Regatele Unite ale Suediei și Norvegiei, cunoscută mai ales ca Uniunea dintre Suedia și Norvegia, (; ) (sau și ca Suedia și Norvegia ori Suedia-Norvegia), sau ca Regatele Unite, a fost o uniune personală a regatelor Suedia și Norvegia sub un monarh comun și cu o politică externă comună care a durat din 1814 până la dizolvarea sa pașnică din 1905.

Cele două state și-au păstrat constituțiile, parlamentele, guvernele, bisericile de stat, forțele armate și monedele naționale. Regii au folosit ca reședință oficială în special Stockholmul, unde se aflau de altfel și ambasadele străine. Guvernul norvegian era prezidat de un vicerege: suedez până în 1829 și norvegian până în 1856. Postul de vicerege a rămas vacant până în 1873, când a fost de altfel desființat. Politica externă era stabilită de către Ministerul Afacerilor Externe al Suediei până la dizolvarea uniunii din 1905.

Norvegia fusese într-o strânsă uniune cu Danemarca, dar alianța Danemarca-Norvegia cu Franța Napoleoniană i-a făcut pe britanici și ruși să accepte anexarea Norvegiei drept compensație pentru pierderea Finlandei în 1809, ca un gest de recunoștință pentru alăturarea suedezilor la luptele împotriva lui Napoleon. Prin Tratatul de la Kiel din 1814, regele Danemarcei și Norvegiei a fost forțat să cedeze Norvegia regelui Suediei. Dar Norvegia a refuzat să se supună prevederilor tratatului, regatul proclamându-și independența. Norvegienii au convocat o adunare constituantă la Eidsvoll la începutul anului 1814.

După adoptarea unei noi consituției pe , prințul Christian Frederick a fost ales rege. Războiul suedezo-norvegian care a urmat și Convenția de la Moss, care apus capăt conflictului, l-au obligat pe Christian Frederick să abdice după încheierea unei sesiuni extraordinare a Stortingului, în cadrul căreia a fost revizuită Constituția pentru ca să facă posibilă uniunea personală cu Suedia. Pe , Stortingul l-a ales pe Carol al XIII-lea ca rege al Norvegiei, consfințind astfel uniunea. Neînțelegerile neîntrerupte dintre cele două regate au condus la o încercare eșuată de creare a unui serviciu consular separat norvegian și apoi, pe , la proclamarea unilaterală a independenței Norvegiei de către Storting. Suedia a accepta dizolvarea uniunii pe . După plebiscitul din 1905, prințul Carl al Danemarcei a fost proclamat rege al Norvegiei, pe , cu numele de Haakon al VII-lea.

Cadrul istoric
Suedia și Norvegia au fost unite sub aceeași coroană de două ori: din 1319 până în 1343 și pentru o mai scurtă perioadă în 1449–1450 în opoziție cu Christian de Oldenburg, care a fost ales rege al Uniunii de la Kalmar de către danezi. În secolele care au urmat, Norvegia a rămas într-o uniune strânsă cu Danemarca, din punct de vedere oficial ca un regat autonom, dar în realitate redusă la statutul de provincie, guvernată de regii danezi din capitala Copenhaga. După instaurarea absolutismului în 1660, a fost stabilită o formă de guvernare mai puternic centralizată, dar Norvegia a păstrat câteva instituții separate, printre care propriu sistem juridic și propria valută. Istoricii au denumit uniunea celor două regate ca Danemarca-Norvegia.

Suedia s-a deprins din Uniunea Kalmar definitiv în 1523 în timpul regelui Gustav Vasa, iar pe la mijlocul secolului al XVII-lea a devenit o mare putere regională, după implicarea armatelor lui Gustav Adolf în Războiul de Treizeci de Ani. Cu toate acestea, războaiele ambițioase ale regelui Carol al XII-lea au dus la pierderea acestui statut după Marele Război al Nordului din 1700–1721.

După desprinderea Suediei din Uniunea de la Kalmar, aceasta și Danemarca-Norvegia au devenit puteri rivale și au luptat în mai multe războaie, la finalul cărora atât Danemarca cât și Norvegia au fost obligate să cedeze provincii importante Suediei în 1645 și 1658. Suedia a invadat Norvegia în 1567, 1644, 1658 și 1716 cu scopul desființării uniunii cu Danemarca ori să o anexeze sau să formeze o nouă uniune. Războaiele și invaziile repetate au creat resentimente puternice în rândul norvegienilor față de Suedia.

În timpul secolului al XVIII-lea, Norvegia s-a bucurat de o perioadă de prosperitate și a devenit o parte tot mai importantă a uniunii. Cea mai mare creștere a avut-o exportul de cherestea, Regatul Unit fiind cel mai important importator. Proprietarii de joagăre și negustorii de cherestea din regiunea Christiania, care acumulaseră averi mari și influență economică, au format o elită care au început să vadă guvernul central de la Copenhaga ca o piedică în fața aspirațiilor norvegiene. Revigorarea sentimentelor naționale au dus la punerea sub semnul întrebării a politicilor care favorizau interesele daneze și respingeau revendicările norvegienilor pentru instituții naționale importante precum o bancă sau o universitate. Unii dintre membrii "aristocrației lemnului" îi vedeau pe suedezi ca pe niște parteneri naturali și întrețineau relații comerciale și politice bune cu Suedia.

În jurul anului 1800, mai multe personalități norvegiene erau în secret în favoarea unei despărțiri de Danemarca, dar nu au întreprins măsuri concrete pentru obținerea independenței. Conducătorul lor neoficial a fost contele Herman Wedel-Jarlsberg.

Politica suedeză din aceeași perioadă era să întrețină contacte apropiate cu Norvegia și să încurajeze orice semn de separatism. Regele Gustav al III-lea (1746–1792) a întreținut legături active cu cercurile politice și economice norvegiene pentru favorizarea unei uniuni cu Suedia și ruperea uniunii cu Danemarca. Eforturile pentru o "reapropiere" făcute de pe ambele laturi ale frontierei nu au fost deloc realiste mai înainte ca Războaiele Napoleoniene să creeze condiții care să provoace schimbări politice în Scandinavia.

Consecințele Războaielor Napoleoniene
Suedia și Danemarca-Norvegia au încercat (și au și reușit pentru o perioadă) să rămână neutre în timpul Războaielor Napoleoniene, în ciuda numeroaselor invitații de care le-au primit să se alăture taberelor aflate în conflict. Ambele țări s-au alăturat Rusiei în Liga Neutralității Armate în 1800. Danemarca-Norvegia a fost forțată să se retragă din Ligă după raidul britanic în timpul primei bătălii de la Copenhaga din aprilie 1801, dar a continuat să respecte politica de neutralitate. Liga s-a destrămat după asasinarea țarului Pavel I în 1801.

Danemarca-Norvegia a fost împinsă să intre în alianță cu Franța după un al doilea atac preventiv britanic împotriva flotei daneze în a doua bătălie de la Copenhaga. Capitala aflată fără apărare a fost obligată să accepte predarea flotei după un bombardament britanic puternic, trupele terestre fiind masate la granița sudică pentru apărarea împotriva unui posibil atac francez. Cum Suedia se alăturase britanicilor între timp, Danemarca-Norvegia a fost forțată de Napoleon să declare război Suediei pe .

Datorită faptului că blocada navală britanică a împiedicat comunicațiile dintre Danemarca și Norvegia, a fost înființat un guvern provizoriu norvegian în Christiania, în frunte cu generalul de armată prințul Carl August de Augustenborg. Acest prim guvern național înființat după secole de guvernare daneză a demonstrat că autonomia este posibilă pentru Norvegia, acest guvern fiind văzut ca un test al viabilității independenței. Cea mai mare provocare a lui Christian August a fost asigurarea aprovizionării în timpul blocadei. Când Suedia a invadat Norvegia în primăvara anului 1808, Christian August a preluat personal comanda armatei Norvegiei de Sud și a obligat forțele suedeze superioare din punct de vedere numeric să se retragă în spatele frontierei după bătăliile de la Toverud și Prestebakke. Succesele sale în calitate de comandant militar și de șef al guvernului provizoriu l-au făcut foarte popular în Norvegia. Mai mult decât atât, adversarii săi din Suedia au observat meritele și popularitatea lui și, în 1809, l-au ales ca succesor la tronul suedez, după ce regele Gustav Adolf a fost detronat.

Unul dintre motivele care au contribuit la prestația slabă a forțelor suedeze de invazie în Norvegia a fost invazia simultană rusă în Finlanda din . Războiul pe două fronturi a fost un dezastru pentru Suedia. Suedia a fost obligată să cedeze întreg teritoriul finlandez prin Pacea de la Fredrikshamn de pe . Între timp, nemulțumirile armatei față de modul în care regele a condus războiul au dus la detronarea lui Gustav al IV-lea pe . Prințul Christian August, comandantul forțelor norvegiene inamice, care fusese numit vicerege al Norvegiei în 1809, a fost ales de ofițerii care îl detronaseră pe regele Suediei ca prinț moștenitor datorită popularității în rândul norvegienilor, sperând că astfel va fi deschisă calea pentru o uniune cu Norvegia, care ar fi compensat pierderea Finlandei. Christian August a fost foarte apreciat pentru că nu a urmărit trupele suedeze în retragere, în condițiile în care Suedia făcea față cu greu asaltului armatei ruse în Finlanda. Christian August a fost ales prinț moștenitor al Suediei pe . El a părăsit Norvegia pe . După moarte subită a lui Christian August (), suedezii au ales ca succesor un alt general inamic, mareșalul francez Jean Baptiste Bernadotte, care a fost considerat nu doar un militar care a dat dovadă de măiestrie militară, dar și un adversar care s-a comportat cavalerește în război.

Suedia a căutat compensații pentru pierderea Finlandei

Obiectivul principal al politicii lui Bernadotte după alegerea sa ca prinț moștenitor a fost anexarea Norvegiei. El a urmărit îndeplinirea acestui obiectiv renunțând la orice pretenție legată de Finlanda pe de-o parte, și alăturându-se inamicilor lui Napoleon pe de alta. În 1812, el a semnat  cu Rusia pentru lupta împotriva Franței și uniunii Danemarca-Norvegia. Politica sa externă a provocat unele critici în rândul politicienilor suedezi, care considerau că este imoral să te folosești de slăbiciunea unui vecin prietenos mai slab pentru obținerea de compensații teritoriale. În plus, Regatul Unit și Rusia au insistat datoria prințului moștenitor are în primul rând o datorie față de coaliția anti-napoleoniană. Marea Britanie a opus cu fermitate cheltuirii subvențiilor sale pentru aventura norvegiană mai înainte ca inamicul comun să fi fost zdrobit. Marea Britanie a promis lipsită de entuziasm să aprobe uniunea Norvegiei și Suediei negociată prin tratatul de la Stockholm din . Câteva săptămâni mai târziu, Rusia a garantat înființarea uniunii, iar în aprilie, Prusia a promis că va fi de acord cu anexarea Norvegiei de către suedezi. Între timp, Suedia și-a îndeplinit obligațiile asumate, alăturându-se celei de a Șasea Coaliții și a declarat război Franței și Danemarcei pe .

În timpul campaniei sale pe continent, Carol al XIV-lea a condus spre victorie Armata Nordică în bătălia de la Leipzig, după care a atacat Danemarca pentru a-l forța pe regele danez să cedeze Norvegia.

1814

Tratatul de la Kiel
Pe 7 ianuarie, în condițiile în care forțele daneze erau pe cale să fie copleșite de trupele suedeze, ruse și germane sub comanda prințului moștenitor ales al Suediei, regele Frederic al VI-lea al Danemarcei (și Norvegiei)a acceptat să cedeze Norvegia regelui Suediei pentru ca să evite ocuparea Iutlandei.

