , împărăteasă consort a Împăratului Sushun, 587–592
 Yamato Hime no Ōkimi (倭姫王), împărăteasă consorta lui Tenji, 661–671
 Tōchi (十市皇女) (648–678), împărăteasă consort a lui Kōbun, 671–672
 Kōmyō (光明皇后) (701–760), împărăteasă consort a lui Shōmu, 730–749
 Inoe (井上内親王) (717–775), împărăteasă consort a lui Kōnin, 770–772
 Fujiwara no Otomuro (藤原乙牟漏) (760–790), împărăteasă consort a lui Kammu 783–790
 Tarashiko (藤原帯子) (?–794), împărăteasă consort a lui Heizei (titlu postum în 806)
 Tachibana no Kachiko (橘嘉智子) (786–850), împărăteasă a lui Saga 815–823
 Seishi (正子内親王) (810–879), împărăteasă a lui Junna 827–833
 Koshi (高志内親王) (789–809), împărăteasă a lui Junna (titlu postum în 823)
 Fujiwara no Onshi (藤原穏子) (885–954), împărăteasă a lui Daigo 923–930
 Fujiwara no Anshi (藤原安子) (927–964), împărăteasă a lui Murakami 958–964
 Masako  (昌子内親王) (950–999), împărăteasă a lui Reizei 967–973
 Fujiwara no Kōshi (藤原媓子) (947–979), împărăteasă a lui Enyū 973–979
 Fujiwara no Junshi (藤原遵子) (957–1017), împărăteasă (kōgō) a lui En'yū 982–1000
 Fujiwara no Teishi (藤原定子) (977–1001), împărăteasă (chūgū) a lui Ichijō 990–1000, împărăteasă (kōgō) a lui Ichijō 1000–1001
 Shōshi (藤原彰子) (988–1074), împărăteasă (chūgū) a lui Ichijō 1000–1012
 Fujiwara no Kenshi (藤原妍子) (994–1027), împărăteasă (Chūgū) a lui Sanjō 1012–1018
 Fujiwara no Seishi (藤原娍子) (972–1025), împărăteasă (Kōgō) a lui Sanjō 1012–1025
 Fujiwara no Ishi (藤原威子) (999–1036), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Ichijō (Ichijō al II-lea) 1018–1036
 Teishi (禎子内親王) (1013–1094), împărăteasă (Kōgō) a lui Go-Suzaku (Suzaku al II-lea) 1037–1051
 Genshi (藤原嫄子) (1016–1039), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Suzaku (Suzaku al II-lea) 1037–1039
 Shōshi (章子内親王) (1026–1105), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Reizei (Reizei al II-lea) 1046–1068
 Fujiwara no Hiroko (藤原寛子) (1036–1127), împărăteasă (Kōgō) a lui Go-Reizei (Reizei al II-lea) 1051–1068
 Kanshi (藤原歓子) (1021–1102), împărăteasă (Kōgō) a lui Go-Reizei (Reizei al II-lea) 1068–1074
 Kaoruko (馨子内親王) (1029–1093), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Sanjō (Sanjō al II-lea) 1069–1074, împărăteasă (Kōgō) a lui Go-Sanjō  (Sanjō al II-lea) 1074–1093
 Kenshi (藤原賢子) (1057–1084), împărăteasă (Chūgū) a lui Shirakawa 1074–1084
 Teishi (媞子内親王) (1076–1096), împărăteasă (Chūgū) ca soacra (准母) lui Horikawa 1091–1093
 Tokushi (篤子内親王) (1060–1114), împărăteasă (Chūgū) a lui Horikawa 1093–1114
 Reishi (令子内親王) (1078–1144), împărăteasă (Kōgō) ca soacra (准母) lui Toba 1108–1134
 Tamako (藤原璋子) (1101–1145), împărăteasă (Chūgū) a lui Toba 1118–1124
 Fujiwara no Kiyoko (藤原聖子) (1121–1182), împărăteasă (Chūgū) a lui Sutoku 1130–1141
 Fujiwara no Yasuko (藤原泰子) (1095–1156), împărăteasă (Kōgō) a lui Toba 1134–1139
 Fujiwara no Nariko (藤原得子) (1117–1160), împărăteasă (Kōgō) a lui Toba 1142–1149
 Tashi (藤原多子) (1140–1202), împărăteasă (Kōgō) a lui Konoe 1150–1156
 Teishi (藤原呈子) (1131–1176), împărăteasă (Chūgū) a lui Konoe 1150–1158
 Kinshi (藤原忻子) (1134–1209), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Shirakawa (Shirakawa al II-lea) 1156–1159, împărăteasă  (Kōgō) a lui Go-Shirakawa (Shirakawa al II-lea) 1159–1172
 Muneko (統子内親王), împărăteasă nemăritată (Kōgō) 1158–1159
 Yoshiko (姝子内親王) (1141–1176), împărăteasă (Chūgū) a lui Nijō 1159–1162
 Ikushi (藤原育子), împărăteasă (Chūgū) a lui Nijō 1162–1172
 Noriko (平徳子) (1155–1214), împărăteasă (Chūgū) a lui Takakura 1172–1181
 Sukeko (亮子内親王) (1147–1216), împărăteasă (Kōgō) ca soacră (准母) a lui Antoku și a lui Go-Toba (Toba al II-lea) 1182–1187
 Tōko (藤原任子) (1173–1240), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Toba (Toba al II-lea) 1190–1200
  Noriko (範子内親王) (1177–1210), împărăteasă (Kōgō) ca soacra (准母) lui Tsuchimikado 1198–1206
 Reishi (藤原麗子) (1185–1243), împărăteasă (Chūgū) a lui Tsuchimikado 1205–1210
 Shōshi (昇子内親王) (1195–1211), împărăteasă (kōgō) ca soacra (准母) lui Juntoku, 1208–1209
 Ritsushi (藤原立子) (1192–1248), împărăteasă consort (chūgū) a lui Juntoku, 1211–1222
 Kuniko (邦子内親王) (1209–1283), împărăteasă (Kōgō) ca soacra (准母) lui Go-Horikawa (Horikawa al II-lea) 1221–1224
 Ariko (藤原有子) (1207–1286), împărăteasă consort (chūgū) a lui Go-Horikawa, 1223–1226; împărăteasă consort (kōgō) a lui Go-Horikawa (Horikawa al II-lea), 1226–1227
 Coshi (藤原長子) (1218–1275), împărăteasă consort (chūgū) a lui Go-Horikawa (Horikawa al II-lea), 1226–1229
 Shunshi (藤原竴子) (1209–1233), împărăteasă consort (chūgū) a lui Go-Horikawa (Horikawa al II-lea), 1230–1233
 Rishi (利子内親王) (1197–1251), împărăteasă (Kōgō) ca soacra (准母) lui Shijō 1233–1239
 Kitsushi] (藤原姞子) (1225–1292), împărăteasă (Chūgū) lui Go-Saga (Saga al II-lea) 1242–1248
 Teruko (曦子内親王) (1224–1262), împărăteasă nemăritată (Kōgō) 1248–1251
 Kōshi (藤原公子) (1232–1304), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Fukakusa (Fukakusa al II-lea) 1257–1259
 Saneko (藤原佶子) (1245–1272), împărăteasă (Chūgū) a lui Kameyama 1261, împărăteasă (Kōgō) a lui Kameyama 1261–1272
 Kishi (藤原嬉子) (1252–1318), împărăteasă (Chūgū) a lui Kameyama 1261–1268
  Reishi (姈子内親王) (1270–1307), împărăteasă nemăritată (Kōgō) 1285–1291
 Shōshi (1271–1342), împărăteasă (Chūgū) a lui Fushimi 1288–1298
 Kinshi (藤原忻子) (1283–1352), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Nijō (Nijō al II-lea) 1303–1310
 Shōshi (奬子内親王) (1286–1348), împărăteasă nemăritată (Kōgō) 1319
 Kishi (西園寺禧子) (1303–1333), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Daigo (Daigo al II-lea) 1319–1333
 Junshi (珣子内親王) (1311–1337), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Daigo (Daigo al II-lea) 1333–1337
 necunoscut, împărăteasă  (Chūgū) a lui Chōkei
 Minamoto no Masako (源和子) (1607–1678), împărăteasă (Chūgū) a lui Go-Mizunoo (Mizunoo al II-lea) 1624–1629
 Fujiwara no Fusako (藤原房子) (1653–1712), împărăteasă (Chūgū) a lui Reigen 1683–1687
 Yukiko (幸子女王) (1681–1720), împărăteasă (Chūgū) a lui Higashiyama 1708–1710
 Yoshiko (欣子内親王) (1779–1846), împărăteasă consort (Chūgū) a lui Kōkaku 1794–1820
 Fujiwara no Tsunako (藤原繋子) (1798–1823), împărăteasă (Kōgō) a lui Ninkō (titlu postum în 1824)
 Eishō (英照皇太后), împărăteasă consort a lui Kōmei
 Shōken (昭憲皇后), împărăteasă consort a lui Meiji
 Teimei (貞明皇后), împărăteasă consort a lui Taishō
 Kōjun (香淳皇后), împărăteasă consort a lui Shōwa
 Michiko (正田美智子), împărăteasă consort a lui Akihito

Vezi și
 Împăratul Japoniei
 Familia imperială a Japoniei

Referințe

Japonia

Împărăteasă a Japoniei


Dragon Ball Z: Sagas es un videojuego de Dragon Ball en 3D hecho por Avalanche Software y publicado por Atari publicado inicialmente para las consolas Xbox, PlayStation 2 y Nintendo GameCube.

Temática
El juego ofrece la posibilidad de jugar con uno o dos jugadores, en 3 modos: fácil, normal, difícil. Tienes Ki y salud. En caso de que el jugador haya muerto, este podrá ingerir las semillas del ermitaño, lo máximo de las semillas del ermitaño son 3. A lo largo de la trama, el jugador puede recolectar puntos Z, con los cuales podrá desbloquear nuevas técnicas y habilidades; puede recolectar cápsulas rojas y amarillas, las cuales si recolectas las necesarias, tus barras de vida y Ki aumentaran de capacidad. Dependiendo del nivel, se deberá recolectar, ya sean Dragon Balls o medicina. Dependiendo del personaje utilizas los combos, poder y técnicas fuertes. También depende de la saga que elijas y el personaje (frecuentemente a Goku, Vegeta, Gohan, Piccolo y Trunks).

Modos de juego
Modo Saga

Puedes jugar en las diferentes sagas del anime/manga cumpliendo las misiones con los mismos personajes que las hacen en la serie. Puedes juntar las "Z-coins" para comprar mejoras, técnicas y más.

Modo Pendulum

Elijes el nivel que quieres jugar y el personaje con el que quieres hacerlo además de los personajes extras como:
 Broly
 Krilin
 Ten Shin Han
 Yamcha
 Bardock
Modo Tutorial

Es un entrenamiento para saber lo más básico del juego.

Extras
Son videos, los cuales son del juego. Depende del nivel, cuando tienes toda la saga puedes ver el que quiera , incluso los créditos.

Objetos
 Semillas del ermitaño : Solo puedes tener 3. Su función es que si te quitan toda la vida te hace recuperarla.
 Cápsulas rojas : Si juntas 10 aumenta tu barra de vida.
 Cápsulas amarillas : Si juntas 10 aumenta tu barra de ki.
 Z-coins : Son para comprar técnicas de ki de cuerpo a cuerpo o de combo. En el nivel "La Llegada" Una misión es conseguir 4 Z-coins para comprar la técnica de ki "kame hame ha" para destruir unas montañas.
 Esferas del Dragón (7) : Aparecen en "El Poderoso Nappa" y "Viaje hacia Namek". Si juntas las 7, pasas una de las misiones: Hacen aparecer a Shen Long.
 Medicina (1) : Aparece en "El futuro de Trunks".Si la consigues pasas la misión. Hacen recuperar a Goku cuando se enferma del corazón.
 Turbinas del Tiempo (6) : Aparece en "La última esperanza" (aquí no aparece el explorador por lo que es difícil encontrarlas).Si las consigues pasas la misión: son para que funcione la máquina del tiempo de Trunks.