Tratatul de la Kiel de pe 14 ianuarie a oficializat condițiile impuse de suedezi, danezii obținând păstrarea suveranității asupra posesiunilor norvegiene din Insulele Feroe, Islanda și Groenlanda. Articolul IV al tratatului stabilea că Norvegia este cedată "regelui Suediei", dar nu Regatului Suediei, o prevedere care era favorabilă foștilor supuși danezi din Norvegia ca și viitorului lor rege, a cărui poziție de fost revoluționar transformat în moștenitor l tronului suedeze nu era nici pe departe în siguranță. Corespondența secretă a guvernului britanic în zilele care au precedat semnarea tratatului arată că Londra a insistat ca părțile aflate în negociere să ajungă la o înțelegere pentru ca să fie evitată o invazie pe scară largă a Danemarcei. Bernadotte a trimis o scrisoare guvernelor Prusiei, Austriei și Regatului Unit în care le-a mulțumit pentru ajutor, a subliniat rolul Rusiei în negocierile pentru pace și a prevăzut o stabilitate pe termen lung în regiunea scandinavă. La 18 ianuarie, regele danez a trimis o scrisoare poporului norvegian, eliberându-l de jurământul de fidelitate.

Tentativa de lovitură de stat a prințului Christian Frederik
Cum era deja în Norvegia, viceregele Norvegiei, prințul ereditar Christian Frederik a decis să păstreze integritatea țării și, dacă este posibil, uniunea cu Danemarca, preluând conducerea unei insurecții norvegiene. Regele danez a fost informat de complotiști despre aceste planuri într-o scrisoare secretă din decembrie 1813 și probabil a fost de acord să se îi sprijine. Pană la urmă însă, acceptând condițiile tratatului de la Kiel, el i-a ordonat lui Christian Frederik să predea fortărețele de frontieră și să se reîntoarcă în Danemarca. Christian Frederik a păstrat însă secretul în privința acestui ordin și a ordonat trupelor să păstreze controlul asupra fortificațiilor. El a decis să ceară tronul Norvegiei în calitate de moștenitor legal și să formeze un guvern independent al cărui șef să fie. Pe 30 ianuarie el a cerut sfatul câtorva consilieri importanți norvegieni în fața cărora a afirmat că Frederick nu avea dreptul legal să îl oblige să renunțe la moștenirea tronului, a susținut că el era regele de drept al țării și că Norvegia avea dreptul la autodeterminare. Acest consiliu improvizat i-a dat dreptate și a stabilit că a venit momentul pentru obținerea independenței.

Pe 2 februarie, norvegienii au aflat veștile despre cedarea țării lor regelui Suediei. Aceste vești au provocat indignare în cea mai mare parte a populației, norvegienilor neplăcându-le ideea să fie supușii monarhului suedez. Ei au sprijinit cu entuziasm ideea de independență a țării. Prințul moștenitor Bernadotte i-a amenințat pe norvegieni cu ocupația militară și cu instituirea unui embargou al cerealelor dacă țara nu se supune de bună voie prevederilor Tratatului de la Kiel. Dacă erau acceptate prevederile tratatului, el promitea să convoace o convenție constituțională. Mai înainte de a-și ține promisiunile, el trebuia să încheie campania militară pe continent, ceea ce le-a permis norvegienilor să își dezvolte planurile.

Mișcarea pentru independență și amenințarea de război

Pe 10 februarie, Christian Frederik a invitat pentru discuții mai mulți norvegieni importanți la o întâlnire pe proprietatea prietenului său Carsten Anker de la Eidsvoll. El și-a informat invitații despre faptul că intenționa să reziste hegemoniei suedeze și să pretindă dreptul de moștenire a coroanei norvegiene. Consilierii lui l-au convins în timpul întâlnirii de la Eidsvoll că cererea pentru independența Norvegiei ar fi trebuit mai degrabă să se bazeze pe principiul autodeterminării, iar Christian Frederik ar fi trebuit să acționeze ca regent pentru moment. După întoarcerea în Christiania de pe 19 februarie, Christian Frederik s-a autoproclamat regent al Norvegiei. El a ordonat tuturor congregațiilor să se întâlnească pe 25 februarie, să jure credință unei Norvegii independente și să își aleagă delegații pentru o Adunare Constituțională care să își înceapă ședințele pe 10 aprilie la Eidsvoll.

Guvernul suedez a trimis imediat o delegație care să îl avertizeze pe Christian Frederik că insurecția era o violare a tratatului de la Kiel și ar fi pus Norvegia în stare de război cu puterile aliate. Consecințele unui astfel de război ar fi fost foametea și falimentul. Christian Frederik a trimis scrisori prin intermediul unei rețele de emisari personali tuturor guvernelor europene în care dădea asigurări că nu se află în fruntea unei conspirații daneze pentru încălcarea prevederilor tratatului de la Kiel, iar eforturile sale nu reflectă decât dorința norvegienilor pentru autodeterminare. El a căutat de asemenea să ajungă la o înțelegere secretă cu Napoleon.

Delegația suedeză a ajuns la Christiania pe 24 februarie. Christian Frederik a refuzat să accepte o proclamație din partea regelui suedeze, dar a insistat să își prezinte propria scrisoare în fața poporului norvegian, scrisoare prin care se autoproclama regent. Suedezii i-au caracterizat deciziile ca fiind nesăbuite și ilegale și s-au întors în Suedia. A doua zi, clopotele bisericești din Christiania au sunat timp de o oră, iar cetățenii orașului a fost convocați să jure credință lui Christian Frederik.

Carsten Anker a fost trimis la Londra să negocieze recunoașterea independenței țării de către guvernul britanic. Regentul îi dăduse instrucțiuni clare: "Nevoia noastră cea mai importantă este pacea cu Anglia. Dacă, Doamne ferește, speranța noastră pentru sprijinul englez este zădărnicită, trebuie prezentați clar ministrului care vor fi consecințele părăsirii nemeritate în nenorocire. Obligația noastră de căpătâi va fi atunci cea mai sângeroasă răzbunare împotriva Suediei și a prietenilor săi; dar nu trebuie să pierzi niciodată speranța că Anglia va realiza nedreptatea care ne este făcută pe care să o denunțăm cu voce tare până în ultima clipă – la fel ca și dorința noastră constantă de pace." Pledoaria lui Anker pentru sprijin a fost respinsă ferm de premierul Lord Liverpool, dar trimisul norvegian nu și-a abandonat misiunea și a încercat să își convingă cunoscuții din rândul aristocrației britanice de justețea cauzei norvegiene. El a reușit să aducă problema în Parlament, unde Earl Grey a vorbit pentru aproape trei ore în Camera Lorzilor în ședința de pe 10 mai. Argumentele sale au fost prezentate și în Camera Comunelor – după ce britanicii au luptat pentru libertate în ultimii 22 de ani, Regatul Unit nu poate să continue să lupte pentru forțele care subjugau un popor liber. Contraargumentul nu putea fi ignorat – tratatul dintre Marea Britanie și Suedia nu putea fi ignorat: Suedia ajutase aliații în timpul războiului, iar promisiunile trebuiau respectate. Anker a rămas în Londra până în toamnă, continuându-și cu tenacitate eforturile pentru cucerirea simpatiei și sprijinul britanicilor pentru cauza norvegiană.

La începutul lunii martie, Christian Frederik a format un guvern cu cinci departamente, dar el a păstrat dreptul să ia toate deciziile.

Christian Frederik și opoziția crescândă
Contele Wedel-Jarlsberg, poate cel mai important membru al aristocrației norvegiene, a plecat în Danemarca pentru organizarea transporturilor de provizii destinate populației afectate de foamete, în vreme ce prințul Christian Frederik își organiza insurecția. În timpului drumului către casă, Wedel-Jarlsberg și-a făcut timp ca să îl viziteze pe contele Hans Henrik von Essen, proaspăt numitul guvernator general al Norvegiei. Când a ajuns în țară în martie, el și-a atenționat regentul că joacă un joc periculos, dar a fost acuzat că a făcut înțelegeri secrete cu suedezii. Populația a început să aibă o atitudine tot mai critică la adresa politicii regentului, care era suspectat că încearcă să aducă Norvegia din nou sub suveranitatea Danemarcei.

Pe 9 martie, misiunea suedeză în Copenhaga a cerut ca prințul Christian Frederik să fie îndepărtat din linia de succesiune la tronul Danemarcei. În plus, suedezii au amenințat că puterile europene vor declara război Danemarcei, dacă prințul nu se disociază de mișcarea norvegiană de independență. Ministrul de externe danez, Niels Rosenkrantz, a răspuns cererilor suedezilor afirmând că guvernul danez nu sprijină în niciun fel independența Norvegiei, dar nu pot părăsi posturile de frontieră pe care nu le controlează. Cererea pentru dezmoștenirea lui Christian Frederik nu a fost discutată. Trupele suedeze au fost masate de-a lungul frontierei, iar zvonuri despre începerea invaziei apăreau aproape zilnic. Bernadotte îl numea "rebel" pe Christian Frederik în mai multe scrisori adresate lui von Essen. În plus, Bernadotte ordona ca oficialii danezii care nu se reîntorceau în patrie să fie tratați ca oameni în afara legii. Ca răspuns, regentul a confiscat toate corăbiile staționate în porturile norvegiene și a arestat ofițerii care plănuiseră să navigheze în Danemarca.

Pe 1 aprilie, regele Frederick al VI-lea al Danemarcei i-a trimis o scrisoare lui Christian Frederik și i-a cerut să renunțe la eforturile pentru obținerea independenței Norvegiei și să se întoarcă în Danemarca. În scrisoare a fost menționată și posibilitatea scoaterii prințului din linia de succesiune la tron. Christian Frederik a respins propunerea lui Frederick invocând dreptul la autodeterminare dar și posibilitatea reunirii în viitor a Norvegiei și Danemarcei. Câteva zile mai târziu, Christian Frederik într-o întâlnire cu ministrul danez al afacerilor externe a fost avertizat că atitudinea lui ar fi alimentat speculațiile potrivit cărora acțiunile prințului urmăreau îndeplinire planurilor daneze cu privire la Norvegia. Deși puterile europene au refuzat să recunoască mișcarea de independență a Norvegiei, până la începutul lui aprilie au existat semne că nu au erau înclinați să se alăture Suediei într-o confruntare totală. Mișcarea norvegiană de independență a crescut în putere odată cu apropierea datei la care era convocată Adunarea Constituantă.

Adunarea Constituantă

Pe 10 aprilie, delegații s-au adunat la Eidsvoll. O zi mai târziu, într-o sală dotată cu bănici inconfortabile, delegații și-au ales conducătorii de grupuri în prezența lui Christian Frederik. După acest eveniment au început dezbaterile. În scurtă vreme s-au format două partide – "Partidul Independenței", cunoscut și ca "Partidul Danez" sau "Partidul Prințului" și "Partidul Uniunii", numit și "Partidul Suedez". Toți delegații au căzut de acord că cea mai bună soluție rămânea proclamarea independenței, diferențe existând doar cu privire la moment și oportunitate.
 Partidul Independenței, care se avea majoritatea în Adunare, considera că deputații aveau un mandat limitat doar la proclamarea independenței, bazată pe jurământul de credință al populației depus la începutul anului. Cu prințul Christian Frederik ca regent, relațiile cu Danemarca aveau să fie negociate în contextul independenței Norvegiei.
 Partidul Uniunii, minoritar, considera că Norvegia putea atinge un grad de independență sporit într-o uniune slabă cu Suedia decât cu monarhia daneză. Delegații Partidului Uniunii considerau că Adunare trebuia să își continue munca chiar și după finalizarea constituției.