Enemigos
 Saibaman (Naranja) : Aparece en "La Llegada", "El Poderoso Nappa" (cuando lo invoca el Saibaman Púrpura) y en "Cell Imperfecto".
 Saibaman (Rojo) : Este es quizás el enemigo más fácil de todos: solo lanza bolas de energía y se destruye con el ki.
 Saibaman (Amarillo) : Aparece en "El Poderoso Nappa" y en "Cell Imperfecto". Puede ser convocado por el Saibaman Púrpura.
 Saibaman (Púrpura) : Es el líder de los Saibamans (puede invocarlos). Aparece en "El Poderoso Nappa" y "Cell Imperfecto".
 Raditz : Es el Primer Jefe del Juego. Simplemente hay que hacer 4 o 5 combos y algunos Kame Hame Ha. Puede lanzar bolas de energía. Saga Saiyajin-"La Llegada". Poder: 1,200.
 Super Saibaman : Aparece en "El Poderoso Nappa" y en "Cell Imperfecto". Es un enemigo poderoso de color azul mucho más grande que los Saibamans normales.
 Nappa : Segundo Jefe del Juego, un poco más difícil que Raditz. Puede lanzar rayos paralizadores y super-combos. Saga Saiyajin-"El Poderoso Nappa". Poder: 4,000.
 Vegeta (Saiyajin de Elite)  : Tercer Jefe del Juego, al principio será muy difícil, pero mediante transcurra el tiempo se hará más fácil. Tiene el poder de usar Técnicas Especiales como los personajes seleccionables, es decir, Cañón Galick. Saga Saiyajin-"Duelo de Saiyajines". Poder: 18,000
 Soldados de Freezer/Ginyus (Azules) : Aparecen en toda la Saga de Freezer.
 Soldados de Freezer/Ginyus (Rojos) : Aparecen en toda la Saga de Freezer. Son los líderes y pueden llamar a otros con su teléfono.
 Soldados de Freezer/Ginyus (Verdes)/Cocodrilo : Aparecen en toda la Saga de Freezer.
 Recoome : Cuarto Jefe del Juego. Parecerá un poco más fácil a Vegeta, pero en realidad es más fuerte. Puede hacer tormentas de rayos y técnicas de los Super Saibamans. Saga Fuerza Ginyu. Poder: 40,000.
 Jeice y Burter : Quintos Jefes del Juego. Peleas con ellos, ambos tiempo a tiempo. Pueden hacer el "ataque de los cometas morados". Saga Fuerza Ginyu. Poder: 95,000.
 Capitan Ginyu : Sexto Jefe del Juego.Hay que tener en cuenta que hay que hacer varios combos y tener muchas mejoras. Puede enterrarse bajo la tierra y agarrar a su oponenete. Saga Fuerza Ginyu. Poder: 120,000.
 Ginyu en el cuerpo de Goku : Séptimo Jefe del Juego. Puede lanzar rayos y Kame Hame Ha. Saga Fuerza Ginyu. Poder: 23,000.
 Freezer (1ª y 2ª Forma) : Octavo Jefe del Juego. Solo hay que esperar para que Piccolo llegue. Saga de Freezer.
 Freezer (Forma Final) : Noveno Jefe del Juego. Para vencerlo hay que estar transformado en Súper Saiyajin. Saga de Freezer. Poder: 12,000,000.
 Habitantes de Yadrat : Monstruos con forma de tiburón. Aparecen en "Goku en Yadrat".
 Soba : Décimo Jefe del Juego. Este enemigo es mucho más poderoso que Freezer. Jamás había aparecido en la serie, solo fue mencionado por Goku. Saga de Yadrat. Poder: 14,000,000
 Androides (Prototipos) : Son enemigos fuertes y variados. Aparecen en toda la Saga de Trunks y en "Los Androides".
 Androide Nº 17 : Decimoprimer y decimoquinto Jefe del Juego. Es el mayor rival de Trunks y Gohan. Saga de Trunks y Saga Androide. Poder:?????????
 Androide Nº 17 y Androide Nº 18 : Decimosegundos Jefes del Juego. Cada uno tiene un tiempo determinado para luchar. Saga de Trunks. Poder: ????????? y ?????????
 Androide Nº 19 : Decimotercer Jefe del Juego. Mientras peleas, tienes que proteger a Goku del Dr. Gero. Saga Androide. Poder: ?????????
 Androide Nº 18 : Decimocuarta Jefa del Juego. Saga Androide. Energía: ?????????
 Cell (Forma Perfecta) : Jefe Final del Juego. Para vencerlo tienes que estar transformado en Súper Saiyajin 2. Saga de Cell. Poder: ????????????

Niveles
Saga Saiyajin:
 La Llegada
 El Poderoso Nappa
 Duelo de Saiyajines
Saga de Ginyu:
 Viaje Hacia Namek
 Capitán Ginyu
 ¿Goku no es Goku?
Saga de Freezer:
 Tiranía de Freezer
 Super Saiyajin Goku
Saga de Yadrat:
 Goku en Yadrat
Saga de Trunks:
 El Futuro de Trunks
 La última Esperanza
Saga Androide:
 Los Androides
 Super Saiyajin Vegeta
 Fusión de Piccolo
Saga de Cell:
 La Habitación del Tiempo
 Cell Imperfecto
 Super Saiyajin Gohan
 Los Juegos de Cell
 La Confrontación Final

Personajes
 Goku: legendario
 Goku: Duelo de Saiyajines
 Goku: Asendido (Play  Sagas)
 Goku Súper Saiyajin: Asendido
 Goku: Súper Saiyajin: Armadura Saiyajin
 Goku Súper Saiyajin: Juegos de Cell
 Vegeta: Duelo de Saiyajines (Modo Pendulum)
 Vegeta: Armadura Saiyajin 2
 Vegeta: Armadura Saiyajin 3 (Play Sagas)
 Vegeta: Super Saiyajin
 Gohan Nino: El Poderoso Nappa
 Gohan Niño: Armadura Saiyajin
 Gohan Joven: Armadura Saiyajin
 Gohan Joven Súper Saiyajin
 Gohan Joven: Uniforme Namekuseijin
 Gohan Joven Súper Saiyajin: Uniforme Namekuseijin
 Gohan Joven: Juegos de Cell
 Gohan Joven Súper Saiyajin: Juegos de Cell
 Gohan Joven Súper Saiyajin 2
 Gohan del Futuro Súper Saiyajin
 Gohan del Futuro Súper Saiyajin: Un Solo Brazo
 Piccolo: Capa Blanca
 Piccolo Sin Capa: El Poeroso Nappa (Play Sagas 2P)
 Piccolo Sin Capa Súper Namekuseijin: Fusión de Piccolo
 Trunks: Sin Espada (Modo Pendulum)
 Trunks: Espada Negra
 Trunks: Armadura Saiyajin
 Trunks Súper Saiyajin: Armadura Saiyajin
 Trunks: Armadura Saiyajin 3
 Súper Trunks
 Trunks Joven
 Trunks: Espada Rápida
 Trunks Súper Saiyajin: Espada Rápida
 Broly Súper Saiyajin Legendario (Modo Pendulum)
 Bardock (Modo Pendulum)
 Krilin (Modo Pendulum)
 Yamcha (Modo Pendulum)
 Ten Shin Han (Modo Pendulum)

Véase también
 Dragon Ball
 Super Dragon Ball Z
 Dragon Ball Z: Burst Limit
 Nintendo GameCube
 Xbox
 PlayStation 2
 Anexo:Personajes de Dragon Ball

Recepción
El juego recibió principalmente reseñas mixtas y negativas.

Referencias

Enlaces externos
  Demo de Dragon Ball Z: Sagas

Videojuegos para Xbox
Videojuegos para GameCube
Videojuegos para PlayStation 2
Videojuegos de Dragon Ball
Videojuegos de 2005
Videojuegos de acción-aventura

Dragon Ball Z: Sagas


Elvira María García Piñeiro (Pontevedra, 1967) es una abogada y política española, diputada autonómica en la Asamblea de Madrid por Unión Progreso y Democracia (UPyD) durante la IX Legislatura (2011-2015).

Biografía
Licenciada en Derecho por la Universidad de Santiago de Compostela, ha ejercido la abogacía desde 1994 en Santiago y Madrid dedicándose inicialmente al Derecho comunitario y al arbitraje, y especializada en Derecho privado

Fue miembro de la Asociación Pro Derechos Humanos, la cual abandonó en 1992 tras la defensa de la Ley Corcuera por parte de algunos de los fundadores de la asociación.

Es miembro de Unión Progreso y Democracia (UPyD) desde septiembre de 2007, tratando los temas jurídicos relacionados con el partido; asimismo, es  miembro del Consejo de Dirección y del Consejo Político del partido.

Tras las elecciones autonómicas de 2011 es elegida diputada en la Asamblea de Madrid, siendo portavoz adjunta segunda del Grupo Parlamentario de Unión Progreso y Democracia y portavoz de su grupo en la Comisión de Presidencia y Justicia y en la Comisión de Vigilancia de las Contrataciones.

Políticos de Unión Progreso y Democracia
Diputados de la IX Legislatura de la Asamblea de Madrid
Alumnos de Derecho de la Universidad de Santiago de Compostela
Abogados de España del siglo XXI
Diputados del Grupo Parlamentario Unión Progreso y Democracia en la Asamblea de Madrid
Abogadas de España
Nacidos en Pontevedra

Elvira García Piñeiro


Die Villa Dankbarkeit steht in der Mittleren Bergstraße 42 im Stadtteil Zitzschewig der sächsischen Stadt Radebeul, innerhalb des Denkmalschutzgebiets Historische Weinberglandschaft Radebeul unterhalb des Zechsteins, direkt östlich benachbart dem Herrenhaus Krapenburg. Das Wohnhaus war das Haupthaus des ehemaligen Weinguts Langenberg, dessen etwa ein Hektar große, dreieckige Weinbergsfläche sich nordöstlich davon den Berg hinaufzieht.

Beschreibung

Das auf einem Eckgrundstück zum Langenbergweg liegende Wohnhaus mit leicht L-förmigem Grundriss steht mitsamt westlichem Anbau, der Einfriedung und der Toranlage unter Denkmalschutz. Das laut Denkmaltopografie als Mietshaus genutzte Hauptgebäude steht längs ausgerichtet direkt auf der Straßenflucht der Mittleren Bergstraße. Das auf einem hohen Bruchsteinsockelgeschoss errichtete Gebäude ist neun zu drei gleichmäßig gereihte Fensterachsen groß. Obenauf sitzt ein flach geneigtes, um die Ecke geführtes Satteldach.

In der Nebenansicht findet sich am Obergeschoss ein nach Osten zeigender, mittig angebrachter schmiedeeiserner Balkon. In der Hauptansicht befindet sich im Sockelgeschoss, in der dritten Achse von rechts, eine Eingangstür. Über diesem, als einfaches Rechteckportal ausgebildeten, Gebäudeteil finden sich zwei Inschriftstafeln. Auf der oberen, mit Wappenknöpfen befestigten, steht , auf der unteren . Die Knöpfe zeigen wohl das Wappen der sächsisch-meißnischen Familie Ponickau.

Die Fassaden sind verputzt, im Hochparterre mit Fugungen. Zwischen den Geschossen finden sich Geschossgesimse aus Sandstein. Die Hochparterrefenster werden von Sandsteingewänden eingefasst und durch horizontale Bedachungen geschützt, bei den Obergeschossfenstern wechseln sich diese mit Dreiecksgiebelverdachungen ab.

Links des Hauptgebäudes steht ein niedrigerer Wirtschaftsanbau aus dem 18. Jahrhundert, dessen verputzte Bruchsteinfassaden von einem steilen, ziegelgedeckten Satteldach geschützt werden. Seitlich dieses Baus steht die Toranlage aus der Zeit um 1905 mit einem schmiedeeisernen, geschwungenen Tor mit den Initialen WL für Weingut Langenberg.

Geschichte

Der Langenberg ist ein bereits im 15. Jahrhundert dokumentierter Weinbergsname, ähnlich alt wie der nordwestlich liegende Kynast.

Seine erste Erwähnung fand das hier beschriebene Weinbergsanwesen als Winzerhaus mit dahinterliegendem Weinberg im Jahr 1709. Bauliche Veränderungen und Erweiterungen sind für das Jahr 1790 dokumentiert. Aus diesem Jahr stammt auch die Tafel mit der Inschrift "Denkmal der Dankbarkeit. 1790".

Im Jahr 1821 gehörte der Weinberg dem ehemaligen Bürgermeister Dröher aus Pulsnitz.

Im Meißner Niederland von 1853 wird der neben dem Krappen (Krapenberg) von Leutnant Fischer gelegene Berg "mit kleinem Wohngebäude" als im Besitz der Frau Buchdrucker Hofmann beschrieben, und auch die Tafel mit der Inschrift "Denkmal der Dankbarkeit" wird erwähnt.

Spätestens im Jahr 1872 war das Weingut im Besitz des Hofapothekers Ludwig Neubert aus Leipzig, der im Jahr 1862 auf dem benachbarten Krapenberg die Talutanlage zum witterungsgeschützten Anbau von Tafeltrauben und kälteempfindlichen Edelobstsorten errichtet hatte. Das Haupthaus mit der Brandkatasternummer 116 von Zitzschewig brannte 1878/79 ab, wurde von Neubert in der heutigen Kubatur als Neubau wiedererrichtet und mit der Inschrifttafel auf 1879 datiert.

Im Jahr 1896 richtete der Professor Richert Schoepfer mit seiner Ehefrau Paula im Haupthaus eine Pension für herrschaftliche Gäste ein und benannte das Haus Villa Dankbarkeit. Viele internationale Gäste, beispielsweise aus England, Schottland, Kanada, Kurland, Schweiz oder auch Italien, waren über Jahre regelmäßig zu Gast und schrieben sich bis 1907 in das bis heute erhaltene Gästebuch ein. Auf Wunsch gab der Hausherr seinen Gästen Gesangsunterricht.