Comitetul constituțional și-a prezentat propunerile pe 16 aprilie, provocând o dezbatere aprinsă. Partidul Independenței a câștigat ziua cu o majoritate de 78-33 pentru proclamarea Norvegia ca monarhie independentă. În zilele următoare, suspiciunea și neîncrederea reciprocă au ajuns au devenit evidente în cadrul convenției. Delegații nu au fost de acord dacă trebuie sau nu să ia în considerație sentimentele puterilor europene.

Până pe 20 aprilie, principiul dreptului poporului la autodeterminare proclamat de Christian Magnus Falsen și Gunder Adler a fost stabilit ca bază a Constituției.

Primul proiect al constituției a fost semnat de comitetul de redactare pe 1 mai. Prevederile cheie ale constituției includeau asigurarea libertății individuale, dreptul la proprietate și egalitatea.

După o dezbatere aprinsă din 4 mai, adunarea a decis ca Norvegia să proclame ca religie oficială luteranismul, ca monarhul ales să fi practicat tot timpul această credință (împiedicându-l astfel pe Bernadotte, care fusese născut catolic, să fie rege) și să interzică intrarea în regat a evreilor și iezuiților. Dar Partidul Independenței a pierdut o altă luptă parlamentară atunci când adunarea a votat cu 98 la 11 pentru ca să permită monarhului să domnească peste o altă țară cu acordul a două treimi dintre deputații adunării legislative.

Deși forma finală a Constituției a fost semnată la 18 mai, alegerea unanimă a lui Christian Frederik pe data de 17 mai este considerată Ziua Constituției în Norvegia. Alegerea a fost unanimă, dar mai mulți deputați au considerat că ar fi fost mai potrivită amânarea acesteia până la stabilizarea situației politice.

Eforturile pentru recunoașterea legitimității pe plan intern și internațional

Pe 22 mai, noul rege ales și-a făcut intrarea triumfală în Christiania. Tunurile fortăreței Akershus au tras salve de salut pentru rege, iar încatedrala orașului a fost ținut un serviciu religios festiv. Au existat preocupări continue cu privire la climatul internațional, iar guvernul a decis să trimită doi dintre delegații Adunării Constituționale să se alăture lui Carsten Anker în Anglia pentru a pleda cazul Norvegiei. A fost convocat primul Consiliu de stat și acesta a înființat Curtea Supremă a națiunii.

Emisarul britanic John Philip Morier a sosit la Christiania pe 5 iunie pentru ceea ce părea a fi o vizită neoficială. El a acceptat să fie oaspetele unuia dintre miniștrii lui Christian Frederik și a fost de acord să se aibă o întâlnire neoficială cu regele, subliniind că nimic nu trebuia interpretat ca o recunoaștere a independenței Norvegiei. Circulau zvonuri conform cărora Morier dorea ca Bernadotte să fie detronat și exilat pe insula daneză Bornholm. Regele a cerut Regatului Unit să medieze între Norvegia și Suedia, dar Morier nu sa abătut nicio clipă de la poziția oficială britanică de respingerea a independenței Norvegiei. El a cerut ca Norvegia să se supună suveranității suedeze și, de asemenea, ca poziția guvernului său să fie tipărită în toate ziarele norvegiene. Armata norvegiană a fost mobilizată pe 10 iunie și au fost distribuite arme și muniție.

Pe 16 iunie, Carsten Anker ia scris lui Christian Frederik despre discuțiile sale recente cu un diplomat de rang înalt prusac]. El a raportat că Prusia și Austria nu mai susțin ca mai înainte pretențiile Suediei față de Norvegia, că țarul Alexandru al Rusiei (un văr îndepărtat al lui Christian Frederik) era în favoarea unei uniuni suedezo-norvegiană, dar fără Bernadotte ca rege, și că Regatul Unit căuta o soluție care să mențină Norvegia în afara influenței Rusiei.

Preludiu la război
Pe 26 iunie, emisari din Rusia, Prusia, Austria și Regatul Unit au sosit la Vänersborg (Suedia), având ca misiune să îl convingă pe Christian Frederik să se conformeze prevederilor Tratatului de la Kiel. Aici s-au întâlnit cu von Essen, care le-a spus acestora că 65.000 de soldați suedezi sunt pregătiți să invadeze Norvegia. Pe 30 iunie, emisarii au ajuns la Christiania, unde au refuzat să se întâlnească cu Christian Frederik. În cadrul întâlnirii cu membrii Consiliului de Stat de a doua zi, emisarul rus Orlov a declarat că există doar două posibilități: Norvegia putea să se supună coroanei suedeze sau să intre în război cu restul Europei. Când Christian Frederik a replicat că poporul norvegian are dreptul să își aleagă propriul destin, emisarul austriac August Ernst Steigentesch a făcut o declarație devenită faimoasă: "Poporul? Ce au el de spus împotriva voinței conducătorilor ei?"

În cursul negocierilor, Christian Frederik s-a oferit să renunțe la tron și să se întoarcă în Danemarca, cu condiția ca norvegienii să aibă un cuvânt de spus pentru viitorul lor într-o sesiune extraordinară a Stortingului. Cu toate acestea, el a refuzat să predea fortificațiile norvegiene de graniță trupelor suedeze. Delegația celor patru puteri a respins propunerea lui Christian Frederik conform căreia constituția Norvegiei trebuia să constituie baza negocierilor privind unirea cu Suedia, dar a promis să prezinte regelui suedez propunerea.

Pe 20 iulie, Bernadotte i-a trimis o scrisoare "vărului" său, Christian Frederik, acuzându-l de intrigi și aventurismul nesăbuit. Două zile mai târziu, Bernadotte s-a întâlnit cu delegația care fusese în Norvegia. Emisarii l-au sfătuit să ia în considerație propunerea lui Christian Frederik cu privire la condițiile unirii cu Suedia, dar prințul moștenitor s-a declarat scandalizat de pretențiile norvegienilor. El a repetat ultimatumul prin care a cerut ca Christian Frederik să renunțe la toate drepturile sale la tron și să predea punctele de control ale frontierei, sau să se pregătească de război. Pe 27 iulie, o flotă suedeză a preluat controlul aspra grupului de insule Hvaler, din acest moment Suedia și Norvegia fiind efectiv în stare de război. A doua zi, Christian Frederik a respins ultimatumul suedez, afirmând că o capitulare ar fi fost o trădare a intereselor poporului său. Pe 29 mai, forțele suedeze au declanșat invadarea Norvegiei.

Un război scurt cu doi învingători
Forțele suedeze au întâlnit o rezistență redusă în timpul înaintării lor spre nord prin Norvegia, ocolind fortăreața Fredriksten. Primele lupte au fost scurte și s-au încheiat cu victorii clare ale suedezilor. Pe 4 august, orașul fortificat Fredrikstad a capitulat. Christian Frederik a ordonat retragerea trupelor sale pe râul Glomma. Armata suedeză, care a încercat să anihileze trupele norvegiene în timpul retragerii, a fost oprită în Bătălia de la Langnes, o victorie tactică importantă a norvegienilor. Norvegienii au reușit să stăvilească cu succes asalturile dinspre răsărit ale forțelor sudeze lângă Kongsvinger.

Pe 3 august, Christian Frederik a anunțat voința sa politică într-o ședință a cabinetului convocată din Moss. Pe 7 august, o delegație suedeză a sosit la carterul general al armatei norvegiene din Spydeberg cu o propunere de încetare a focului bazată pe promisiunea respectării constituției norvegiene în cazul realizării uniunii. Christian Frederik și-a exprimat a doua zi sprijinul în favoarea termenilor armistițiului. Trupelor suedeze li s-a permis să rămână pe poziții la este de cursul râului Glomma. Când au izbucnit lupte în zonă, cele două tabere au înregistrat pierderi omenești, iar forțele norvegiene au primit ordin să se retragă. Negocierile de pace au început la Moss pe 10 august. Pe 14 august a fost semnată Convenția de la Moss, iar o încetare a focului generală a pus efectiv bazele pentru încheierea păcii.

Christian Frederik a reușit să excludă din text orice referință la faptul că Norvegia ar recunoaște prevederile Tratatului de la Kiel, iar Suedia a acceptat ca aceasta să nu fie considerată o premisă a unei viitoare uniuni între cele două state. Bernadotte a oferit condiții de pace favorabile, după ce a înțeles care este avantajul evitării unui război costisitor, permițând Norvegiei intre într-o uniune voluntară, în loc să fie anexată ca un teritoriu cucerit. El a promis să recunoască valabilitatea constituției norvegiene, cu condiția ca să fie adoptate acele amendamente care erau necesare uniunii celor două state. Christian Frederik a fost de acord să convoace o sesiune extraordinară a Stortingului în septembrie sau octombrie. El ar fi trebuit să-și transfere puterile către reprezentanții aleși ai poporului, care urmau să negocieze termenii unirii cu Suedia și, în cele din urmă, el urma să renunțe renunța la toate pretențiile la tronul norvegian și să părăsească țara.

O încetare a focului dificilă
Știrile i-au șocat pe norvegieni, iar reacțiile au variat de la furie la adresa "lașității" și "trădării" comandanților militari, continuând cu disperarea față de perspectivele independenței norvegiene și terminând cu confuzia cu privire la viitorul țării. Christian Frederik și-a confirmat disponibilitatea de a abdica din "motive de sănătate", transferând-și autoritatea către Consiliul de Stat, după cum s-a convenit într-un protocol secret la Moss. El a ordonat Consiliului de Stat printr-o scrisoare datată 28 august să accepte ordinelor unei "autorități superioare", prin care se înțelegea în mod implicit regele suedez. Două zile mai târziu, regele suedez s-a autoproclamat monarhul celor două regate.

Pe 3 septembrie, britanicii au anunțat că blocada navală a Norvegiei a fost ridicată. Serviciile poștale dintre Norvegia și Suedia au fost reluate. Generalul suedez care comanda trupele din regiunile ocupate în Norvegia, Magnus Fredrik Ferdinand Björnstjerna, a amenințat că va relua luptele dacă norvegienii nu se supun prevederilor acordurilor și nu acceptă de bunăvoie uniunea cu Suedia. S-a afirmat că Christian Frederik a fost afectat de o depresie nervoasă gravă, el fiind blamat în diferite feluri pentru înfrângerile pe câmpurile de luptă.

La sfârșitul lunii septembrie a apărut o dispută între autoritățile suedeze și Consiliul de Stat norvegian privind distribuirea cerealelor printre săracii din Christiania. Cerealele ar fi trebuit să fie darul regelui "norvegian" pentru noii săi supuși, dar a devenit o chestiune de principiu pentru Consiliul norvegian să evite de a evita menționarea faptului că Norvegia avea un nou rege până la oficializarea tranziției. Björnstjerna a trimis mai multe mesaje prin care a amenințat că va relua ostilitățile.

Îndeplinirea condițiilor Convenției de la Moss
La începutul lunii octombrie, norvegienii au refuzat încă o dată să accepte un transport de cereale din partea lui Bernadotte, iar negustorii norvegieni au insistat să ia împrumuturi pentru procurarea de alimente și alte mărfuri necesare din Danemarca. Cu toate acestea, până la începutul lunii octombrie, a fost general acceptat faptul că uniunea cu Suedia era inevitabilă.

Pe 7 octombrie a fost convocată o sesiune extraordinară a Stortingului. Delegații din zonele ocupate de Suedia în Østfold au fost primiți în parlament doar după ce au dat asigurări că nu sunt loiali autorităților suedeze. Pe 10 octombrie, Christian Frederik a abdicat conform condițiilor agreate la Moss și a plecat la bordul unui vas spre Danemarca. Puterile executive au fost asumate provizoriu de Storting, până când urmau să fie făcute amendamentele necesare la Constituție.