Ab 1908 war das Anwesen im Eigentum des Kaufmanns Paul Vetterlein, dem von 1912 bis 1921 der Kaufmann Ingurd Zuleger folgte. Um 1922/23 richtete dann dort der Arzt Dr. med. Lippert im Wohnsitz auch seine Praxis als Zitzschewiger Landarzt ein, der bis 1932 auch Naundorfer und Lindenauer Einwohner behandelte. Lipperts Witwe war noch bis 1944 als Bewohnerin eingetragen.

Zu Nachkriegszeiten folgte auf die Zahnärztin Dr. Weise die kommunale Hand, die das Haus als Mietshaus mit Bewohnern belegte. Die nach Nordosten gehenden ehemaligen Weinbergsflächen wurden durch eine Erwerbsgärtnerei genutzt.

Nach 1990 wurde das Anwesen an die Erben des Dr. Lippert rückübertragen, die es an die heutigen Eigentümer verkauften. Von diesen wurden die Baulichkeiten unter Berücksichtigung denkmalpflegerischer Belange wieder instand gesetzt.

Literatur

Weblinks

 Fotos von 1998 bei der Deutschen Fotothek, abgerufen am 14. Mai 2012.
 Wappen derer von Ponickau (unten links) im Wappenbuch von Johann Siebmacher, abgerufen am 14. Mai 2012.

Einzelnachweise

Kulturdenkmal in Radebeul
Wohngebäude in Radebeul
Historische Weinberglandschaft Radebeul
Erbaut in den 1790er Jahren
Erbaut in den 1870er Jahren
Zitzschewig

Villa Dankbarkeit


Louiselle, pseudônimo de Maria Luisa Catricalà (Vibo Valentia, 1946), é uma cantora italiana que esteve em atividade nos anos sessenta e setenta.

Ela também usou um segundo nome artístico, Femina Femme.

Biografia
De origem calabresa (é nativa de Vallelonga), depois de passar a infância na ilha de Elba mudou-se para Roma.

Descoberta pelo letrista Carlo Rossi, que anos depois se tornaria seu marido, ela é contratada pela gravadora italiana RCA e em 1964 grava seus primeiros discos, participando também do Festival delle Rose com Il momento certo.

No ano seguinte, deveria ter feito sua estreia no Festival de Sanremo de 1965 em parceria com Dalida, mas a RCA decide retirar todos os seus artistas da competição; a música Ascoltami ainda faz um bom sucesso. A grande popularidade virá alguns meses depois com a participação em Um disco para o verão, com  Andiamo a mietere il grano. A peça obteve um sucesso recorde notável.

No mesmo evento, nos anos seguintes, a cantora apresentou outras canções inspiradas na tradição popular com bons resultados: Il pontile (1966), La cliff (1968), La vigna (1969). Louiselle concorre então no Festival de Nápoles 1970, onde chega à final com as peças Quanno sponta primmavera de Bonagura, Rutigliano e De Angelis e Funtanella de Dura, Troia e Salerni, interpretadas em conjunto com Nunzio Gallo e Mario Da Vinci.

Ao longo dos anos setenta, Louiselle grava discos regularmente sem repetir o sucesso da década anterior; no entanto, os singles Forse bello non sarai (1974), Grande sei tu (in gara a Un disco per l'estate 1975) e l'album 40 minuti d'amore (1973), que sofreu com a censura imposta pela RAI sobre porque dos textos considerados muito "Ousados".

Em 1992 gravou o álbum Spaghetti Country. Em 2004 é autora do texto de Nando, o sucesso de Teo Mammucari.

Em outubro de 2008 e dezembro de 2010 participou do programa de televisão Os melhores anos dirigido por Carlo Conti.

26 de setembro de 2010 foi uma das identidades ocultas no jogo I Soliti Ignoti conduzido por Fabrizio Frizzi.

Discografia

Album

 1968 - Louiselle (Parade, FPRS-318, LP)
 1971 - Louiselle (Produttori Associati, PA/LP 36, LP)
 1973 - 40 minuti d'amore (Erre, RRL 2010, LP)
 1974 - Ispirazioni (Erre, RRL 2018, LP)
 1974 - Louisfolk (Erre, RRL 2016, LP )
 1976 - I miei grandi successi (Erre, RRL 53002 , LP)
 1987 - Amore & folklore (Golden Sound, LP 031, LP)
 1991 - Andiamo a mietiere il grano anni 60 (Alpharecord FNT 4141 - Musicassetta)
 1991 - La balera - Anni 60 (Alpharecord FNT 4142 - Musicassetta)
 1992 - Spaghetti country (Alpharecord, AR 3195, CD)
 1993 - I grandi successi (Alpharecord, CD AR. FNT 7132 CD)
 1996 - Il meglio (D.V. More, CD)
 1997 - Gli anni d'oro (RCA Italiana, CD)
 2003 - I grandi successi originali - Flashbacks (RCA Italiana, CD)
 2004 - Da andiamo a mietere il grano a anvedi come balla Nando (D.V. More, CD)

Singles

 1964 - Quello che c'è tra me e te/Anche se mi fai paura (ARC AN 4010)
 1964 - Il momento giusto/Forse un giorno (ARC AN 4025)
 1965 - Ascoltami/Mia, è colpa mia (ARC AN 4035)
 1965 - Andiamo a mietere il grano/Anche tu (ARC AN 4039)
 1965 - La mia vita/Sorridono (ARC AN 4061)
 1966 - Il pontile/È triste doverti lasciare (ARC AN 4078)
 1966 - Ci sono due/Come è bello (ARC AN 4092)
 1966 - Cammelli e scorpioni/Oggi che non ho te (ARC, AN 4102)
 1967 - Uoh, mamma'/La casa in riva al fiume (Parade, PRC 5032)
 1967 - Il cacciatore/Da un minuto (Parade, PRC 5045)
 1968 - La scogliera/Perdonami (Parade, PRC 5056)
 1968 - Nel cuore mio/La formica (Parade, PRC 5060)
 1968 - Ancora no/Il vizio (Parade, PRC 5067)
 1969 - La vigna/Occhi castani (Parade, PRC 5076)
 1969 - Stringimi/La legge di compensazione (Parade, PRC 5083)
 1970 - La recluta/L'isola d'Elba (Liberty, LIB 9064)
 1970 - Quanno sponta primmavera/Fontanella (Liberty, LIB 9081)
 1971 - Domani è festa/Senza le scarpe (Produttori Associati, PA 3188)
 1971 - Kyrie eleison/Dovrò lasciarti (Erre, ZR 50226)
 1972 - Se qui non cambia vento/Due ore d'amore (Erre, ZR 50227)
 1974 - Grattacieli di farfalle/La tua strega (Erre RR 3067)
 1974 - Forse bello non sarai/Se qui non cambia vento (Erre, RR 3071)
 1975 - Grande sei tu/Teatro (Erre, RR 3078)
 1976 - Se qui non cambia vento/Lo spazio dell'anima (Erre, RRN 13002)
 1976 - La balera/L'uomo com'è strano (Erre, RRN 13005)
 1979 - La mosca/Delirio (Papaya, PA 8002)
 1980 - Eva non voleva/Jean (Papaya, PA 8004)
 1980 - La mandola (Papaya, PA 8016)
 1980 - Ascolì Ascolà/Se qui non cambia vento (Futura, FT 5001)
 1980 - Jean/Jean (strumentale) (Futura, FT 5002) con lo pseudonimo Femina Femme
 1981 - Scorpion/Madamigella mia (ARC, ZBAC 7206)
 1981 - Forza Roma daje lupa/Forza Roma daje lupa, con lo pseudonimo Catilina (Dischi D´Eros - AC2323)

Referênicas

Cantores da Itália
Artistas da Itália
Nascidos em 1946

Louiselle


සම්පත්වඩුගේ අමල් රෝහිත සිල්වා (උපත 1960 දෙසැම්බර් 12) යනු 1983 සිට 1988 දක්වා ටෙස්ට් තරඟ නවයකට සහ එක්දින ජාත්‍යන්තර තරඟ 20කට ක්‍රීඩා කළ හිටපු ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. වමත් කඩුලු රකින පිතිකරුවෙකු වූ ඔහු ශ්‍රී ලංකාව වෙනුවෙන් පිතිහරඹය ආරම්භ කළේය.

පාසල් කාලය
සිල්වා මොරටුව වේල්ස් කුමර විද්‍යාලයේ සහ කොළඹ ශාන්ත පීතර විද්‍යාලයේ ආදි ශිෂ්‍යයෙකි.

ජාත්‍යන්තර වෘත්තිය දිවිය
ඔහු නවසීලන්තයට එරෙහිව ඔහුගේ මංගල ටෙස්ට් තරගයට සහභාගි වූ අවස්ථාවේ සිට, සිල්වා ගයි ද අල්විස් සමඟ කඩුළු රැකීමේ තනතුර සඳහා සටනක සිටියේය. 1984 දී ද අල්විස්ගේ ආබාධයක් හේතුවෙන් සිල්වා ශ්‍රී ලංකාව සමඟ එංගලන්තයේ සංචාරය කළේ කණ්ඩායමේ ස්ථානය තහවුරු කර ගැනීමේ අරමුණින් ය. පළමු ටෙස්ට් තරගයේදී සහ ලෝඩ්ස් පිටියේදී පිතිකරණය ආරම්භ කළ ඔහු දෙවැනි ඉනිමේදී නොදැවී ලකුණු 102ක් රැස් කළේය. ඉන්දියාවට එරෙහිව ඔවුන්ගේ මීළඟ ටෙස්ට් තරගමාලාවට ඇතුළත් වීමට ඔහු භාග්‍ය ලැබීය. පළමු ටෙස්ට් තරගයේදී උඩපන්දු 9ක් ලබා ගැනීමෙන් පසුව ඔහු 2 වැනි තරගයේදී තවත් උඩපන්දු 8ක් ලබා ගත් අතර, ඔහු තම දිවියේ හොඳම ලකුණු 111ක් වාර්තා කළේය. ඔහු දැවී යෑම් 22කින් තරගමාලාව නිමා කළ අතර එය ශ්‍රී ලංකා වාර්තාවකි.

යොමු කිරීම්

ශ්‍රී ලංකීය ටෙස්ට් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයන්
ජීවමාන ජනයා
1960 උපත්

අමල් සිල්වා


Hrvatski rukometni klub Nova Bila je bosanskohercegovački rukometni klub iz Nove Bile. Sezone 2016./17. natječe se u Prvoj ligi Rukometnog saveza Herceg Bosne čiji je član. Sjedište je u Nova Bila bb, Nova Bila. Boje dresova su bijela i plava. Predsjednik je Franjo Biljaka.

Izvori

Vanjske poveznice
RK Nova Bila
RK Nova Bila

Hrvatski rukometni klubovi u Bosni i Hercegovini
Nova Bila
Šport u Travniku

RK Nova Bila


est un adage repris périodiquement à travers les âges par toutes sortes d'acteurs sociaux.

À notre époque, la paraphrase est popularisée par son utilisation dans plusieurs représentations médiatiques du superhéros Spider-Man.

Histoire

L'adage ressemble particulièrement au verset biblique chrétien du maître de maison :

L'usage de la formulation particulière « grand pouvoir » et « grande responsabilité » remonte au moins à l'époque de la Révolution française, puisque la phrase suivante se trouve dans le Plan de travail, de surveillance et de correspondance proposé par le Comité de salut public lors de la Convention nationale française de 1793 : .

Plus de deux décennies plus tard, en 1817, on rapporte que le député britannique William Lamb a dit : .

En 1885, dans ses mémoires, Ulysses S. Grant écrit .

En 1899, le président américain William McKinley utilise une forme de l'expression dans son discours sur l'état de l'Union : .

En 1906, Winston Churchill, en tant que sous-secrétaire du Colonial Office, déclare : , précisant auprès du gouvernement de l'époque que cela est une maxime. En 1943, alors Premier ministre, Churchill évoque une fois de plus le proverbe, quoique sous une autre forme : .

Bien que ce ne soit pas la phrase exacte, le président américain Theodore Roosevelt écrit dans une lettre de 1908 que .

Visant à critiquer les barons des médias qui possédaient les journaux britanniques de l'époque, le Premier ministre britannique Stanley Baldwin évoque le proverbe dans un discours de mars 1937 : .

Dans son discours sur l'état de l'Union de 1945, le président américain Franklin D. Roosevelt déclare que .

Utilisation dans Spider-Man
La phrase thématique et souvent citée "avec un grand pouvoir vient une grande responsabilité" est largement attribuée au personnage Oncle Ben dans les bandes dessinées publiées par Marvel Comics et mettant en vedette Spider-Man.

La phrase est apparue pour la première fois dans Amazing Fantasy # 15 (1962), dans laquelle elle n'est prononcée par aucun personnage; à la place, elle apparaît dans une légende narrative du dernier panneau de la bande dessinée :

Alors que l'oncle Ben n'avait d'ailleurs que deux lignes dans toute cette bande dessinée, des histoires et des flashbacks ultérieurs qui ont eu lieu alors que Ben est encore en vie font rétroactivement de la phrase l'une des nombreuses homélies qu'il servait en leçons à Peter.

La première mention de Ben disant la phrase à Peter remonte à 1972, lorsque Ron Dante l'inclut dans son album Spider-Man : A Rockomic. Cependant, cette attribution ne se répand pas dans les bandes dessinées avant au moins une autre décennie.