Cu o zi mai înainte ca să expire armistițiul, Stortingul a votat cu 72 de voturi și 5 împotrivă să se alăture Suediei într-o uniune personală, dar moțiunea care prevedea alegerea lui Carol al XIII-lea ca rege al Norvegiei a căzut la vot. Această problemă a fost amânată până când urmau să fie adoptate amendamentele constituționale necesare. În zilele următoare, Stortingul a votat câteva rezoluții pentru ca să poată revendica o suveranitate cât mai mare în cadrul uniunii. Pe 1 noiembrie, parlamentul a votat cu 52 la 25 de voturi ca Norvegia să nu își numească proprii consuli, o decizie care avea să aibă consecințe foarte serioase mai târziu. Stortingul a adoptat pe 4 noiembrie amendamentele constituționale care să permită formarea uniunii și l-a ales în mod unanim pe Charles XIII ca rege al Norvegiei.

Uniunea

Noul rege nu a vizitat niciodată Norvegia, dar moștenitorul lui, Carol Ioan a sosit în Christiania pe 18 noiembrie 1814. În ședința parlamentului, prințul moștenitor a acceptat alegerea în numele regelui și a jurat în numele monarhului să susțină constituția. În discursul său, prințul moștenitor a subliniat că Uniunea este o alianță în care regele a intrat alături de poporul Norvegiei și că "el a ales să își asume obligații care aveau o mare valoare pentru inima sa, acelea exprimate de dragostea poporului, mai degrabă decât privilegiile care fuseseră dobândite prin tratate solemne". Renunțarea de către rege la prevederile Tratatului de la Kiel ca bază legală pentru înființarea Uniunii a fost întărită de Riksdagul suedez în preambulul Actului Uniunii din 15 august 1815.

Pentru înțelegerea corectă a naturii Uniunii, este necesar să fie cunoscute evenimentele istorice care au dus la fondare ei. Acestea demonstrează clar că Suedia, ajutată de marile puteri, a forțat Norvegia să intre în Uniune. Pe de altă parte, Norvegia, ajutată de aceleași mari puteri, a dictat practic termenii Actului Uniunii.

Semințele discordiei au fost, desigur, inerente unei asociații constituționale a două părți bazate pe astfel de calcule contradictorii. Suedezii vedeau Uniunea ca materializarea unei idei a cărei realizare fusese urmărită de mai multe secole și care fusese întărită de pierderea recentă a Finlandei. Ei sperau că odată cu trecerea timpului, norvegienii reticenți aveau să accepte ideea unei relații mai strânse. Cu toate acestea, norvegienii, ca parte slabă, au cerut respectarea strictă a condițiilor convenite și au păzit cu grijă respectarea consecventă a tuturor detaliilor care au confirmat egalitatea dintre cele două state.

O caracteristică importantă a Uniunii era aceea că Norvegia avea o constituție mai democratică decât cea a Suediei. Constituția norvegiană din 1814 a aderat mai strict la principiul separației puterilor între ramurile executivă, legislativă și judecătorească. În schimb, regele Suediei era aproape autocrat; "Instrumentul de guvernare" din 1809 a declarat fără echivoc că "numai regelui va guverna țara". Peste 40% dintre cetățenii bărbați norvegieni aveau dreptul la vot, spre deosebire de Suedia, care era mult mai puternic stratificată din punct de vedere social. În primii ani ai Uniunii, politica norvegiană a fost dominată de o clasă influentă a funcționarilor publici. Dar funcționarii publici erau puțini la număr și puteau să piardă ușor controlul dacă noii alegători alegeau să profite de superioritatea lor numerică și să aleagă membri din clasele sociale inferioare. Pentru a-și păstra hegemonia, funcționarii publici au format o alianță cu fermierii prosperi. O politică favorabilă agriculturii și a intereselor fermierilor a făcut ca, pentru o perioadă de timp, loialitatea celor din regiunile rurale să fie asigurată. Prevederea constituțională ca 2/3 dintre membrii parlamentului să fie aleși în districtele rurale a permis ca și mai mulți fermieri să fie aleși. Legislația care a încurajat participarea populară la guvernarea locală a culminat cu introducerea autonomiei locale în 1837, când au fost create 373 de districte rurale , care corespundeau din punct de vedere teritorial parohiilor Bisericii de Stat Norvegiană. Participarea populară la guvernare a dat cetățenilor mai multă experiență administrativă și politică și, în cele din urmă, aceștia și-a promovat propriile interese, adesea opuse celor ale clasei funcționarilor publici.

Democratizarea fără încetare a Norvegiei a creat o tendință de îndepărtare a sistemelor politice din Norvegia și Suedia, a complicat cooperarea dintre cele două țări și, în cele din urmă, a condus la dizolvarea uniunii dintre Norvegia și Suedia. De exemplu, în timp ce regele avea puterea de veto absolut în Suedia, el avea doar un drept limitat de suspendare în Norvegia. Carol Ioan a cerut la un moment dat Stortinglui să îi acorde dreptul de veto absolut, dar a fost în cele din urma obligat să bată în retragere. În vreme ce constituția îl investeau pe rege cu puteri executive, în practică el a ajuns să se bazeze tot mai mult pe Consiliul de Stat (statsråd). Un moment hotărâtor în acest proces a apărut în 1884, când Norvegia a devenit prima monarhie scandinavă care a adoptat sistemul conducerii de către parlament. După 1884, regele nu a mai avut puterea să numească un guvern doar conform dorinței sale sau să îl mențină la conducerea țării împotriva voinței Stortingului. Regele putea doar să numească în guvern membrii din rândul partidului sau coaliției de partide care aveau majoritatea în parlament. Guvernul a devenit responsabil în fața Stortingului, astfel încât un vot de încredere pierdut obliga cabinetul să demisioneze. Prin comparație, un sistem parlamentar (inferior totuși celui din Norvegia) nu a fost adoptat în Suedia decât în 1905, cu doar puțin mai înainte de destrămarea Uniunii, pentru ca doar în 1917 să se adopte un sistem parlamentar modern.

Actul Uniunii

Lipsa unui fundament constituțional comun al Uniunii a fost resimțit puternic de prințul moștenitor Charles John în primii ani de existență al statului. Documentele care ședeau la baza uniunii erau doar Convenția de la Moss și constituția norvegiană revizuită din 4 noiembrie 1814. Riksdagul conservator nu a permis revizuirea constituției suedeze. Din acest motiv a fost nevoie de negocierea unui tratat pentru clarificarea procedurilor pentru rezolvarea problemelor constituționale care cădeau în sarcina celor două guverne. Actul Uniunii (Riksakten) a fost negociat în primăvara anului 1815, cu premierul Peder Anker la conducerea delegației norvegiene. Tratatul avea 12 articole care tratau autoritatea regelui, relațiile dintre cele două parlamente, cum trebuie exercitată puterea executiva în cazul în care regele ar fi murit mai înainte ca prințul moștenitor să ajungă la vârsta legală pentru încoronare și relațiile dintre cele două guverne. Tratatul a stabilit că problemele de politică externă vor fi tratate în cadrul guvernului suedez, în prezența premierului norvegian. Problemele vitale referitoare la Uniune urmau să fie tratate într-o ședință comună a cabinetului, unde toți miniștrii norvegieni din Suedia urmau să fie prezenți. Actul a fost adoptat de Storting pe 31 iulie 1815, de Riksdag pe 6 august și a fost promulgat de rege pe 15 august. În Suedia, Actul Uniunii a fost un set de dispoziții în conformitate cu legile în vigoare, dar Stortingul norvegian ia conferit statutul constituțional, astfel încât dispozițiile sale să poată fi revizuite numai în conformitate cu procedurile prevăzute în constituție.

Uniunea în viața de zi cu zi
Condițiile Uniunii așa cum fuseseră stabilite în Convenția de la Moss, constituția norvegiană revizuită și Actul Uniunii, asigurau Norvegiei un grad de independență mai ridicat decât se intenționase în Tratatul de la Kiel. Norvegienii considerau că au intrat în uniune în mod voluntar și negau cu putere orice pretenție de superioritate a Suediei, în timp ce suedezii vedeau Norvegia ca pe un partener inferior și un câștig de război.

De vreme ce Norvegia avea statut de stat independent, singurele instituții comune erau regele și ministerul afacerilor externe. Toate celelalte ministere și instituții guvernamentale erau separate pentru fiecare stat, inclusivi forțele armate terestre, marina și trezoreriile. Domeniul afacerilor externe era subordonat direct regelui, un principiu care fusese deja înscris în constituția Norvegiei din 17 mai 1814, mai înainte de revizuirea din 4 noiembrie. Un efect neprevăzut a fost acela că politica externă a fost decisă doar în cabinetul suedez și condusă de ministerul suedez al afacerilor externe. Când au erau discutate chestiuni de politică externă în ședințele cabinetului, singurul norvegian prezent la ședințe care putea să pledeze pentru interesele Norvegiei era prim-ministrul. Riksdagul suedez putea influența indirect politica externă, dar nu și Stortingul norvegian. Datorită faptului că reprezentanții din străinătate erau numiți de guvernul suedez, iar cei mai mulți dintre ei erau suedezi, Uniunea a fost adesea văzută de străini ca fiind mai degrabă un singur stat decât două state suverane. Până la urmă, de-a lungul timpului, a devenit mai puțin obișnuit ca Uniunea să fie numită "Suedia", ci să se folosească denumirea "Suedia și Norvegia".

În conformitate cu prevederile constituției norvegiene, regele era cel care numea cabinetul. Din cauza faptului că regele ședea cel mai mult în Stockholm, primul ministru și doi miniștri norvegieni trebuiau să fie prezenți în capitala Suediei. Primul premier a fost Peder Anker, care a fost unul dintre părinții constituției norvegiene, și care se pronunțase public în favoarea uniunii. Guvernul norvegian a achiziționat o clădire splendidă ca sediu al cabinetului din Stockholm, care era socotită o "ambasadă" neoficială a Norvegiei. Celelalte șase ministere își aveau sediul în Christiania. În perioadele în care regele nu era prezent în Christiania, ședințele cabinetului erau prezidate de viceregele (stattholder) numit de rege ca reprezentant al său. Primul vicerege a fost contele Hans Henrik von Essen, care fusese deja numit guvernator-general după semnarea Tratatului de la Kiel, când ocupația suedeză a Norvegiei avea să devină efectivă.

În următorii 15 ani, viceregii au fost tot suedezi, spre nemulțumirea norvegienilor. Din 1829, viceregii au fost norvegieni, până în 1856, când postul a rămas vacant, pentru ca să fie desființat în 1873.

Unire sau separare

După încoronarea lui Carol Ioan în 1818, el a încercat să aducă cele două țări într-o uniune mai strânsă și să întărească puterea executivă. Stortingul norvegian s-a opus cel mai mult acestor încercări. În 1821, regele a propus adoptarea unor amendamente constituționale care i-ar fi acordat dreptul de veto absolut, i-ar fi lărgit puterile asupra guvernului, i-ar fi acordat dreptul să guverneze prin decrete și i-ar fi permis să controleze ferm Stortingul. O altă provocare a fost eforturile sale de a înființa o nouă nobilime ereditară în Norvegia. El a exercitat presiuni asupra Stortingului, organizând manevre militare în vecinătatea capitalei Christiania în timpul sesiunii parlamentului. Toate propunerile sale au fost examinate temeinic și apoi respinse. Ele au fost primite la fel de negativ de către următoarea sesiune a Stortingului din 1824 și apoi abandonate, cu excepția problemei unui veto extins. Această ultimă propunere a fost pusă în discuție în fiecare sesiune a Stortingului în timpul vieții regelui.