La première apparition d'une référence directe à Ben disant la phrase à Peter se trouve dans Spider-Man vs. Wolverine #1 (1987) de Jim Owsley, M. D. Bright et Al Williamson. Malgré tout, la première fois que la phrase est explicitement prononcée par Ben dans une bande dessinée ne se produirait qu'en février 2002, lorsqu'elle apparaît dans Amazing Spider-Man (vol. 2) # 38.

L'expression gagne en popularité et en signification culturelle pop après avoir été prononcée dans le film Spider-Man de 2002 réalisé par Sam Raimi, dans lequel elle est prononcée à la fois par Ben (interprété par Cliff Robertson ) et Peter (interprété par Tobey Maguire). La phrase est prononcée par Richard Parker (interprété par Campbell Scott) dans une scène supplémentaire de The Amazing Spider-Man 2. La phrase complète apparaît dans le film Spider-Man: No Way Home (2021), prononcée par tante May (représentée par Marisa Tomei) à Peter (représenté par Tom Holland) quelques instants avant la mort de celle-ci. Plus tard dans le film, le Parker de Maguire reconnaît et termine également la phrase lorsque le Parker de Holland raconte sa version alternative à propos de May la lui disant.

Les réinterprétations contemporaines de Spider-Man, y compris le film de Raimi de 2002 ainsi que la bande dessinée Ultimate Spider-Man, dépeignent Ben comme disant cette phrase à Peter lors de leur dernière conversation. L'auteur de bandes dessinées Greg Pak a estimé que la devise était .

Voir aussi
 Noblesse oblige

Notes et références

Notes

Références

Pouvoir (sociologie)
Devise
Spider-Man
Phénomène Internet
Citation
Pages avec des traductions non relues

Un grand pouvoir, grandes responsabilités


Ammanford () is a town and community in Carmarthenshire, Wales, with a population of 5,411 at the 2011 census. It is a former coal mining town. The built-up area had a population of 7,945 with the wider urban area even bigger.

According to the 2001 census, 75.88% of the population were competent in the Welsh language, compared to roughly 61% in Carmarthenshire as a whole and 21.8% in Wales as a whole.

Ammanford is served by the A483 and A474 roads. Ammanford railway station is a stop on the Heart of Wales Line, with trains to Llanelli and Swansea to the south and Shrewsbury to the north.

Ammanford is twinned with Breuillet, Essonne.

History
The town of Ammanford is a relatively modern settlement. It was originally known as Cross Inn, named after an inn that was located at a location where a number of roads converged. During the nineteenth century, as a result of the growth of both the tinplate and anthracite coal trades, a village grew around the Cross Inn (which later became known as Ammanford Square).

As the settlement expanded, prominent residents came to the view that its name should be changed since there were a number of other places named Cross Inn in Carmarthenshire alone. In 1880, a number of public meetings were held, and in November 1880 it was resolved that the name Ammanford (i.e. "Ford of the River Amman") adopted. The meeting was chaired by Watcyn Wyn. It took several years for the new name to be widely adopted, but the decision of the Great Western Railway to change the name of the Cross Inn station to Ammanford in June 1883 was welcomed by residents and tradesmen.

Twentieth century
The Ammanford Anthracite Strike was a riot at Ammanford in 1925 during a strike by anthracite miners who took control of the town by force and violence for 10 days. 200 Glamorgan police were ambushed by strikers at Pontamman Bridge during the so-called 'Battle of Ammanford'.

Ammanford hosted the National Eisteddfod in 1922 and 1970.

Government

Parliamentary elections
Ammanford was part of the Carmarthenshire county constituency until it was divided in 1885 whereupon the town was located in the East Carmarthen constituency which was held until its abolition in 1918 by the Liberal Party. The Labour Party captured Llanelli in 1922 and have held it ever since. The MP from 1936 until 1970 was Jim Griffiths, a native of nearby Betws. However, in 1997, Ammanford was transferred to the new Carmarthen East and Dinefwr seat which was captured in 2001 by Adam Price of Plaid Cymru.

Local government

Ammanford was part of Carmarthenshire County Council from 1889 until 1974 and was usually represented by Labour councillors. It became part of Dyfed County Council from 1974 until 1996. Following the abolition of Dyfed it became, once again, part of Carmarthenshire, now a unitary authority. The northern part of Ammanford was part of the Pontamman ward, until the May 2022 local elections.

Ammanford Urban District Council was formed in 1903 in consequence of sharp population growth. It was absorbed into Dinefwr Borough Council upon re-organization in 1974. Dinefwr in turn was absorbed into the Carmarthenshire unitary authority in 1996. Ammanford's Town Council has continued as a community council. The community is bordered by the communities of: Llandybie; Betws; and Llanedi, all being in Carmarthenshire.

Religion
Ammanford is in the ecclesiastical parish of Ammanford and Betws. Ammanford formed part of the ancient parish of Llandybie although the parish church at Betws was much closer to the town. The established church was, however, slow to react to the growth of an urban community.

The nonconformist denominations, in contrast, were far more active and Ammanford was an important location as the 1904–1905 Welsh Revival unfolded. Prominent chapels include Ebeneser (Baptist), Gellimanwydd (Christian Temple) (Independent) and Bethany (Presbyterian Church of Wales). There is an active Christadelphian community based in the town centre, in addition to various Evangelical and Apostolic Churches. The global Apostolic Church grew out of this area and until recently still held the Annual Apostolic Convention at nearby Penygroes.

Developments
On 4 July 2002, Ammanford was granted Fairtrade Town status. This status was renewed by the Fairtrade Foundation on 27 December 2003.

Notable people
 Irwyn Ranald Walters (1902–1992), musician and conductor; founded the National Youth Orchestra of Wales
 Rae Jenkins  (1903–1985), violinist and light orchestra conductor
 Donald Peers (1908–1973), singer
 Rheinallt Nantlais Williams (1911–1993), Professor of Philosophy of Religion and theologian
 Ieuan Rees (born ), renowned artist & stone mason
 John Rhys-Davies (born 1944), actor (The Lord of the Rings film trilogy)
 Neil Hamilton, MP (born 1949), grew up in the town
 Christine Jones (born 1955), a Welsh artist and ceramicist
 Rick Smith (born 1959), musician (Underworld) and composer.
 Adam Price (born 1968), politician and leader of Plaid Cymru
 Alex Jones (born 1977), television presenter on S4C and the BBC's The One Show
 Gareth Jewell (born 1983), actor
 Owain Wyn Evans (born 1984), BBC presenter and drummer.
 Sara Gregory (born 1986), actress
 Alexandra Roach (born 1987), actress

Sport
 Tom Evans (1882-1955), a Welsh international rugby union flanker with 18 caps for Wales
 David Davies (1902–1992), rugby union and professional rugby league footballer
 Tommy Davies (1920–1998), a Welsh Middleweight boxer and Wales middleweight champion from 1943 until 1949.
 Terry Boyle (born 1958), a Welsh former professional footballer, with over 500 club caps
 Caitlin Lewis (born 1999), a Welsh Rugby Union player who plays wing for the Wales women's national rugby union team
 Lucy Packer (born 2000), rugby union player, member of the England women's national rugby union team

Sport
A motorcycle speedway long-track meeting, one of the few held in the UK, was staged in a village out lying Ammanford, called Tairgwaith. Local football team Ammanford A.F.C. play in the Cymru South, while rugby union team Ammanford RFC were formed in 1887 and play in the Welsh Rugby Union leagues. The local cricket team Ammanford Cricket Club are a major part of sports in the community/town. They won the South Wales Premier Cricket League in 2012 but in 2013 got relegated back to the South Wales Cricket Association 1st Division. The 1st team is captained by ex-Glamorgan cricketer Alun Evans (cricketer)

References

Sources

External links

Unofficial Town website

Towns in Carmarthenshire
Communities in Carmarthenshire

Ammanford


An Carex krajinae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Domin. An Carex krajinae in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex krajinae


حجر السن أو حجر الشحذ، هو نوع من الأحجار الطبيعية، أو الصناعية، يستخدم مادة آكلة لسن أطراف الأدوات القاطعة، يستخدم جافاً أو مبللاً بالماء أو الزيت. والنوع الذي يرش بالزيت في الغالب ناعم الملمس، دقيق البنية، ويسمى «حجر الصقل» أو «مسن الزيت».

المراجع

أحجار
تجليخ وتحضين
علم طبقات الأرض
سكاكين
شحذ

حجر سن


A Tradição Itaparica se refere a indústria lítica de populações humanas que viveram na América do Sul, na região Central e Nordeste do atual Brasil, durante o final do Pleistoceno e início do Holoceno, entre 10.000 a 3.000 anos atrás, sendo os povos mais antigos conhecidos que habitaram essas regiões. Esses povos teriam uma similaridade em seus modos de vida, associado principalmente ao uso e confecção de ferramentas semelhantes.

O termo Itaparica foi inicialmente usado por Calderón em 1972, para descrever os achados da Gruta do Padre (PE). Pela similaridade desses primeiros artefatos com os achados por Pedro Ignácio Schmitz em Serranópolis, foi cunhada a tradição Itaparica pelo arqueólogo.

Os conceitos de "fase" e "tradição" aplicados por arqueólogos brasileiros são termos teórico-metodológicos usados para classificar os materiais arqueológicos em tamanho, formato e ornamento, como vasos de cerâmica, artefatos líticos e artes em rochas. Esses conceitos foram inspirados pelo modelo histórico-cultural de escolas estadunidenses, usados primeiramente por pesquisadores do PRONAPA (Programa Nacional de Pesquisas Arqueológicas) e são utilizados até hoje. Dessa forma, cada novo material encontrado seria categorizado como uma tradição arqueológica e objetos similares descobertos a posteriori na mesma região, seriam incluídos nesse grupo, enquanto que materiais parecidos, mas possuindo alguma diferença regional ou cronológica seriam categorizados como um subgrupo, chamados de fases arqueológicas.

Nos dias atuais, entretanto, tem sido discutido se o termo "tradição" deve ser mantido ou não. Muitos autores discordam que os achados arqueológicos são pertencentes à mesma cultura e ainda é questionado o nível de detalhamento destes materiais e o método de análise dos pesquisadores.

É importante saber a existência de três Fases Culturais na região: A fase Paraibana, relacionada à tradição Itaparica, a fase Serranópolis e a fase lito-cerâmica Jataí.

Ambiente
{
  "type": "FeatureCollection",
  "features": [
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {},
      "geometry": {
        "type": "Polygon",
        "coordinates": [
          [
            [
              -35.463867,
              -5.351646
            ],
            [
              -49.790039,
              -8.275639
            ],
            [
              -52.954102,
              -17.519705
            ],
            [
              -52.998047,
              -17.43585
            ],
            [
              -50.888672,
              -19.52025
            ],
            [
              -47.373047,
              -18.230896
            ],
            [
              -46.362305,
              -15.454503
            ],
            [
              -43.725586,
              -14.945474
            ],
            [
              -40.737305,
              -9.534999
            ],
            [
              -36.430664,
              -10.011507
            ],
            [
              -34.760742,
              -7.579052
            ],
            [
              -35.463867,
              -5.351646
            ]
          ]
        ]
      }
    },
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {},
      "geometry": {
        "type": "Point",
        "coordinates": [
          -43.901367,
          -14.094422
        ]
      }
    },
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {},
      "geometry": {
        "type": "Point",
        "coordinates": [
          -50.800781,
          -19.105417
        ]
      }
    },
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {},
      "geometry": {
        "type": "Point",
        "coordinates": [
          -42.714844,
          -9.231417
        ]
      }
    },
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {},
      "geometry": {
        "type": "Point",
        "coordinates": [
          -36.035083,
          -5.363536
        ]
      }
    }
  ]
}

O mapa mostra a região correspondente a Tradição Itaparica, que se localiza no Brasil Central numa macro região com uma área de aproximadamente 2 milhões de km², abrangendo os estados de Goiás, Minas Gerais, Bahia, Sergipe, Pernambuco, Piauí, Tocantins e Rio Grande do Norte.

Essa região apresenta um domínio morfoclimático onde predominam formações de Cerrado e Caatinga, com alta diversidade e riqueza de fauna e flora. Esses domínios atuais já existiam no final do Pleistoceno, porém as alterações do clima no decorrer do Pleistoceno e Holoceno condicionando uma distribuição diferente dos biomas.

Entre 18.000-13.000 anos atrás predominava um clima mais quente e seco na região, fazendo com que a Caatinga se estendesse pela área atual do Cerrado. Já entre 7.000-4.000 anos atrás a umidade aumentou e assim as fisionomias se alteraram para vegetação mais adaptada a umidade e florestas.

Nesse ambiente, pesquisadores encontraram vestígios de grupos humanos antigos que estavam bem instalados e adaptados, cujos vestígios líticos foram a denominada Tradição Itaparica.

Os pontos indicados no mapa são, de Norte para Sul, os Sítios Arqueológicos Peba (RN), Olho d'Água (RN), da Toca do Boqueirão da Pedra Furada (PI), Lapa do Boquete (MG), GO-JA (GO).

Povoamento e Cultura
A sequência arqueológica do Planalto Central não permite atualmente uma reconstituição dos possíveis processos de povoamento da região devido às divergentes hipóteses e interpretações dos materiais estudados.

Contudo, sabe-se que a fase Paranaíba é a mais antiga entre as três fases já citadas, sendo que ela está relacionada à Tradição Itaparica. Essa fase é datada entre 11.000 e 8.500 anos atrás e foi definida pela grande presença de instrumentos unifaciais no conjunto lítico, sendo que esses instrumentos são considerados marcadores crono-culturais, tendo em vista que são numerosos em todos os sítios arqueológicos dessa fase e unicamente nos dessa fase. Além disso, nessa fase tem-se a ocupação de grupos caçadores-coletores-pescadores generalizados e em um ambiente mais frio e úmido, ressaltando-se que eles apresentavam uma tecnologia definida, em que se sobressaem raspadores longos, facas, furadores e alisadores.

Essa indústria lítica era realizada com matéria prima local advinda de rochas suporte de seus abrigos, por exemplo, silexito, arenitos, quartzitos e quartzo. Pesquisadores observaram indústrias líticas semelhantes entre os diversos sítios arqueológicos brasileiros, o que possibilitou a introdução da ideia de que essa tradição teria se desenvolvido no Cerrado e na Caatinga no final do Pleistoceno, em que a caça e a coleta de frutos permitiram a sobrevivência desses povos.

Em relação à alimentação desses povos, restos alimentares variados testemunham a caça generalizada de animais de diversos tamanhos, como mamíferos, peixes, pássaros e até mesmo moluscos.

Os artefatos obtidos posteriormente sugerem que depois dos povos de tradição Itaparica, houve o povoamento de outros grupos, sendo estes mais relacionados com a horticultura, entretanto vestígios relacionados com a tradição Itaparica também foram encontrados, relacionando-os com este grupo mais recente.

Artefatos
O traço definidor dessa tradição são os artefatos trabalhados plano-convexos unifaciais, também chamados de 'lesmas'. O termo foi cunhado por Pedro Ignácio Schmitz nos anos 70 quando o arqueólogo descobriu e explorou diversos sítios na região de Serranópolis, recuperando grande número de artefatos líticos desse tipo.

As lesmas são geralmente simétricas no sentido longitudinal (mas também podem ser assimétricas) e trabalhadas em torno da periferia. O processo de lascamento resultaria em lâminas cortantes na periferia das lesmas, podendo ou não possuir pontas, esses objetos seriam utilizados pelas populações que os produziam para raspar, cortar, furar e bater.

Apesar dos artefatos serem unifaciais há uma grande diversidade de formatos, dimensões, técnicas envolvidas e matéria prima (arenito, sílex e quartzanito).

A maior parte dos artefatos é datado entre 1300 e 8000 anos atrás e foram encontrados perto de abrigos de pedra ou em locais abertos.

O artefato mais antigo dessa tradição é datado entre 1400 e 8000 anos atrás e foi encontrado no sítio da Lapa do Boquete (MG). A região com maior abundância de artefatos é a de Serranópolis (GO).

Nessa mesma camada temporal e em locais próximos onde foram encontrados os artefatos unifaciais, foi encontrada uma indústria lítica sem artefatos unifaciais, representada majoritariamente por fragmento sem ou com poucos retoques, de quartzo e quartzita. Não se sabe se esses achados pertencem a um outro grupo tecnocultural ou se são resultado de uma atividade especializada dos mesmos grupos da Tradição Itaparica.

A diversidade dos processos de confecção das ferramentas como indicador de tradições culturais diferentes, levantou questionamentos sobre a unidade da tradição. Assim o principal critério usado como unificador dos achados, o formato do artefato, sua morfologia é questionado quanto a sua adequação para refletir as possíveis diferenças culturais entre os grupos que as produziam. Alguns autores afirmam que esse critério não é suficiente para afirmar homogeneidade cultural.

Assim mais análises técnico funcionais devem ser feitas com os artefatos para confirmar ou negar a possível relação entre as populações que os produziam. Esse tipo de análise foca no processo de confecção da peça, analisando detalhadamente os recortes causados pelo lascamento e sua utilidade quando finalizado. Com essa abordagem é possível saber a cadeia operatória pela qual a peça foi obtida ou seja, qual matéria prima foi escolhida, qual tipo de suporte de pedra para o lascamento foi utilizado, quais passos foram realizados para chegar na ferramenta final.

A análise dessa sequência de ações é relacionada à cultura do grupo, pois tendo em vista a complexidade e especificidade dos passos de sua realização, seria necessário que fosse culturalmente passada de geração em geração.

Lourdeau, 2011, realizou essa análise tecnofuncional dos artefatos achados nos sítios de GO-JA1 (GO), Toca do Boqueirão da Pedra Furada (PI) e Toca do Pica-Pau (PI) e concluiu que apesar da diversidade, eles fazer parte de uma mesma tradição técnico cultural, indicando que a Tradição Itaparica possa refletir uma unidade tecnocultural entre as populações que habitavam esse vasto território. Entretanto, não há consenso na literatura e mais pesquisas devem ser feitas para elucidar a história de migração e estabelecimento das populações nesta região.

História do Brasil

Tradição Itaparica


Death of a Child er en dansk dokumentarfilm fra 2017 instrueret af Frida Barkfors og Lasse Barkfors.

Handling
Hvordan lever man med det ubærlige? Når det værste er sket, og du selv er ansvarlig? Dokumentarfilmen undersøger, hvordan livet former sig for de forældre, som har forårsaget deres eget barns død. Filmen spejler mange forskellige situationer i livet, hvor en tragedie har ramt, og nogen er skyldig. Men der er noget ved det, som netop disse forældre har gjort, der udløser et særligt raseri og en særlig fordømmelse i offentligheden. For hvem glemmer sit eget barn i en bil?

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2017

Death of a Child


Margaret Stovel McWilliams (1875 - 1952) est une historienne canadienne. Elle est membre fondatrice de la Fédération canadienne des femmes diplômées des universités, dont elle est la première présidente, de 1919 à 1923.

Biographie
Margaret Stovel naît à Toronto en 1875. Elle est diplômée en 1898 de l'université de Toronto. Elle est  journaliste à Détroit puis s'installe à Winnipeg en 1910. Elle est active dans le mouvement des femmes. En 1913, elle est élue au University Women's Club et, en 1922, elle devient la première présidente de la Fédération canadienne des femmes diplômées des universités. En 1928, elle a écrit un livre intitulé Manitoba Milestones et, trois ans plus tard, un autre intitulé If I Were King of Canada . De 1933 à 1940, elle est la deuxième femme échevine de Winnipeg et elle est présidente de la Société historique du Manitoba pendant quatre ans. En 1948, elle écrit son troisième et dernier livre intitulé This New Canada.

Elle épouse Roland Fairbairn McWilliams, Lieutenant-gouverneur de la province du Manitoba de 1940 à 1953.

Elle meurt le  à son domicile, à Winnipeg, et est inhumée au cimetière Old Kildonan de la ville.

Hommages et postérité
Elle est docteure honoris causa de l'université du Manitoba (1946) et de l'université de Toronto (1948).

En 1955, la Société historique du Manitoba, dont elle a été présidente, crée un prix en son honneur, le Margaret McWilliams Award.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .

Liens externes

Journaliste canadienne
Étudiant de l'Université de Toronto
Docteur honoris causa de l'Université de Toronto
Naissance en 1875
Naissance à Toronto
Décès en avril 1952
Décès à Winnipeg

Margaret Stovel McWilliams


Yoshiaki Ota (født 11. juni 1983) er en japansk fodboldspiller. Han var en del af den japanske trup ved AFC Asian Cup 2007.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yoshiaki Ota


Der Aarons Creek ist ein Bach im Südosten der Vereinigten Staaten.

Er entspringt im Person County des US-Bundesstaats North Carolina. Bald nach der Quelle wechselt er ins Granville County und fließt vorwiegend in nördliche Richtung. Nach Aufnahme des Crooked Fork erreicht der Aarons Creek östlich der Ortschaft Virgilina den Bundesstaat Virginia. Ab hier bis zu seiner Mündung bildet der Bach die Grenze der Countys Halifax und Mecklenburg. Ursprünglich mündete der Aarons Creek in den Dan River, seit dem Bau einer Staumauer ist der unterste Teil des Baches etwa ab der Highway-58-Brücke vom John H. Kerr Reservoir überflutet.

Siehe auch

 Liste der Flüsse in Virginia

Weblinks

Fluss in North Carolina
Fluss in Virginia
Fluss in Nordamerika

Aarons Creek (Dan River)


Georges Blanchard peut désigner :
 Georges Blanchard (1877-1954), un général français ;
 Georges Blanchard (1902-1976), un écrivain et poète nivernais ;
 Georges Blanchard (1962-), un entrepreneur du développement et un humanitaire français.

Voir aussi
 Georges Eugène Blanchard (1805-1876), un général de division français
 Georges Henri Blanchard, un peintre français

Référence

Georges Blanchard (homonymie)


[[File:RO MH Biserica de lemn din Sfodea.jpg |thumb|320px|Biserica de lemn "Sfinții Voievozi" din Sfodea, comuna Balta, județul Mehedinți]]
Biserica de lemn din Sfodea, comuna Balta, județul Mehedinți, a fost construită în secolul XIX (1853-1854). Are hramul "Sfinții Voievozi". Biserica se află pe lista monumentelor istorice sub codul LMI: .

Istoric și trăsături
Sfodea este un sătuc cu circa 60 de case, aflat la 5 km de centrul de comună Balta. Bisericuța se află în cimitirul satului; este tencuită la exterior și are pe latura vestică un pridvor înalt de un metru, sprijinit pe patru stâlpi de lemn.

Biserica nu este zugrăvită, valoarea edificiului este dată mai ales de patrimoniul mobil, format din numeroase icoane și cărți bisericești.

Cea mai importantă podoabă a interiorului bisericii este catapeteasma din lemn, cu trei rânduri de icoane, despărțite prin colonete. Deasupra acestora se află medalioanele apostolilor, realizate cu multă migală. Aproape de boltă se află crucea cu Răstignirea Mântuitorului, având de o parte și de alta Soarele și Luna cu chipuri omenești.

Altarul este simplu, fără nici o podoabă, cu mobilierul obișnuit: sfânta masă și obiectele de cult specifice. Numele ctitorilor sunt notate pe două panouri de lemn.

Note

Bibliografie
Studii regionale
C.Boteanu, V.Oprenescu - Bisericile din Plaiul Cloșani, vol.I, Editura TipoRadical (2007)

Vezi și
 Sfodea, Mehedinți

Sfodea
Monumente istorice din județul Mehedinți
Biserici din secolul al XIX-lea din România

Biserica de lemn din Sfodea


An Dimeria mahendragiriensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ravi, H.O.Saxena ngan Brahmam. An Dimeria mahendragiriensis in nahilalakip ha genus nga Dimeria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dimeria

Dimeria mahendragiriensis


Köhlau (auch Köhlen oder Kohlhöfe genannt) ist ein Gemeindeteil des Marktes Schopfloch im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Südlich des Weilers fließt der Köhlauer Graben, der ein linker Zufluss des Mühlgrabens (im Unterlauf Hellenbach genannt) ist, der seinerseits ein linker Zufluss der Wörnitz ist. Im Nordosten grenzt der Frickinger Wald an, im Süden liegt das Waldgebiet Lichtenschlag. Im Osten befindet sich der Schafbuck. Eine Gemeindeverbindungsstraße führt zur Kreisstraße AN 42 (0,6 km nördlich) bzw. an der Franzenmühle vorbei nach Dickersbronn (1,2 km südwestlich).

Geschichte
Der Ort wurde 1324 als "ze der kelen" erstmals urkundlich erwähnt.

Die Fraisch war strittig zwischen dem oettingen-spielbergischen Oberamt Dürrwangen, dem ansbachischen Oberamt Feuchtwangen und der Reichsstadt Dinkelsbühl. Der Schafhof unterstand in der Grundherrschaft dem Spital der Reichsstadt Dinkelsbühl. Gegen Ende des 18. Jahrhunderts war der Ganzhof in zwei Halbhöfe zerschlagen. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

Infolge des Gemeindeedikts wurde Köhlau 1809 dem Steuerdistrikt Schopfloch und der Ruralgemeinde Lehengütingen zugewiesen. Mit dem Zweiten Gemeindeedikt (1818) wurde der Ort der neu gebildeten Ruralgemeinde Dickersbronn zugewiesen. Am 1. Mai 1978 wurde Köhlau im Zuge der Gebietsreform in Bayern nach Schopfloch eingegliedert.

Ehemaliges Baudenkmal
 Haus Nr. 3: Stattlicher, zweigeschossiger Putzbau der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts, Wohnstallhaus mit drei zu neun Obergeschossfenstern. Die kräftige Mauer der Giebelfront stammt noch vom einstigen Schafhof, der dem Dinkelsbühler Spital gehörte (wahrscheinlich 17. Jh.): Axial Stichbogentüre und Aufzugluken.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Wendelin (Lehengütingen) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Georg (Dinkelsbühl) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Schopfloch, Mittelfranken)
Ort im Landkreis Ansbach
Ersterwähnung 1324
Weiler in Mittelfranken

Köhlau


Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Eitensheim

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Eitensheim
Baudenkmaler Eitensheim

Liste der Baudenkmäler in Eitensheim


Dalmatinska kokoš (latinski: Gallus dalmaticus) hrvatska je izvorna pasmina kokoši.