Cea mai controversată chestiune politică din timpul primilor ani de domnie a lui Carol Ioan a fost problema rezolvării datoriei naționale a Danemarcei-Norvegiei. Statul norvegian sărăcit a încercat să amâne sau să reducă plata a 3 milioane de speciedaler către Danemarca. Problema acestei datorii a condu la un conflict acerb între rege și guvernul norvegian. Deși datoria a fost plătită în cele din urmă printr-un împrumut străin, dezacordul pe care la provocat a dus la demisia contelui Wedel-Jarlsberg ca ministru al finanțelor în 1821. Socrul său, prim-ministrul Peder Anker, a demisionat la scurt timp după aceasta, pentru a considerat că a pierdut încrederea regelui.

Răspunsul politicienilor norvegieni la toate avansurile regale a fost adoptarea strictă a politicii "conservatorismului constituțional", care se opunea în mod constant amendamentelor care ar fi extins puterea regală sau ar fi dus la legături mai strânse și o eventuală "amalgamare" cu Suedia. Diferențele și neîncrederea acestor primi ani au devenit mai puțin pronunțate, iar atitudinea conciliantă a lui Carol Ioan l-a făcut mai popular. După revoltele de la Stockholm, în toamna anului 1838, regele la găsit pe Christiania un oraș mai pe gustul lui, iar cât timp a stat aici, a fost de acord cu mai multe cereri ale norvegienilor. Într-o reuniune comună a cabinetelor suedez și norvegian din 30 ianuarie 1839, a fost numit un comitet al Uniunii cu patru membri din fiecare țară pentru soluționarea problemelor bilaterale care nu-și găsiseră rezolvarea până atunci. Când Stortingul și-a deschis sesiunea în 1839 în prezența regelui, monarhul a fost primit cu mare afecțiune de către politicieni și cetățeni.

Simbolurile naționale
Un alt măr al discordiei a fost problema simbolurilor naționale: drapelele, stemele, titlurile regale și celebrarea zilei de 17 mai ca zi națională. Carol Ioan s-a opus cu putere comemorării publice a adoptării constituției din mai, pe care o considera o sărbătorire mascată a alegerii lui Christian Frederik. În locul acestei zile, regele a susținut fără succes sărbătorirea adoptării constituției revizuite din 4 noiembrie, care fusese de asemenea ziua în care fusese proclamată Uniunea. Conflictul a culminat cu luptele din Piața Centrală (Torvslaget) din Christiania de pe 17 mai 1829, când o sărbătorire pașnică a degenerat în demonstrații, iar șeful poliției a ordonat mulțimii să se disperseze. În cele din urmă au fost chemați infanteriștii și cavaleriștii pentru reinstaurarea ordinii, iar între demonstranți și militari au avut loc o serie de violențe. Reacțiile norvegienilor față de această provocare au fost atât de puternice, încât regele a trebuit să accepte din acel an în continuare sărbătorirea zilei naționale pe 17 mai.

La scurtă vreme după semnarea Tratatului de la Kiel, Suedia a inclus Stema Norvegiei în marea Stemă a Suediei. Norvegienii au considerat că era jignitor faptul că noua stemă se găsea și pe monedele suedeze și pe documentele oficiale ale guvernului, de parcă Norvegia ar fi fost parte integrală a Suediei. Norvegienilor le displăcea de asemenea că titlul regelui pe monedele norvegiene a fost până în 1819 "rege al Suediei și Norvegiei". Toate aceste probleme au fost rezolvate după urcarea pe tron al regelui Oscar I în 1844. El a început să folosească titlul "rege al Norvegiei și Suediei" în toate documentele legate de afacerile norvegiene. Au fost făcut propuneri pentru înființarea unor comitete comune pentru drapele și steme. O emblemă a uniunii plasată în colțul din stânga sus al drapelelor ambelor state, care combina culorile steagurilor celor două națiuni în mod egal. Cele două țări au obținut sisteme de drapele separate, dar foarte asemănătoare, o manifestare a egalității lor. Norvegienii au fost încântați să afle că fostele pavilioane de război și naval comun a fost înlocuite de steaguri separate. Blazonul norvegian a fost îndepărtate de pe marea stemă a Suediei, iar o stemă comuna a uniunii și a regelui a fost creată doar pentru utilizarea lor de către familia regală, de către ambasade și pe documentele care privea ambele state. Un detaliu important al stemei uniunii a fost plasarea a două coroane regale deasupra scutului heraldic, ceea ce demonstra existența a unei entități formate din două regate suverane.

Drapelele

Heraldica

Apogeul Uniunii, 1844–60
Deceniile de la mijlocul secolului al XIX-lea au fost ani de pace pentru Uniune. Toate problemele legate de simboluri au fost rezolvate, Norvegia a obținut o mai mare influență în politica externă, în funcția de vicerege sau de guvernator a fost numit norvegianul Severin Løvenskiold, iar comerțul dintre cele două țări a prosperat datorită tratatelor (mellomriksloven) care au promovat comerțul liber și au abolit efectiv taxele protecționiste. Finalizarea căii ferate Kongsvinger, prima legătura feroviară care traversa granița, a ajutat la creșterea vitezei comunicațiilor. S-a dezvoltat un climat politic de conciliere ca urmare a concesiilor suedeze în problema egalității între țări.

Scandinavismul a ajuns la apogeu în această perioadă și a contribuit la o apropiere tot mai strânsă dintre cele două state ale uniunii. Această ideologie sprijinea ideea unei regiuni a Scandinaviei unite pe baza moștenirii comune lingvistice, politice și culturale a țărilor din peninsulă. (Cele trei state scandinave sunt amintite ca cei "trei frați" în strofa a șasea a imnului național norvegian). Această mișcare de elită a fost inițiată de studenții danezi și suedezi la mijlocul secolului al XIX-lea. La început, mișcarea a fost privită cu suspiciune. Totuși, după ce Oscar I a fost încoronat rege al Suediei și Norvegiei în 1844, relațiile cu Danemarca s-au îmbunătățit, iar mișcarea a început să fie privită favorabil. Studenții norvegieni au s-au alăturat mișcării în 1845 și au participat la adunările anuale, care se organizau în fiecare țară pe rând. În timpul războiului dintre Danemarca și Prusia din 1848, regele Oscar a oferit sprijin danezilor sub forma corpului expediționar norvegiano-suedez, deși militarii acestuia nu au intrat efectiv în luptă. Mișcarea a primit o lovitură de pe urma căreia nu și-a revenit niciodată pe deplin după al doilea războiul danezo-german pentru Schleswig din 1864, când guvernele suedez și danez și-au unit eforturile pentru ca să îl determine pe regele Carol al XV-lea al Suediei să retragă sprijinul militar promis danezilor fără consultare cabinetelor.

Până atunci, Uniunea și-a pierdut sprijinul în rândul norvegienilor din cauza decepției cauzate de problema desființării funcției de vicerege. Regele Charles al XV-lea a fost în favoarea acestei cereri norvegiene și, după urcarea sa pe tron în 1859, a promis cabinetului său norvegian că va aproba o decizie a Storting în acest sens. Propunerea de eliminare a acest simbol de detestat de dependență și de înlocuire cu o funcție de prim-ministru în Christiania a fost aproape în unanimitate acceptată. Când s-a întors la Stockholm, regele a fost întâmpinat de o presă naționalistă neașteptat de ostilă. Nya Dagligt Allehanda s-a plâns că Norvegia s-a îndepărtat de calea legalității și s-a îndreptat spre revoluție. Riksdag a să aibă un cuvânt de spus în această problemă. Problema esențială a discuției era dacă era o chestiune pur norvegiană sau privea ambele state. Majoritatea conservatoare suedeză a proclamat "poziția naturală superioară în Uniune" a Suediei. Regele Charles a fost forțat să bată în retragere când cabinetul suedez a amenințat că va demisiona. El a ales să nu sancționeze legea și, ca o concesie făcută sentimentelor norvegiene rănite, a făcut-o într-o ședință a cabinetului norvegian. Dar el a confirmat din neatenție că era mai suedez decât norvegian, în ciuda bunelor lui intențiilor.

La 24 aprilie 1860, Stortingul norvegian a reacționat față de revendicarea suedeză a supremației, declarând în mod unanim că statul norvegian are dreptul exclusiv să își modifice propria constituție și că orice revizuire a condițiilor Uniunii trebuia să se bazeze pe principiul egalității depline. Această rezoluție avea să blocheze pentru mulți ani orice încercare de revizuire a Actului Uniunii. Un nou comitet comun a fost numit în 1866, dar propunerile acestuia au fost respinse în 1871 pentru că nu asigurau o influență egală în domeniul politicii externe și pentru că deschidea calea către un stat federal.

Preludiu dizolvării uniunii

Relațiile cu Norvegia în timpul regelui Oscar al II-lea II (1872–1907) au avut o influență majoră asupra vieții politice suedeze și au existat mai multe momente în care a părut că uniunea celor două state ajunsese la punctul de ruptură. Neînțelegerile și-au avut în principal originea în cererea Norvegiei de numire a unor consuli separați și, în cele din urmă, de înființare a unui minister propriu al afacerilor externe. În conformitate cu constituția revizuită din 1814, Norvegia avea dreptul de la birouri consulare separate, dar nu și-a exercitat acest drept din motive financiare și, în parte, personalul diplomatic numit de ministerul suedez al afacerilor externe a reprezentat interesele norvegienilor la un nivel satisfăcător. Cu toate acestea, la sfârșitul secolului al XIX-lea, marina comercială al Norvegiei a devenit rapid unul dintre cele mai mari din lume și unul dintre cei mai importanți factori de dezvoltare a economiei naționale. Se crede din ce în ce mai mult că Norvegia avea nevoie de consuli separați, care să poată sprijini transportatorii maritimi și interesele naționale peste hotare. În parte, cererea pentru consuli separați a devenit, de asemenea, una simbolică, o modalitate de sublinierea a dezamăgirii tot mai mari față de modul de funcționare a Uniunii.

În Norvegia, disputa privind problemele constituționale a condus la adoptarea de facto  a sistemului parlamentar în 1884, după un vot de neîncredere împotriva cabinetului conservator al lui Christian August Selmer. Cabinetul a fost acuzat că l-a sprijinit pe rege să obstrucționeze reforma prin exercitarea dreptului la veto. Noul guvern liberal al lui Johan Sverdrup a fost instalat cu reticență de către regele Oscar. Noul guvern a pus imediat în aplicare reforme importante, printre care extinderea dreptului la vot și introducerea serviciului militar obligatoriu. Cele două grupuri opuse au înființat formațiuni politice formale în 1884, "Venstre" (stânga) pentru liberali, care voiau să dizolve Uniunea și "Højre" (dreapta) pentru conservatori, care doreau să păstreze o uniune a două state egale.

Liberalii au câștigat alegerile din 1891 cu o mare majoritate cu un program de vot universal pentru toți bărbații și un serviciu consular norvegian separat. Ca un prim pas, noul guvern Steen a propus servicii consulare separate, iar negocierile cu Suedia au fost inițiate. Dar opoziția regală a provocat o serie de crize de cabinet, până când un guvern de coaliție a fost format în 1895 cu Francis Hagerup ca prim-ministru. n acel an a fost numit cel de-al treilea comitet comun al Uniunii, cu șapte membri din fiecare țară, dar nici acesta nu a căzut de acord cu problemele cruciale și a fost desființat în 1898. În condițiile în care amenințărilor războinice ale unei Suedii superioară din punct de vedere militar, Norvegia și-a retras în 1895 pretențiile pentru numirea unor consuli separați. Această renunțarea rușinoasă i-a convins pe membrii guvernului că forțele armate fuseseră prea multă vreme neglijate și a fost inițiată o reînarmare rapidă. Guvernul norvegian a comandat patru cuirasate în Regatul Unit și au fost construite fortificații la frontiere.