Povijest
Prošlost ove pasmine seže 3000 godina u prošlost, kad je donesena iz Azije, pa preko Grčke na prostore današnje južne Hrvatske, u Dalmaciju.

1960-ih su ove kokoši polako počele nestajati iz dalmatinskih seoskih dvorišta. Razlog je bio uvoza koka nesilica koje su nesle više (manjih) jaja u manje vremena i hibrida pa su ljudi jednostavno odustali od nje.

Za pasminu se smatralo da je izumrla, kako je pisalo u specijaliziranom časopisu Geflugel-Borse, u reportaži Michaela von Luttwitza Ausgestorben: das Dalmatiner huhn ("Izumrla: Dalmatinska kokoš"). Genski je puno vrijedna pasmina, skromnih zahtijeva za uzgoj, vrlo iskoristiva kao nesilica i ponajbolja za za držanje u uvjetima, kao što je dalmatinski krš. U nekim starim opisima pasmine navodi da je Dalmatinska kokoš po tipu pratip europske kokoši. Inicijative za provjeru te informacije, te akcije na spašavanju pasmine krenule su 2001. godine u udruzi uzgajatelja malih životinja "Solin". Ljubitelji ove hrvatske pasmine obavili su traženje živih jedinki po cijeloj Dalmaciji, pisanje prijedloga radnog standarda, strogi selektivni uzgoj, prikupljanje stare dokumentacije, izlaganje na državnim izložbama, pisanje radnog standarda 2008.godine. Stručno se kaže pasmina je u razvoju ( iako se ona razvila prije mnogo stoljeća), te je trebalo slijediti službeno priznanje pasmine od Hrvatskog saveza udruga uzgajatelja malih životinja i Hrvatskog ministarstva poljoprivrede, odnosno Hrvatskog stočarskog centra. Važno je istaknuti da je u vrijeme Austrougarske Dalmatinska kokoš bila priznata kao ćistokrvna pasmina. Sveukupno gledano, ovo je zasigurno hrvatska najstarija izvorna pasmina peradi, i ljubitelji su skrenuli pozornost na još neke hrvatske pasmine: kontinentalni oblik domaće kokoši- živićarka, istarska kokoš, hrvatska patuljasta kokica i dr.<ref>(): [https://blog.dnevnik.hr/print/id/1625702776/razlozi-nastajanja-projekta-dalmatinska-kokos.html Razlozi nastajanja projekta Dalmatinska kokoš], Dalmatinska kokoš. 15. prosinca 2008. Pristupljeno 4. svibnja 2019.</ref>

Srećom, 2001. se počelo raditi na spašavanju i oživljavanju pasmine. Danas opet ima u Hrvatskoj 20-ak jata i to sve zahvaljujući gospodinu Franku Žižiću iz Solina koji je počeo prvi, selektivno stvarati uzgojno valjane jedinke.

 Podrijetlo i standardizacija

Iz Azije je prije 3000 godina donesena u Grčku pa kopnenim putem u Dalmaciju.
U knjizi Armina Arbeitera Handbuch der Nutzglefugelzuht fur Osterreich und die Dounaulander'' iz 1914. dan je opis ove pasmine i prikazan crtež Kurta Zandera iz 1913. Prikazuje ju kao iznimno zanimljiv tip srednjoeuropske kokoši. Piše da u sjevernom dijelu Dalmacije (ograničeno na hrvatsku obalu i zaleđe) živi hrvatska kokoš, a u južnoj se Dalmaciji sredozemni tip kokoši. Isključuje mogućnost da je u prošlosti u neka zabačena područja stigla svježa krv, iz čega proizlazi da je ova kokoš pratip europske kokoši. U usporedbi s većinom srednjoeuropskih kokoši, koje uglavnom imaju crvenu ili žutu šarenicu (uz iznimke kao Rammelsloher, Bohmen) ova kokoša ima tamnosmeđe oči i tamne boje lica. Skupa sa svojstvenim crtama tijela podsjeća na ine sredozemne pasmine (minorka, andaluzijska kokoš). Dalmatinska kokoš ima sve moguće kombinacije boja, nerijetko i u istom leglu. Mogu biti i s kukmicama ili glatke glave. Često su tamne boje. Jako je otežan prirodni odabir svijetlih boja (bijela, svijetložuta) izazvan snažnim grabljivicama. Boje nogu ovih kokošiju su maslinasto zelene do crne. Volja im je po pravilu slabo razvijena te je prikladna za unos malih količina hrane. Dalmatinska je kokoš stalno u pokretu tražeći hranu i nije naviknuta na neprekidno hranjenje.

Kao i kod istarske kokoši, postoji prilagodba na nedostatak vode i zelene hrane, oskudnu prehranu, no u dalmatinsk kokoši je to još izraženije. Tako je najmanjih mogućih zahtjeva što se tiče hrane i držanja. Pod ovim uvjetima druge pasmine ne bi mogle postojati, dok kod ove pasmine moguće je peradarstvo od kojeg se ima koristi.

Jaja su potpuno bijela, mase od 50 do 56 grama. Meso je suho, kao posljedica klime i prehrane. Isto se javlja kod ostalih sredozemnih pasmina, osobito istočnog Sredozemlja. Zato je uzimajući u obzir uvjete u kojima živi, ova pasmina vrhunska za ova područja. Uz odgovarajući uzgoj i prehranu nije ju teško dovesti do višeg stupnja domestifikacije i iskoristivosti. Po postojećim okolnostima, nije se moglo očekivati da će se postići trajno poboljšanje križanjem sa zahtjevnim, teškim, umjetnim pasminama.
Dalmatinska kokoš može se gledati kao dinarski tip živičarke.
Radni standard napisao je 2008 godine voditelj uzgoja Franko Žižić.

Građa

Vidi
patuljasta posavska kukmasta kokoš
posavska kukmasta kokoš
hrvatica (pasmina kokoši)
hrvatska patuljasta kokoš (Gretlika, Kredlika, Jurek i Katica, Đuro i Kata...)
dravska guska
zagorski puran
posavska kukmasta patka
križevačka kukmasta kokoš
međimurska kokoš
bidružica (zagorsko- štajerska kokoš)
istarska kokoš

Izvori

 Zelena knjiga izvornih pasmina Hrvatske, prosinac 2011.
 Perica Tucak dr. med.vet., "Dalmatinka" Vrtal br.5, travanj 2014.
 Franko Žižić "Dalmatinska kokoš-hrvatska izvorna baština" Vrtal br.6 srpanj 2014.

Vanjske poveznice
Dalmatinska kokoš - radni standard, voditelj uzgoja Franko Žižić. 31. listopada 2008.
''Dalmatinska kokoš - podrijetlo pasmine, Dalmatinska kokoš.Franko Žižić  24. rujna 2008.
Dalmatinska kokoš - Gallus dalmaticus, Facebook
Ivan Stagličić: Dalmatinska kokoš nije izumrla, Zadarski list. 5. studenoga 2009.

(): Dalmatinska kokoš, Gospodarski list. 1. lipnja 2004. br. 22, str. 1.

Dalmatinska kokoš 🐓🐔 Splitska županijska panorama HRT 19.4.19.,

Tradicijske sorte i pasmine Dalmacije - životinje, str. 42. – 43., United Nations Development Programme in Croatia. Issuu

Hrvatske kokošje pasmine

Dalmatinska kokoš


A fortiori es una locución latina que significa 'con mayor motivo'. En lógica se usa esta expresión para referirse a una forma de argumentación por la que se saca una consecuencia de una cosa en vista de la conclusión que se sacó de otra, para la cual había menor motivo. Por ejemplo, si el que roba es condenado, a fortiori será condenado el que mata.

Es el grado inmediatamente superior al a pari, en que la conclusión se formula con igual fuerza en los términos comparados y difiere solo materialmente a necessario; la ilación a fortiori indica simplemente exceso de razón, de fuerza y la a necessario expresa la intrínseca ligadura de la conclusión y la premisa, que es para aquella lo que la causa necesaria es a su efecto o el principio a lo derivado de él. Como estas otras formas, se funda en los conocidos axiomas de las escuelas dictum de omni, dictum de singulis sub eis contentis (quod extensionem); dictum de nullo, dictum de singulis (quod extensionem et comprehesionem), que aplica con el indicado exceso de motivo.

Referencias

Bibliografía específica
Ferrater Mora, José. Diccionario de Filosofía. Editorial Atlante S.A. México, D.F. Reimpresión 2001.

Frases lógicas latinas
sk:Zoznam latinských výrazov#A

A fortiori


Mahnovşçina, 1918-1921 yılları arasında Ukrayna bölgesinde gerçekleşmiş anarko-komünist isyancı ordunun hareketidir.

Mahnovşçina kelimesi Mahno'ya ait olan anlamına gelir. Hareket üç kolda incelenir:
Mahnovizm
Ukrayna Devrimci Asi Ordusu
Özgür Bölge

Bolşevik hükûmet ile Almanlar arasında imzalanan Brest-Litovsk Antlaşması'nın ardından Avusturya-Alman birlikleri Ukrayna'yı işgal ederek kukla bir hükûmet kurdular. Mahnovistlerin bu hükûmeti devirmeleri üzerine, Aralık 1918'de Ukrayna'nın yolu Bolşeviklere yeniden açıldı. Mahnovistlerin özgür bölgelerine girerek onları, parti, devlet ve Kızıl Ordu'nun otoritesi altına almak istediler. Bunun üzerine, Kızıl Ordu ile Mahnovistler arasında üç yıl süren bir iç savaş başladı.

Ukrayna anarşist hareketi (Mahnovşçina), anarşist devrim düşüncesinin ilk toplumsal karşılığıdır. Hareketin Mahno'nun kişiliğinde cisimleşen devrimci karakteri, gücünü yoksul Ukrayna köylülerinden almıştır. Yaklaşık 3 yıl boyunca tüm Ukrayna'da Wrangel ve Petlura'nın beyaz karşı devrimci ordularına karşı mücadele veren hareket, özgürlük savaşında Bolşeviklerle de mücadele etmek zorunda kalmıştır. Etkisi sadece savaş stratejisiyle sınırlı olmayan hareketin, Ukrayna'nın tüm kırsal bölgelerinde anarşist komün ve toplumsal dönüşüm projelerini de hayata geçirdiğini söylemek yanıltıcı olmaz. Hareket etkinliğini artırdığı bölgelerde hızla üretim araçlarının toplumsal mülkiyetini geliştirmiş, yerel halk milisleri kurarak toplumsal işleyişi üretimin devamlılığı ve devrimin güvenliği mantığıyla örgütlemiştir. Temel teorik arka planını anarşist komünizmden alan hareket, yaklaşık otuz bin kişilik bir örgütlenme yaratmayı başarmıştır. Hareketin örgütlenmesi yenilgiden 5-6 sene sonra kaleme alınan "Liberter Komünistlerin Örgütlenme Platformu" broşüründe ana hatlarıyla çizilmeye çalışılmıştır.

15 Ekim 1920'de Bolşeviklerle Mahnovistler arasında yapılan son anlaşmanın ardından Mahnovistler, Wrangel Ordusu'na karşı büyük bir saldırı başlattılar. Üç hafta gibi kısa bir sürede 4 bin esir alarak Wrangel kuvvetlerini Kırım'da kesin bir yenilgiye uğrattılar. Bolşevik iktidara yönelen son karşıdevrimci tehlike bertaraf edilmişti! Artık Mahnovistlere ihtiyaç yoktu. Anlaşmanın üzerinde henüz bir ay geçmemişken, Kızıl Ordu ile Mahnovistler arasında, bütün Ukrayna'ya yayılan ve 1921 Ağustosu'nda Romanya sınırında noktalanan amansız bir savaş ve ölüm kasırgası başladı.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Mahnovşçina

Modernizm
Tarih teorileri
Anarşizm tarihi
Köylü isyanları
Ukrayna'da devrimler

Mahnovşçina


Guriurius est un genre d'araignées aranéomorphes de la famille des Salticidae.

Distribution
Les espèces de ce genre se rencontrent au Brésil, en Uruguay et en Argentine.

Liste des espèces
Selon  :
 Guriurius minuano Marta, Bustamante, Ruiz & Rodrigues, 2022
 Guriurius nancyae Marta, Bustamante, Ruiz & Rodrigues, 2022

Publication originale
 Marta, Bustamante, Ruiz, Teixeira, Hagopián, Brescovit, Valiati & Rodrigues, 2022 : « A new huriine genus and notes on morphological characters (Araneae: Salticidae: Salticinae). » Zootaxa, , .