În mijlocul negocierilor și discuțiilor care nu ajungeau la niciun rezultat, guvernul suedez a anunțat în 1895 Norvegiei că tratat comercial valabil din 1874, care prevedea o piață comună promițătoare, avea să își înceteze valabilitatea în iulie 1897. Când Suedia sa reîntors la politica vamală protecționistă, Norvegia a reintrodus taxele vamale, iar rezultatul a fost o diminuare considerabilă a comerțului transfrontalier. Contele Lewenhaupt, ministrul suedez al afacerilor externe, care fusese considerat prea prietenos față de norvegieni, a demisionat și a fost înlocuit cu contele Ludvig Douglas, care reprezenta poziția majorității în Prima Cameră a Parlamentului. Cu toate acestea, când Stortingul a votat în 1898 pentru a treia oară un proiect de lege pentru un steag "pur", fără simbolul Uniunii, legea a fost aprobată fără sancțiune regală.

Noile alegeri la Riksdag din 1900 au arătat clar că poporul suedez nu era înclinat să urmeze partidul "patriotic" ultraconservator, ceea ce a a dus la demisia celor doi lideri ai acestui partid din Prima Cameră a Parlamentului - profesorul Oscar Alin și mareșalul curții (Hofmarschall) Patric Reuterswärd. Pe de altă parte, fostul profesor de la Universitatea din Gothenburg, E. Carlson, a reușit să formeze un partid de liberali și radicali care, pe lângă faptul că au fost în favoarea extinderii drepturilor electorale, a susținut egalitatea deplină a Norvegiei cu Suedia în gestionarea afacerilor externe. Alegerile din Norvegia, organizate în același an în condițiile noilor drepturi electorale a consfințit victoria liberalilor (Venstre) cu o mare majoritate. Programul liberalilor prevedea înființarea unui minister propriu al afacerilor externe și numirea unor consuli norvegieni. Steen a rămas în funcția de prim-ministru până în 1902, când a fost urmat de Otto Blehr.

Ultimele încercări de salvare ale Uniunii
Problema consulilor separați norvegieni a fost repusă pe tapet în scurtă vreme. În 1902, ministrul de externe Lagerheim a propus servicii consulare separate, păstrând în același timp un singur minister de externe. Guvernul norvegian a fost de acord cu numire unui nou comitet comun pentru studierea problemei. Rezultatele promițătoare ale negocierilor au fost publicate într-un comunicat de pe 24 martie 1903. S-a ajuns la soluția numirea unor consuli separați, ale căror relații cu ministerul comun al afacerilor externe să fie guvernate de legi identice, care nu puteau fi modificate sau abrogate fără acordul guvernelor ambelor state. Această înțelegere a fost doar un plan preliminar, nu un acord oficial, care să fie obligatoriu pentru guverne. În alegerile din 1903, partidul conservator (Højre) a câștigat un număr mare de voturi cu un program de reconciliere și negocieri. A fost format în octombrie 1903 un nou guvern de coaliție în frunte cu Hagerup, care se baza pe consensul național cu privire la nevoia finalizării negocierilor prin acțiuni unite. O nouă propunere de comunicat a fost prezentată consiliului de stat comun din 11 decembrie, existând speranțe că era iminentă găsirea unei soluții. Regele Oscar a cerut celor două guverne să coopereze pentru emiterea unor propuneri de legi identice.

Proiectul norvegian pentru legi identice a fost prezentat în luna mai 1904. Acest proiect a fost primit cu o tăcere totală la Stockholm. În timp ce Norvegia nu avusese până atunci un parlament și un guvern mai favorabil Uniunii, s-a dovedit că opinia politică din Suedia s-a îndreptat într-o direcție opusă. Purtătorul de cuvânt pentru problema comunicatului comun, ministrul de externe Lagerheim, a demisionat pe 7 noiembrie datorită divergențelor cu premierul Erik Gustaf Boström și cu ceilalți membri ai guvernului. Boström a făcut o deplasare acum pe cont propriu în Christiania și a prezentat principiile sau condițiile sale neașteptate pentru o înțelegere. Guvernul său s-a reîntors la poziția conform căreia ministrul suedez de externe trebuia să păstreze controlul asupra consulilor norvegieni și, dacă era necesar, să îi demită, și că Suedia ar trebui să fie menționată întotdeauna înaintea Norvegiei în documente oficiale (în ciuda practicii care fusese introdusă încă din 1844). Guvernul norvegian a socotit că aceste cereri erau inacceptabile și incompatibile cu suveranitatea Norvegiei. Cum ministrul de externe trebuia să fie suedez, el nu putea să exercite vreo autoritate asupra instituțiilor norvegiene. Negocierile ulterioare cu privire la astfel de termeni ar fi fost fără scop.

O nouă propunere suedeză a fost respinsă și, pe 7 februarie 1905, regele a decis în cadrul unei ședințe comune a consiliului de stat ca negocierile începute în 1903 să înceteze. Cu toate acestea, regele istovit încă mai spera la un acord. În ziua următoare, prințul moștenitorGustaf a fost numit regent, iar la 13 februarie a călătorit la Christiania pentru a încerca să salveze Uniunea. În timpul lunii pe care a petrecut-o în Christiania, el a avut întâlniri cu mai membrii guvernului și cu parlamentarii Comitetului Special care fusese format pe 18 februarie pentru conceperea unor legi naționale care să asigure numirea consulilor norvegieni. El ia implorat să nu ia măsuri care să ducă la o ruptură între țări. Cererile regentului nu au fost de nici un folos, pentru că, așa cum a recomandat Comitetul Special pe 6 martie, planurile pentru o legislație națională au continuat, iar guvernul mai înțelegător al lui Hagerup a fost înlocuit cu cabinetul mai inflexibil al lui Christian Michelsen.

După ce s-a reîntors la Stockholm pe 14 martie, prințul Gustaf a convocat un consiliu comun pe 5 aprilie, făcând apel la ambele guverne să se întoarcă la masa negocierilor și să găsească o soluție bazată pe egalitatea deplină între cele două regate. El a propus reforme atât ale ministerului de externe cât și al serviciului consular, cu rezerva expresă că existența unui minister comun de externe suedezo-norvegian era o precondiție a existenței Uniunii. Guvernul norvegian a respins propunerile sale pe 17 aprilie, amintind de încercările eșuate de până atunci și a declarat că va continua cu pregătirile pentru înființarea unui serviciu consular separat. În Suedia însă, ambele camere ale parlamentului au aprobat propunerile prințului moștenitor pe 2 mai 1905.
Într-o ultimă încercare de a-i potoli pe norvegieni recalcitranți, Boström, considerat a fi un obstacol în calea unor relații mai bune, a fost înlocuit de Johan Ramstedt. Dar aceste manevre nu i-a convins pe norvegieni. Indiferent de convingerile lor politice, norvegienii au ajuns la concluzia că găsirea unei soluții echitabile a conflictului era imposibilă și a existat un consens general că Uniunea trebuie dizolvată. Noul guvern de coaliție a lui Michelsen a colaborat strâns cu Storting pentru conceperea unui plan prin care să forțeze ruptura prin folosirea problemei serviciului consular.

Dizolvarea Uniunii

Pe 23 mai, Stortingul a aprobat propunerea guvernului pentru numirea unor consuli norvegieni separați. Regele Oscar, care a reluat conducerea statului, și-a folosit pe 27 mai dreptul său constituțional de veto pentru respingerea proiectul de lege și, conform planului, guvernul norvegian și-a prezentat demisia. Regele, însă, a declarat că nu poate accepta demisia "de vreme ce nici un alt cabinet nu poate fi acum format". Miniștrii au refuzat să se supună cererii sale de a-i contrasemna decizia și au plecat imediat la Christiania.

Regele nu a întreprins în continuare nicio măsură pentru restabilirea condițiilor constituționale. Între timp, s-a stabilit ca dizolvarea formală să fie organizată în ședința Stortingului de pe 7 iunie. Miniștrii și-au oferit demisiile parlamentului, iar Stortingul a adoptat unanim un o rezoluție conform unui plan stabilit mai înainte declarând că uniunea cu Suedia este dizolvată datorită faptului că regele Oscar și-a abandonat în mod efectiv funcția de rege al Norvegiei prin refuzul de a forma un nou guvern. Parlamentul a declarat în continuare că, de vreme ce regele s-a declarat incapabil să formeze noul guvern, puterile constituționale ale monarhului "au încetat să mai fie operative", după care miniștrii au fost rugați, până la alte instrucțiuni, să-și exercite puterea învestită de Rege conform Constituției – "cu modificările care vor fi necesare, întrucât uniune personală cu Suedia este dizolvată, deoarece regele a încetat să mai acționeze ca rege al Norvegiei

Reacțiile Suediei a acțiunile Stortingului au fost puternice. Regele a protestat solemn și a convocat o sesiune extraordinară a Riksdagului pentru 20 iunie pentru analizarea măsurilor care trebuiau luate după "revolta" norvegienilor. Riksdagul a declarat că este dispus să negocieze condițiile pentru dizolvarea Uniunii dacă poporul norvegian, printr-un plebiscit, declară că este în favoarea acesteia. Riksdagul a votat să îi fie puse la dispoziție 100 de milioane de kronor, dacă va fi nevoie. Se subînțelegea, deși nu s-a afirmat în mod deschis, că suma urma să fie o rezervă pentru pregătirile necesare în caz de război. Amenințarea de război a fost considerată reală de ambele tabere, iar Norvegia a răspuns prin împrumutarea a 40 milioane de kroner din Franța pentru același scop nedeclarat.

Guvernul norvegian știa în avans de pretențiile parlamentului suedez și a organizat mai înainte ca ele să fie prezentate oficial un plebiscit pentru data de 13 august. În acest fel, norvegienii au prevenit orice afirmație făcută de adversarii independenței conform cărora referendumul ar fi fost făcut doar ca răspuns la cererile venite de la Stockholm. Oamenilor nu li s-a cerut să răspundă prin da sau nu la o întrebare legată de dizolvarea uniuni, ci să "confirme că dizolvarea avusese deja loc". Răspunsul a fost o majoritate covârșitoare de 368.392 voturi pentru dizolvare și doar 184 împotrivă. După ce Stortingul a cerut cooperarea parlamentarilor sudezi pentru abrogarea Actului Uniunii, delegații din ambele țări s-au reunit la Karlstad pe 31 august. În același timp, date fiind concentrările de trupe suedeze la graniță, guvernul norvegian a mobilizat trupele terestre și marina pe 13 septembrie. În urma negocierilor s-a ajuns la un acord pe 23 septembrie. Principalele puncte ale acordului prevedeau că litigiile dintre țări ar trebui în viitor să fie adresate Curții permanente de arbitraj la Haga, că ar trebui stabilită o zonă neutră de ambele părți ale frontierei și că fortificațiile norvegiene din zona trebuiau să fie demolate.

Ambele parlamente au ratificat înțelegerea și au revocat Actul Uniunii pe 16 octombrie. Zece zile după acest eveniment, regele Oscar a renunțat la drepturile sale la coroana norvegiană în numele lui și al urmașilor lui. El a respins de asemenea o cerere a Stortingului să permită prinților Casei deBernadotte să acceadă la tronul Norvegiei. Stortingul a oferit prin urmare tronul prințului Carol al Danemarcei, care a acceptat după ce norvegienii au votat într-un nou plebiscit, care a confirmat monarhia. Noul rege a sosit în Norvegia pe 25 noiembrie 1905 și a urcat pe tron cu numele de Haakon al VII-lea.