Liens externes

Notes et références

Salticidae
Genre d'araignées (nom scientifique)

Guriurius


Melos steht für:
 Melos, Grundbegriff der melodisch orientierten antiken griechischen Musik
 altgriechische Namensform von Milos, einer Insel in Griechenland

 Melos (Zeitschrift), deutschsprachige Musikzeitschrift
 Melos Quartett, deutsches Streichquartett
 Melos Ensemble, britisches Kammermusikensemble
 Edition Melos, österreichischer Buchverlag
 Melos, Album (2008) von Vassilis Tsabropoulos

Melos ist der Familienname folgender Personen:
 Johann Gottfried Melos (Johann Gottfried Mehlhose; 1770–1828), deutscher Gymnasialprofessor, Pädagoge und Buchautor

MELOS steht für:
 Mars Exploration of Life and Organism Search, japanisches Marsroverprojekt

MELOS

Melos (Begriffsklärung)


{{ficha de entidad subnacional
| nombre = Gubernatorski
| nombre_oficial = Губернаторский
| imagen_bandera =no
| imagen_escudo =no
| imagen =
{{Mapa de localización|Rusia
|float=right
|width=270
|label=Gubernatorski
|lat_deg=45|lat_min=20|lat_sec=11|lon_deg=37|lon_min=58|lon_sec=03
|marksize=5
|border=none
|caption=Localización en el mapa de Rusia
}}
| apodo =
| lema =
| país =    Rusia
| tipo_adm_1 =Región económica
| adm_1 =Cáucaso Norte
| tipo_adm_2 =Distrito federal
| adm_2 =Sur
| tipo_adm_3 =Sujeto federal
| adm_3 =   Krai de Krasnodar
| tipo_adm_4 = Raión
| adm_4 =  Slaviansk
| tipo_código =
| código =
| altitud = 4
| distancia = 89
| referencia = Krasnodar
| superficie =
| superficie_tierra =
| superficie_agua =
| tipo_div_1 =
| div_1 =
| población = 287
| censo = 2010
| densidad =
| crecimiento intercensal =
| población_met =
| fundación =
| erección =
| fecha_de_creación =
| gentilicio =
| lengua =
| concepto_lenguas =
| huso_horario = UTC+4
| cp = 353581
| prefijo = +7 86146
| dirigente1 =
| dirigente1_cargo =
| dirigente1_año =
| presupuesto =
| presupuesto_año =
| fiestas_mayores =
| hermandad =
| patrón =
| patrona =
| web =
}}Gubernatorski'  es un jútor del raión de Slaviansk del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado en los arrozales situados entre los distributarios del delta del Kubán, 15 km al oeste de Slaviansk-na-Kubani y 89 al oeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 287 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Protokskoye.

 Historia

La primera mención deljútor, que recibe su nombre del gobernador de la región de Slaviansk, se halla en los anales de Tbilískaya de 1785. Posteriormente el terreno perteneció a N. I. Nikulich, vicegobernador del óblast de Kubán entre 1870 y 1888. En 1921 se organizaba la primera cooperativa de tierra colectiva. En las "Listas de localidades pobladas del krai del Cáucaso Norte" de 1925 se menciona el jútor Gubernatorski con cuatro hogares en los que viven 54 personas. En la década de 1930 la cooperativa se transformó en el koljós Voikova, que en 1950 fue reorganizado en el koljós Stalin (a partir de 1957, Kubán).

 Economía

El principal sector económico de la localidad es el agrícola, en especial el cultivo de arroz.

 Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde  este enlace. Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición rusa de Wikipedia, Губернаторский.''
 Sitio web sobre la localidad
 Mapa en vlasenko.net .

Localidades del raión de Slaviansk del krai de Krasnodar

Gubernatorski


Patrick Jean André Mouratoglou (nascido em 8 de junho de 1970) é um treinador de tênis e comentarista esportivo francês de ascendência grega. Ele foi o treinador de Serena Williams de junho de 2012 a 2022. Desde a primavera de 2022, Mouratoglou é o treinador de Simona Halep.

Carreira de treinador
Ele fundou a Mouratoglou Tennis Academy em 1996 perto de Paris (mais tarde mudou-se para os arredores de Nice) e treinou muitos jogadores promissores, incluindo Marcos Baghdatis (a quem treinou até a final do Australian Open de 2006), Julia Vakulenko, Anastasia Pavlyuchenkova, Aravane Rezaï, Irena Pavlovic, Jérémy Chardy, Laura Robson, Yanina Wickmayer e Grigor Dimitrov.

Mouratoglou começou a treinar o jogador da ATP Marcos Baghdatis em 1999, quando Mouratoglou o convidou para sua Academia de Tênis em outubro de 1999, para uma experiência de uma semana. Baghdatis era, de acordo com Mouratoglou, "nem um pouco atleta", porém em sete anos ele se tornaria o nº 1 mundial júnior, ganharia o título masculino do Australian Open de 2003, chegaria à final do mesmo torneio em 2006 e chegaria aos dez melhores do mundo.

Em julho de 2007, ele começou a treinar Anastasia Pavlyuchenkova. Em dois anos, Pavlyuchenkova alcançou o top 30 do mundo e, desde então, chegou às quartas de final de dois Grand Slam e alcançou o 13º lugar no ranking mundial, o melhor da carreira. Eles terminaram sua associação em agosto de 2009, e Mouratoglou passou a treinar Aravane Rezaï e Yanina Wickmayer. Rezaï teve uma temporada de sucesso em 2010, entrando no top 20 do mundo e vencendo o evento Premier em Madri, enquanto Wickmayer alcançou o 12º lugar no ranking mundial, em abril de 2010. Mouratoglou parou de trabalhar com Rezaï e Wickmayer em agosto de 2010 e abril 2012, respectivamente.

Em dezembro de 2010, Mouratoglou começou a treinar Laura Robson, que era a número 217 do mundo na época e ainda lutava para entrar no torneio sênior. Eles trabalharam juntos por seis meses antes de se separarem pouco antes de Wimbledon em 2011, quando Robson ainda lutava para progredir no WTA Tour, tendo caído ainda mais para o número 257 do mundo. Nesse mesmo período, Mouratoglou também treinou Jérémy Chardy em sua academia. Em março de 2012, Mouratoglou começou a treinar Grigor Dimitrov e começou a guiá-lo de volta ao top 100 do mundo, tendo caído para a posição 102 quando começou. Esta associação terminou em setembro daquele ano e Mouratoglou passou a treinar Serena Williams.

Quando Mouratoglou começou a treinar Williams, ela havia acabado de sofrer sua primeira derrota na primeira rodada no sorteio principal de um torneio do Grand Slam, perdendo na primeira rodada do Aberto da França de 2012. Desde então, Mouratoglou levou Williams ao seu quinto, sexto e sétimo títulos em Wimbledon, a medalha de ouro olímpica, seu quarto, quinto e sexto títulos no US Open, seu segundo e terceiro títulos no Aberto da França, três títulos consecutivos em WTA Finals, seu sexto e sétimo título do Australian Open e a levou de volta ao primeiro lugar no ranking WTA.

Em 2015, Stefanos Tsitsipas começou a treinar em suas academias de tênis, além de ser treinado por Patrick Mouratoglou e seu pai Apostolos Tsitsipas.

Na primavera de 2022, Simona Halep começou a treinar com Mouratoglou. Ele começou a treinar o jovem fenômeno Holger Rune em outubro de 2022 na ausência de Halep do WTA Tour devido à suspensão por doping dela, e ajudou a levá-lo ao seu primeiro título Masters 1000, derrotando Novak Djokovic na final.

Ligações externas

Tenistas da França
Franceses de ascendência grega

Patrick Mouratoglou


An Amphiscirpus nevadensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Sereno Watson, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Oteng-yeb.. An Amphiscirpus nevadensis in nahilalakip ha genus nga Amphiscirpus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Amphiscirpus

Amphiscirpus nevadensis


Lamborghini, bir İtalyan süperspor otomobil, spor otomobil, SUV ve traktör markasıdır. Ferruccio Lamborghini (1916-1993) tarafından kurulmuştur. Bologna ile Modena arasındaki küçük bir köy olan Sant'Agata Bolognese'da firmanın merkezi ve fabrikası bulunmaktadır. Şirket Audi aracılığıyla Volkswagen AG'ye aittir.

Feruccio Lamborghini dönemi
Giotto Bizzarrini, Gian Paolo Dallara, Franco Scaglione ve Bob Wallace gibi yeteneklerle çalışarak ilk prototipini üretirler. GTV'den hemen sonra Lamborghini 350 GT'yi satışa sunulur. 350 GT'yi 400 GT takip eder. 400 GT ve ondan önceki modelden elde edilen gelir şirkete ilk spor otomobili üretir. Lamborghini Miura Konsept Kasım 1965'te Ferruccio tarafından Torino Otomobil Fuarı'nda tanıtılır. Motoru ortada ve enine olarak yerleştirilmiştir. Konsept bir yıldan kısa bir sürede Marcello Gandini tarafından üretim aşamasına getirilir. Otomobil adını ünlü boğa yetiştiricisi Don Eduardo Miura almıştır. Toplam 761 adet Miura üretilmiştir. Miura Lamborghini markasını dünyanın sayılı spor araba üreticisi arasına dahil etmiştir.

Miura'yı Espada takip eder. Espada tasarımını 4 koltuklu Marzal konseptinden almıştır ve Miura ile beraber geliştirilmiştir. Espada İspanyolca matadorların boğa güreşlerinde kullandığı kılıç adıdır. Motoru 4 litre V12 olup önden geleneksel yerleştirilmiştir. Üretimde olduğu 10 yıl boyunca 3 farklı seri halinde satılmıştır. 1217 adet üretilen Espada Lamborghini'nin başarılı modellerinden biridir.

1971 yılında Lamborghini LP500 Countach konseptini üretir. Countach kelimesinin tam anlamı yoktur. Piyemontece'de güzel bir bayan görüldüğünde söylenir. İlk konseptin çıkışından 3 yıl sonra 1974'te LP400 Countach'ın üretimine başlanmıştır. Countach bir Lamborghini geleneği olan yukarı açılan kapılara sahip olan ilk otomobildir. Miura'da bulunan 4 litre V12'yi ve bu V12'nin hacmi artırılarak 5 litrelik bir versiyonunu (LP500S Countach 1982) kullanmıştır. Aracın geri görüşünün olmayışı onu geri viteste iken sürücüsünün kapı eşiğine oturup kullanmasını gerektiriyordu.
Şirket 1972 yılında Güney Amerika'ya yapacağı büyük çaplı bir traktör satışının iptali ile büyük bir sıkıntıya girmiştir. Traktör siparişlerin hazırlanması için yapılan geliştirmeler sonucu giderler arttırmış ve bunun sonucu olarak Ferruccio beraber üretim yaptıkları traktör fabrikasındaki hisselerini Fiat'a satmıştır. Günümüzde Same Deutz-Fahr grup bünyesinde Lamborghini marka traktörlerin üretimi devam etmektedir.
Sonunda otomobil departmanı kendi kendine yetebilen ve kar edebilen bir kuruluş olmuştur. Fakat Lamborghini şirketini İsviçreli yatırımcılara satarak otomotiv sektöründen çekilmiştir.

İflas, Mimran ve Chrysler Dönemi
1970'lerdeki petrol krizi spor otomobil satışlarını etkilemiştir. 1978'de Lamborghini şirket olarak iflası açıklar. İtalya icra mahkemesi şirketin satışını ister. Bunun üzerine İsviçre merkezli Mimran kardeşler şirketi satın alırlar. Bu dönemde şirket Countach, Jalpa ve LM002 modellerini satmaya devam eder.
Şirket sürpriz bir şekilde 1987 yılında Lee Iacocca yönetimindeki Chrysler tarafından satın alınır. Sonrasında Lamborghini Countach'ın selefi olacak Diablo modeli için çalışmalara başlar. Diablo'nun tasarımını daha önce Miura ve Countach'ın tasarımını yapmış olan Marcello Gandini yapar. Tasarım Chrysler tarafından geliştirilerek satışa sunulur.

Chrysler sonrası: Megatech
Ocak 1994'te kötü ekonomik koşullar ve politik şartlar Chrysler'in Lamborghini'yi Megatech'e satmaya zorladı. Megatech Endonezya Başkanı Suharto'nun oğlu Tommy Suharto yönetimindeki Endonezyalı yatırım grubudur.
Yeni yönetim altında pazarlama uygulamalarındaki değişim ve yeniden yapılandırılan satış bayileri ile Lamborghini'de rönesans başlamıştır. Satışlar 1993'te 101,1994'te 301 ve 1995'te 414'e yükselmiştir.
Lamborghini Miura SV'den ilham alınarak yapılan Diablo SV (Sport Veloce) 1995'te satışa sunuldu. Lamborghini tarafından geliştirilen en güçlü V12'ye (525 bg) sahiptir. Diğer Diablo modelleri arasında Diablo SV en çok satılan model olacaktır.

Megatech 1997 yılında Endonezya'daki değişen koşullar sebebiyle şirketi Audi'ye satmıştır.