Analiza evenimentelor din 1905

Evenimentele din 1905 au pus capăt unei uniuni chinuite dintre Suedia și Norvegia, în care cele două țări intraseră în 1814, Norvegia fără tragere de inimă, obligată de către Suedia, care a amenințat cu folosirea forței. Evenimentele din 1814 și 1905 au multe în comun, dar există și câteva diferențe semnificative:
 În 1814, lupta norvegienilor pentru independență a reprezentat un proiect inițiat de clasa superioară, cu sprijin popular nesemnificativ. În 1905, procesul a fost rezultatul unui consens popular și dus la bun sfârșit de reprezentanții aleși ai poporului.
 Uniunea din 1814 a fost rezultatul inițiativei suedeze, în vreme ce disoluția din 1905 a avut loc la inițiativa Norvegiei..
 Criza din 1814 a fost declanșată deoarece Suedia a văzut Norvegia drept pradă legitimă a război și compensație pentru pierderea Finlandei în 1809, în timp ce Norvegia și-a întemeiat independența pe principiul suveranității populare. Criza a fost rezolvată datorită înțelepciunii și conducerii responsabile a liderilor politici din ambele tabere. Criza din 1905 a fost cauzată de creșterea valului naționalist de la sfârșitul secolului al XIX-lea, în vreme ce valul de critici la adresa Uniunii a avut tot mai mulți adepți în ambele țări.
 În 1814, Norvegia era cea mai puternic dezvoltată țară scandinavă din punct de vedere industrial și comercial din Scandinavia, deși avea instituții guvernamentale înființate relativ recent. În 1905, Norvegia era un stat puternic dezvoltat, cu 91 de ani de conducere independentă, (socotiți din momentul separării de Danemarca). Forțele sale armate nu se mai aflau într-o inferioritate numerică copleșitoare față de cele ale Suediei.
 Marile puteri au perceput independența Norvegiei într-un mod favorabil în 1905 față de anul 1814.

Vedeți și:
 Listă de monarhi ai Suediei
 Listă de regi ai Norvegiei
 Istoria Norvegiei
 Istoria Suediei
 Istoria Danemarcei

Note

Bibliografie

Bibliografie suplimentară
 Stråth, Bo (2005): Union och demokrati: de förenade rikena Sverige och Norge 1814–1905. Nora, Nya Doxa.  (Swedish edition)
 Stråth, Bo (2005): Union og demokrati: Dei sameinte rika Noreg-Sverige 1814–1905. Oslo, Pax Forlag.  (Norwegian edition)

Legături externe

 "Debating the Treaty of Stockholm, 3d March 1813", pe pagina Universității din Oslo; include textele tratatelor de la Stockholm (1813) și St. Petersburg (1813)
 "Treaty between Her Majesty, the Emperor of the French, and the King of Sweden and Norway. Signed at Stockholm, 21 noiembrie 1855", disponibil pe Google Books

Istoria Scandinaviei
Monarhia norvegiană
Monarhia suedeză
Istoria Norvegiei
Istoria Suediei

Regatele Unite ale Suediei și Norvegiei


Rubia, Golden Retriever cinsi, 2 yaşında bir dişi köpek. 19 Ocak 2004 tarihinde, Arjantin Andlar'ında bulunan Amerika'nın en yüksek dağı Aconcagua'nın 6.959 metre irtifadaki zirvesine çıkarak bu alanda dünya rekorunu kırdı.

Rubia'ya sahibi Marc Ortega ile onun arkadaşı Carlos Valverde eşlik etti. Her ikisi de CEP (Centre Excursionista Parets, Parets del Vallès, Barcelona) üyesidir. Birçok televizyon kanalı, İspanyol köpeğin sportif başarısından bahsedip zirve görüntülerini gösterdi.

Dış bağlantılar
 Centre Excursionista Parets

Ünlü köpekler

Rubia


Talihsiz Serüvenler Dizisi (İngilizce özgün adıyla Lemony Snicket's A Series of Unfortunate Events), yetim kalan 3 kardeşin başlarına gelenleri anlatan aynı adlı kitaptan uyarlanmış 2004 yapımı film. Yetimlerin soyadları Baudelaire, Fransız şair Charles Baudelaire'e bir göndermedir.

Konu
Kitap ve dolayısıyla film, eğer mutlu ve güzel bir hikâye istiyorsanız, yanlış yerdesiniz uyarısıyla başlar. 14 yaşındaki, bilime ve icatlara meraklı Violet, 12 yaşındaki kitaplara meraklı Klaus ve henüz bebek olan, dişlerini her yere geçiren Sunny'den oluşan 3'lünün başına anne ve babalarının öldüğü yangından sonra sürekli talihsizlikler gelir. Bay Poe (Amerikalı romantik şair ve gotik öykü yazarı Edgar Allan Poe'ya gönderme) onların bakımını ve servetini üstlenmiş ve Violet 18 yaşına gelince servet onların olacaktır.

Yetimler, uzak akrabaları Kont Olaf'ın yanına taşınırlar, ancak Kont, Baudelaire mirasına sahip olmayı kafasına koymuş, kötü kalpli bir insandır. Çocuklar başka akrabalarının yanına birkaç kez gönderilse dahi Kont bir yolunu bularak onları takip etmeye sürdürür. Planı Violette'i kendisiyle evlenmeye zorlayarak mirasta hak sahibi olmaktır.

Sonradan 5 kere farklı vasiler edinirler bu Monty amca, Josephine teyze, Meymenetli Kokular Bıçkıhanesi, Sert Kaya Temel Eğitim okulu Kont Olafın yardakçısı Esme ve eşi Jerome ve sonra GİT (Gakguk İkindisi Tutkunları) kasabasına gelirler.

Sonra çocuklar Bay Poe'dan kaçarak kendileri yaşarlar. Hamarat Cırcır Hastanesi, Kaligari Karnavalı, Efkar Dağları, okyanusun altında ve Otel Epilog'ta kalırlar.

Dış bağlantılar

Amerika Birleşik Devletleri romanlarından uyarlanan filmler
Steampunk filmleri
Paramount Pictures filmleri
Talihsiz Serüvenler Dizisi
DreamWorks filmleri
Nickelodeon Movies filmleri
Kaliforniya'da çekilmiş filmler
Kuzey Karolina'da çekilmiş filmler
Massachusetts'te çekilmiş filmler
Thomas Newman'ın müziğini yaptığı filmler
Amerika Birleşik Devletleri kara komedi filmleri
2000'lerde İngilizce filmler
Bebekler ile ilgili filmler
2004 çıkışlı komedi filmleri

Talihsiz Serüvenler Dizisi (film)


Skagen Havn ist der Seehafen von Skagen und liegt an der Ålbæk Bugt im Kattegat nahe Grenen, der Nordspitze Jütlands. Der Güterumschlag betrug 2010 rund 290.000 Tonnen, 2014 rund 160.000 Tonnen. Mit einem Umsatz an Industriefisch von mehr als 200.000 Tonnen (2014) ist er der größte Fischereihafen Dänemarks. Darüber hinaus laufen Yachten und Kreuzfahrtschiffe den Hafen an. Der Hafen ist ein unabhängiges Unternehmen der Frederikshavn Kommune.

Skagen Havn ist an das Eisenbahnnetz angeschlossen, und über die Primærrute 40 kann die Europastraße 45 (Frederikshavnmotorvejen) erreicht werden.

Hafenverhältnisse
Auf einer Fläche von 1.330.000 m², davon 645.000 m² Landfläche und 685.000 m² Wasserfläche, erstrecken sich Kaianlagen über eine Länge von insgesamt 6,1 Kilometer, davon 580 m mit 11 m Wassertiefe.

Bei Einfahrt vom Meer in den Äußeren Vorhafenbecken (Ydre Forhavnsbassin) teilt sich das Gebiet in einen Vesthavn (Westhafen) mit fünf Hafenbecken und einen Østhavn (Osthafen) mit zwei Becken. Im Mittelbecken (Mittelbassinet) im Vesthavn zwischen der alten Pier (Gamle Pier) und Pier 2 liegt der Yachthafen Skagen Lystbådehavn.

Der Kreuzfahrtschiffkai kann bis maximal 11,0 m Tiefgang befahren werden. Das Kreuzfahrtschiff AIDAnova war mit 183.900 BRZ und 337 m Länge das bisher größte Schiff, das hier festmachte.

Der mittlere Tidenhub schwankt um 0,3 Meter; bei einer durch Weststürme ausgelösten Flut (Sturmhochwasser) kann der Pegelstand auf 1,4 m über den mittleren Meeresspiegel steigen; nach Oststürmen sinkt der Meeresspiegel auf bis zu 0,9 m unter Normalmaß.

Geschichte
Die Fischerei war seit Beginn Haupterwerbszweig der Stadt, die jedoch keinen Hafen besaß, sodass die Fischer ihre Boote per Seilwinde an Land ziehen mussten. Ein Entwurf aus den 1880er Jahren, der einen durch Kanäle verbundenen Doppelhafen zwischen dem Skagerrak und dem Kattegat vorsah, wurde verworfen. Auf Druck der Fischer wurde 1888 ein neuer Vorschlag ausgearbeitet, der die Basis für ein 1903 verabschiedetes Gesetz über den Bau eines Hafens bildete.

Die Ausschreibung konnte das Unternehmen Gunnarson & Søn og Elzelingen im Januar 1904 für sich entscheiden. Die Baukosten wurden mit 1.430.238 Kronen veranschlagt. Nach dreieinhalbjähriger Bauzeit eröffnete König Friedrich VIII. am 19. November 1907 den Hafen. Gleichzeitig wurden der Sitz des Hafenmeisters, die Fischlagerhäuser (Fiskepakhusene) und ein vom dänischen Architekten Hack Kampmann (1856–1920) entworfenes Zollgebäude errichtet.

Erweiterungen und Ausbau des Hafens
Anfang der 1930er Jahre wechselten immer mehr Fischer zur lukrativeren Schleppnetzfischerei. Eine Hafenerweiterung schien unausweichlich, und so wurden 1937 im Osten ein neues Hafenbecken und 1938 eine Fischauktionshalle fertiggestellt. Eine 1943 beschlossene Erweiterung im Westen verzögerte sich wegen der deutschen Besetzung Dänemarks im Zweiten Weltkrieg und konnte erst 1952 in Angriff genommen werden. Nach Fertigstellung unter anderem eines neuen Hafenbeckens für Trawler galt Skagen Havn als modernster Fischereihafen des Landes.

In den 1960er Jahren boomte die Fischerei und zum Hafen zählten mehr als 400 Fischkutter. Infolgedessen wurde von 1964 bis 1979 für 35 Mio. DKK das Gebiet im Osten um 120 ha Land und 14 ha Wasserfläche erweitert. Es folgten Vertiefungsmaßnahmen im Vesthavn 1985 und 1991 und im Østhavn 1993.

Seit dem Verkauf des Hafens an die Skagen Kommune im Jahr 2001 wird Skagen Havn als unabhängiges Unternehmen betrieben. Die Geschäfte führt eine siebenköpfige Direktion. Mit der Verwaltungsgebietsreform 2007 ging der Betrieb in den Besitz der  Kommune Frederikshavn über.

Der Østhavn wurde 2005, 2007 und zuletzt 2010 auf nunmehr neun Meter vertieft. 2006–2007 errichtete die Werft Karstensens Skibsværft zwischen Pier 3 und 4 ein Trockendock in den Ausmaßen 135 × 25 × 8 Meter, das für 7.500 Tonnen schwere Schiffe ausgelegt ist. Im selben Zeitraum wurde durch Aufschüttung 110.000 m² Land hinzugewonnen, das anlässlich des 100-jährigen Jubiläums des Hafens 2007 offiziell eingeweiht wurde.