Audi dönemi
Audi'nin Lamborghini'yi almasıyla beraber Diablo'nun yerine gelecek modelin çalışmalarına devam edilmiştir. Luc Donckerwolke tarafından tasarlanan Lamborghini Murcielago belki de son geleneksel Lamborghini modeli olacaktır. Yukarı açılan kapıları ve V12 motor kullanan güncel son modeldir. 6.2 litre hacmindeki motor 575 bg üretirken, 2006 yılında Murcielgo'nun geliştirilmiş versiyonu LP640'ta ise 6.5 lt hacminde 640 bg güç üreten bir V12 bulunmaktadır.
Murcielago'nun anlamı İspanyolca yarasa demektir. 1879'da Cordoba arenasında 24 kılıç darbesi almasına rağmen sağ kalan boğanın adı Murcielago'dur. Daha sonra Murcielago bir başka Lamborghini modelini adını veren Don Antonio Miura'ya hediye edilmiştir. Luc Donckerwolke'a Red Dot tasarım ödülünü kazandırmıştır.

2007 yılında ise Lamborghini 1 milyon Euro değeri ile en pahalı, en hızlı (360 km/h)ve en güçlü (670 bg) Murcielago modelini satışa sundu. Reventón 6.5 litre V12 motorunun ürettiği 670 bg güç ile 0–100 km/h hızlanması sadece 3.4 saniyede gerçekleştirir. Araçtan sadece 20 tane üretilmiştir.

2009 yılında ise Murcielago LP670/4 SV (Super Veloce) tanıtılmıştır. 6.5 litrelik V12'si 670 bg güç üretmektedir. Ayrıca kullanılan karbonfiber malzemeler ve şaside kullanılan çelik güncel LP640 modelinden 102 kg daha hafif olmasını sağlamıştır. 335 km/h maksimum hıza çıkabilen araçtan sadece 350 adet üretilecektir. LP 670/4 Murcielago'nun son versiyonu olacaktır. LP670/4 modeliyle beraber Murcielago modeli üretimden kalkacaktır. 102 kilogramlık diyeti için Murcielago'nun müzik sisteminden dahi feragat edilmiştir. SV sadece beyaz, gri, sarı, turuncu ya da siyah renklerle sunulacak olsa da Lamborghini mat siyah ve mat beyaz renkleri opsiyonel olarak alınabilecek.

2003 yılında Audi çatısı altında yapılan ilk model olan Gallardo üretime geçmiştir. Otomobil ismini ünlü bir boğadan almaktadır. Gallardo İspanyolca bir sözcük olup cesur anlamına gelmektedir. Lamborghini'nin en çok satan modelidir. Luc Donckerwolke tarafından tasarlanmış ve 2003 senesine Red Dot Tasarım Ödülünü 2. defa kazanmıştır. Üretime başlandığı 3 yıl içerisinde 5000 üzerinde satılmıştır. 5 litre V10 ortadan motorlu araç Gallardo 550-2 Valentino Balboni modeli hariç 4 tekerden çekişlidir. İlk modelleri 500 bg iken 2006 yılında Gallardo Spyder modeli ile birlikte güç 520 bg çıkmıştır.

2007 yılında ise Cenevre otomotiv fuarında Superleggera modeli tanıtılmıştır. Güncel versiyonundan 70 kg daha hafif ve 10 bg daha güçlü olan model, Ferrari 430 Scuderia'nın rakibi olmuştur.
2008 senesinde ise Gallardo versiyonları arasında en güçlüsü LP560/4 satışa sunulmuştur. V10 motoru 560 bg üretecek şekilde geliştirilmiştir. Ayrıca genel kapsamlı yapılan değişiklikler arasında aracın önünde yenilen hava girişleri Reventon'dan alınmıştır. Ayrıca farlar eski versiyona göre biraz daha aşağı çekilerek aracın ön görünüşü daha agresif hale getirilmiştir. Arka tarafta yapılan değişiklikler ise tamamıyla yeniden şekillendirilen stop lambaları ve çift olan egzoz çıkışlarının 4'e çıkarılmasıdır. Stop lambalarının değişimi şirket tarafından, aracı daha yüksek gösteriyordu şeklinde açıklanmıştır

Yarış modelleri

Ferruccio Lamborghini şirketinin yarışlara girmesini istemedi. O bunun çok pahalı ve şirketi maddi yönden zorlayacağını düşünmüştür. Bu sebeple onun yönetiminde şirket hiç yarış arabası üretmedi. Şirket sadece ama sadece test pilotu Bob Wallace için var olan modellerin yüksek performanslı prototiplerini üretmiştir. Bunlardan göze çarpanlar Miura SV baz alınarak yapılan Jota ve Jarama S'ten yapılan Bob Wallace Special'dir.
Rosetti yönetiminde, Lamborghini BMW ile bir anlaşma dahilinde homologe edilmesi için yeterli sayıda yarış arabası üretimi yapmıştır. Bununla beraber Lamborghini anlaşmadaki şartları yerine getirememiştir. Araç neticede BMW motorsporları bölümü tarafından geliştirilmiş ve BMW M1 olarak üretilerek satılmıştır.
Yine Lamborghini C klasmanında yarışmak için QVX'yi geliştirmiştir. Bir araç yapılmıştır fakat sponsor bulunamayışından sezonu bitirememiştir. Sadece bir yarışa katılmıştır. 1986 yılında şampiyona dışında Southern Suns 500 km yarışında Güney Afrika'da bulunan Kyalami pistinde Tiff Needell tarafından sürülmüştür. Aracın yarışı başlangıca göre iyi bir yerde bitirmesine rağmen sponsor bulunamadı ve yarış programı iptal edildi.

Lamborghini 1989 ve 1993 yılları arasında Formula 1 yarışlarına motor tedarikçisi olmuştur. Müşterileri arasında Larrousse, Ligier, Lotus ve kendi takımıdır. Her ne kadar takımın ismi Lamborghini olsa da fabrika takımı olarak görülmemiştir. 1992'de Larrousse/Lamborghini takımı rekabetçi olmasa da dikkate değer biçimde egzozlarından yağ fışkırtıyordu. Larrousse takımının yarış arabalarını yakından takip eden öteki arabalar çoğunlukla yarışın bitiminde sarımsı-kahverengi renklere bürünüyorlardı.
1991'in ilerleyen günlerinde Lamborghini'nin Formula 1 için ürettiği motorlar Konrad KM-011 Grup C araçlarında kullanılmıştır. Fakat birkaç yarış kalmışken proje iptal edildi. Aynı motor kardeş firma Chrysler markası ile 1993 sezonunun sonuna yaklaşırken McLaren tarafından 1994 sezonunda kullanılması için test edilmiştir. Her ne kadar takımın sürücüsü Ayrton Senna tarafından motorun performansı olumlu not almışsa da, McLaren görüşmeleri askıya almış ve Peugeot motorunu tercih etmiştir. Böylece Chrysler bu projeyi de bitirmiştir.

Diablo Supertrophy için iki Diablo modeli üretilmiştir. Tek model yarış serisi 1996 ile 1999 yılları arasında yapılarak devam etmiştir. İlk yıl kullanılan araçlar Diablo SVR iken, kalan üç yılda ise Diablo GTR kullanılmıştır.
Lamborghini 2004 yılında FIA GT Şampiyonası'nda, Super GT ve Amerika Le Mans Seri'sinde yarıştırmak için Murcielago R-GT modelini geliştirmiştir. Ulaşılan en yüksek derece FIA GT Şampiyonası'nın Valensiya'daki açılış yarışında elde ettiği üçüncülüktür. Yarışa Reiter Mühendislik adına katılan araç beşinci sıradan başladığı aracı podyumda bitirmiştir. Super Gt Şampiyonası'nın açılış yarışı olan Suzuka'da Japon Lamborghini sahipleri tarafından kullanılan araç ilk zaferini kazanmıştır (kendi sınıfında) R-GT ile.

Gallardo'nun GT3 versiyonu Reiter Mühendislik tarafından geliştirilmiştir.

All-Inkl.com yarış takımı tarafından FIA GT Şampiyonası'na katılan Murcielago R-GT, Christophe Bouchut ve Stefan Mücke tarafından kullanılarak sezonun açılış yarışı olan Zhuhai Uluslararası Pisti'nde kazanarak Lamborghini'ye uluslararası yarış alanında ilk büyük başarısını getirmiştir.

Lamborghini 2009 yılında yeni bir yarış serisine başlayacaktır. Blacpain Super Trofeo  adındaki yarış serisinde Lamborghini Gallardo LP 560/4 araçların yarış versiyonları kullanılacaktır. Araç standart Gallardo LP560/4'e göre daha hafif ve biraz daha güçlüdür (570 bg). İlk yarış 2 Mayıs'ta İngiltere'nin Silverstone pistinde yapılacaktır.
Daha sonraki etaplar ise sırası ile İtalya'da Adria Raceway, Almanya'da Norisring,Belçika'da ünlü Spa pisti, İspanya'da Barcelona ve Fransa'da Paul Ricard pistinde koşulacaktır. Toplam 30 araç takımlar için üretilmiş olup bir tanesi Lamborghini adına seride yarışacaktır. Şimdi yarış arabası olarak Lamborghini Gallardo kullanılmaktadır.

Tekne Motorları

Lamborghini Dünya Offshore Serisi yarışlarının Class 1 kategorisinde kullanılması için bazı yıllar büyük V12 motorları üretmiştir. Bu motor 8.2 litre olup gücü 940 bg'dir.

Modelleri
Lamborghini'nin şu ana kadar sunduğu modeller sırasıyla; Ve en yeni modelleri olarak da Veneno LP 750-4 ve Asterion LP 910-4 sıralamada yerini almıştır.

Ayrıca bakınız
Lamborghini Trattori

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Lamborghini Blog
 Lambo Cars fan kulübü

Volkswagen grubu
Formula 1 motor üreticileri
Lüks markalar
İtalya merkezli otomotiv şirketleri
Otomobil markaları
İtalyan markaları
1963'te kurulan şirketler
İtalya merkezli motor üreticileri
Deniz motoru üreticileri

Lamborghini


Rendez-vous Hautes Montagnes ist eine internationale Vereinigung bergsteigender Frauen.

Im Mai 1968 organisierte Baronin Felicitas von Reznicek (1903–1997) in Engelberg ein erstes Treffen von Bergsteigerinnen und Kletterinnen. Siebzig Frauen aus verschiedenen Ländern kletterten eine Woche lang gemeinsam. Damit war die Vereinigung RHM gegründet.

Felicitas von Reznicek, eine politisch engagierte Journalistin, war als Tochter einer "Halbjüdin" während der Zeit des Nationalsozialismus für den britischen Geheimdienst tätig. Winston Churchill verlieh ihr 1951 die englische Staatsbürgerschaft. Ihr Anliegen war es zu Beginn, dass auch Alpinistinnen aus Oststaaten in die Alpen reisen konnten. Dazu schuf RHM einen Solidaritätsfonds.

Seit der Gründung treffen sich bergsteigende und kletternde Frauen aus vielen Ländern regelmäßig in unterschiedlichen Bergwelten, um in Freundschaft und mit Begeisterung gemeinsam zu klettern. Die Vereinigung hat keine Rechtsform, steht jedoch allen Frauen offen, die den Schwierigkeitsgrad V als Seilerste beherrschen und ihre Touren selbständig durchführen.

Literatur
Felicitas Reznicek: Von der Krinoline zum sechsten Grad. Verlag das Bergland-Buch, Salzburg/Stuttgart 1967.

Weblinks
 Homepage
 Die Leidenschaft für das Klettern verbindet. NZZ vom 20. September 2013

Einzelnachweise

Alpiner Verein
Frauensportverband
Gegründet 1968
Internationaler Sportverband

Rendez-vous Hautes Montagnes


La Ruta Estatal de California 116, y abreviada SR 116 (en inglés: California State Route 116) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de California. La carretera inicia en el Oeste desde la  hacia el Este en la . La carretera tiene una longitud de 74,8 km (46.500 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de California 116 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de California por sus siglas en inglés Caltrans.

Cruces
La Ruta Estatal de California 116 es atravesada principalmente por la .
{| class=wikitable
!Localidad
!Miliario
!Salida
!Destinos
!Notas
|-
|
|0.00
|
|
|
|-
|Guerneville
|
|
|River Road – Rio Nido
|
|-
|
|21.80
|
|Guerneville Road – Santa Rosa
|
|-
|Sebastopol
|R26.73-R26.82
|
|
|
|-
|rowspan=3|Cotati
|bgcolor=#ddffdd|35.0312.69
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Interchange; extremo Oeste de la Autopista US 101
|-
|colspan=4 align=center|Extremo oeste de la Autopista US 101
|-
|12.00
|481A
|West Sierra Avenue – Cotati
|
|-
|
|10.67
|479
|Railroad Avenue
|
|-
|rowspan=4|Petaluma
|5.76
|476
|Old Redwood Highway, Petaluma Boulevard North (US 101 Bus. sur) – Penngrove
|
|-
|4.76
|474
|East Washington Street – Central Petaluma
|
|-
|colspan=4 align=center|Extremo este de la Autopista US 101
|-bgcolor=#ddffdd
|3.5835.04
|
|
|Interchange; east end of US 101 overlap
|-
|
|39.27
|
|Lakeville Road – Lakeville, Vallejo
|
|-
|
|44.84
|
|Arnold Drive – Sonoma
|
|-
|
|46.75
|
|
|

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Caltrans

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de California
Carreteras del condado de Sonoma

Ruta Estatal de California 116