Im Zuge der Errichtung eines Fischterminals von 2007 bis 2008 wurde die alte Auktionshalle renoviert und eine Kühlanlage mit gesicherter Kühlkette aufgestellt. Zur gleichen Zeit begannen im Äußeren Vorhafenbecken die Arbeiten zu einer RoRo-Rampe und einem 170 m langen Kai, der für 9 m tiefgehende Schiffe ausgelegt ist. Der jüngste Ausbau wurde im Frühjahr 2015 abgeschlossen, seither können auch Kreuzfahrtschiffe den Hafen anlaufen.

Hafenbahn
Der Hafen war mit einer Hafenbahn mit der Bahnstrecke Frederikshavn–Skagen verbunden.

Weblinks

 Skagen Havn Offizielle Webpräsenz (dänisch, englisch)

Einzelnachweise

Hafen (Ostsee)
Hafen in Dänemark
Verkehr (Frederikshavn Kommune)
Hafen in Europa
Bauwerk in Frederikshavn Kommune

Skagen Havn


O. Bonaventura Ćuk (Varaždin, 13. srpnja 1907. – Varaždin, 9. siječnja 1940.), hrvatski katolički svećenik, franjevac, hrvatski pjesnik, polihistor, filozof i nastavnik

Životopisi
Rođen je 13. srpnja 1907. u Varaždinu. U svom rodnom gradu polazi pučku školu i niže razrede na državnoj gimnaziji. Već 12. kolovoza 1922. prima pod okriljem Majke Milosti na Trsatu redovničko odijelo sv. Franje. Po propisima Reda promijeni ime i dobi ime jednog od najučenijih franjevaca i crkvenog naučitelja – sv. Bonaventure. I možda ne pukim slučajem. Nakon završena novicijata polaže redovničke zavjete 23. kolovoza 1923. i polazi u Zagrebu nadbiskupsku gimnaziju, gdje je s uspjehom završio ispit zrelosti. Pod mudrim vodstvom o. Alekse Benigara, koji mu je bio magister u Zagrebu od 1924. do 1927. napreduje u duhovnom životu i znanosti. Bogosloviju studira od 1927. do 1932. u Zagrebu. Od tada je umni rad njegov posebni elemenat na koji se dao svom dušom i svim silama svoga bića.

U to vrijeme je zagrebački samostan siromašan. Braća u njemu žive pretežno od milostinje. I o. Bonaventura prolazi našim selima u prošnju. A iza ovog napornog posla zatvara se u sobu udubljujući se u knjige. Knjižnice su za njega bile najbogatije riznice iz kojih je umio da sabere već kroz svoje redovne studije toliko duševno bogatstvo da su mu se divili ne samo njegovi suučenici nego i njegovi profesori. O. Bonaventura je doista bio pravi filozof.

Njegovom inicijativom zagrebački franjevački bogoslovi oživljuju zbor »Duns Scota« i pokreću za sebe časopis »Corona«. On daje inicijative i direktive. Upravo je krcat znanjem. Ima svestranu naobrazbu i vrlo dobro pozna literaturu.

Godine 1930. natjecao se s radnjom »Najznamenitiji estetičari Čehoslovačke i Jugoslavije prema mojoj definiciji umjetnosti« na natječaju što ga je raspisalo Zagrebačko sveučilište, a 27. siječnja 1931. godine mu je dodijeljena zaslužena nagrada za to djelo. U njegovoj se pismenoj ostavštini nalaze još dva djela iz 1932. godine: »Filozofska vrijednost najznamenitijih filozofa Čehoslovačke i Jugoslavije« i »Prilog poznavanju eocenskih koralja«.

Po završetku studija zaređen je u Zagrebu 23. listopada 1932. za svećenika. Već za godište 1932/33. povjereno mu je uređivanje dječjeg časopisa »Anđeo Čuvar«. Kao urednik toga časopisa vodio je rubriku »Pošta«, u kojoj je mlade suradnike uvodio u umjetnost pisanja. Inače je i sam mnogo pisao u tom časopisu. Svoje je članke najčešće potpisivao sa pseudonimom: Kohelet, dr. Crnko Dugorep, fra Bonaventura, Prigorac i Varaždinec. Često se javljao i u časopisu »Glasnik sv. Franje«.

Nakon bogoslovskih nauka i nakon odsluženog vojnog roka (6. lipnja 1931. – 6. prosinca 1931.) u Savskoj bolničarskoj četi u Zagrebu upisuje se na zagrebački Filozofski fakultet gdje izabire biološku grupu. Ispite iz kemije i mineralogije polaže kao prvi diplomski ispit 17. veljače 1934., a 24. listopada 1934. polaže drugi diplomski ispit iz geologije i paleontologije. Dozvolom Ministarstva prosvjete i poglavara provincije odlazi 14. ožujka 1935. u Beč gdje sluša specijalnu filozofiju kod prof. Jana Versluysa, Mansa Przibrama i prof. Wernera. Nakon tri semestra polaže doktorat 7. srpnja 1936. iz specijalne filozofije (»Die Evidenz als Wahrheitskriterium oder System des logischen Parzialismus«) kao glavnog predmeta i zoologije kao sporednog predmeta.

Po povratku iz Beča uprava ga je Provincije imenovala nastavnikom na Franjevačkoj gimnaziji u Varaždinu. S predavanjima je počeo u školskoj godini 1936/37. Predavao je prirodopis, zemljopis, geologiju, higijenu i vjeronauk. Njegov neumjereni i prekomjerni rad i premalena pažnja za svoj organizam su razlozi njegova oboljenja od tuberkuloze. S predavanjima na gimnaziji prestaje 4. ožujka 1939. Bio je u sanatoriju u Novom Marofu, ali mu to ništa nije pomoglo. Bolest je pobijedila iscrpljeni organizam. Umro je u Varaždinu 9. siječnja 1940. godine.

Izvori

Životopisi, Varaždin
Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski franjevci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski filozofi

Bonaventura Ćuk


Leod (Scottish Gaelic: Leòd; Old Norse: Ljótr) ( 1200 – 1280) was the eponymous ancestor and founder of Clan MacLeod and Clan MacLeod of Lewis. Almost nothing is known about him and he does not appear in any contemporary records. Tradition dating to the late 18th century made him a son of Olaf the Black who was King of Man (r. 1225–1237). Heraldic evidence, dating to the late 17th century, is considered to be the earliest evidence of descent from Olaf the Black. However, in recent years, this traditional lineage has been challenged and is no longer considered fact by one historian.

According to Clan MacLeod tradition, Leod inherited some of his lands from a foster father, who was a sheriff of the Hebridean island of Skye; other lands he inherited from his father-in-law, who was also a lord on Skye. MacLeod tradition also states that Leod was the father of four sons and two daughters. Two of these sons founded the two main branches of MacLeods; branches which exist to this day—Tormod (from whom the MacLeods of Harris and Dunvegan descend) and Torquil (from whom the MacLeods of Lewis descend). The traditional belief that Torquil was a son has also been challenged; the current understanding is that he was a great-grandson of Leod. In recent years, the DNA evidence of men bearing surnames equating to MacLeod has revealed that a certain proportion share a common ancestor—an ancestor considered to have been the clan's founder.

Traditional ancestry

According to MacLeod tradition, Leod is the eponymous ancestor of the clan. However, little to nothing is known about this man; he does not appear in any contemporary records. The earliest historical record of a MacLeod chief occurs almost a century after he is thought to have flourished—when the names of "Malcolme, son to Tormode M'Cloyde", and that of "Torkyll M'Cloyd", appear in a royal charter during the reign of David II, King of Scots (r. 1329–1371). Until quite recently, Leod has generally been considered to have been the son of Olaf the Black, King of Mann and the Isles (r. 1225–1237).

This traditional ancestry may be traced to the late 17th century when a chief adopted the designation of "McOlaus" and another was the first MacLeod to incorporate the royal Manx arms into MacLeod heraldry. In a document dating to 1630, Iain Mòr MacLeod of Dunvegan (chief 1626–1649) appears as "John McOlaus of Dunvegane"—McOlaus representing MacOlaf. This chief's son, Iain Breac (chief 1664–1693), is the first MacLeod to have incorporated the Manx triskelion into his coat of arms. The triskelion was borne in the arms of the kings of Mann and the Isles as far back as the 13th century. The earliest known arms borne by the MacLeods of Harris and Dunvegan (pictured top-right) are, however, quite different the royal Manx arms. These earliest MacLeod arms date to the mid-15th century; recorded in a leading European armorial known as the Armorial de Berry. Accordingly, it has been suggested that these points show that 17th-century belief of a descent from Olaf was not one of long standing.

There are various other points which cast serious doubt on Leod's traditional ancestry. In 1265, Magnus, King of Mann, the last king of this Manx dynasty died. Later in 1275, Magnus's illegitimate son, Godfrey died while leading a revolt. At least two women later came forward with claims for the kingdom—yet Leod and his sons did not. According to W.D.H. Sellar, it is hard to believe that a descendant of the royal line would not have put forward a claim. Another point put forward is that the MacLeods did not adopt the royal names of the 13th century Manx dynasty—names such as Godfrey (Old Norse: Guðrøðr; Gaelic: Gofraid), Ranald (Old Norse Rögnvaldr; Gaelic: Raghnall), Olaf (Old Norse Óláfr; Gaelic Amlaíb), and Harald (Old Norse Haraldr; Gaelic Aralt). Sellar illustrated his point by noting the royal names adopted by the descendants of Somerled (d. 1164) and his wife Ragnhild, daughter of Olaf the Red (grandfather of Olaf the Black).

In the 17th century, George Mackenzie, 1st Earl of Cromartie wrote a history of the Mackenzies, which included a genealogy of the MacLeods of Lewis (from whom he was also descended). Cromartie's genealogy listed Leod as a son of Harald, son of Godred Donn. Later genealogies, however, made Leod a son of Olaf the Black—genealogies found in Sir Robert Douglas of Glenbervie's Baronage of Scotland, of 1798; and the Bannatyne manuscript, which dates to about 1830. In the Baronage of Scotland, Glenbervie stated that he had obtained information from the MacLeods of Dunvegan which was allegedly based upon information found within the mediaeval Chronicles of Mann and William Camden's 17th century Britannia—however, neither of these two works make any mention of Leod at all. In 1977, historian William Matheson rejected the traditional descent from Olaf the Black on the basis that it is unsupported by any facts whatsoever, and that it is also contradicted by earlier, more authentic, Gaelic-language genealogies.

Traditional genealogies reconsidered

In recent years, several historians have noted that within the Gaelic-language genealogies and praise-poetry concerning the MacLeods, Leod's great-grandfather's name appears to equate to the Old Norse Ölvir, Olvér; rather than the Old Norse Óláfr. There are considered to be four significant Gaelic-language genealogies which concern Leod's ancestry. These pedigrees roughly agree with one another in the three generations after Leod. The greatest similarity between these genealogies are the names of Leod's great-grandfather, variously spelt Oilmoir, Olbair Snaige, Olbuir Snaithe, and Olbair Snoice. Taking into account variances in spelling, these names are now considered to represent the literary Gaelic Olbhar, and the vernacular Gaelic Olghair; both which are in turn forms of Ölvir.

Matheson proposed that when Camden published his Britannia which included an account of the kings of Mann, genealogists saw the Latin Olavus (a Latin form of the Old Norse Óláfr) and concluded that it represented the Gaelic name Olbhar, Olghair. However, the Scottish Gaelic form of Olaf, Olavus, Olaus, Óláfr, is in fact Amhlaoibh, and the more modern Amhlaidh. Matheson further proposed that Leod's father's name also equates to Ölvir. So in Matheson's opinion, genealogists mistakenly attached Leod's father and great-grandfather to the Manx king Olaf the Black and his own grandfather, Olaf the Red. While Matheson's identification of the name of Leod's grandfather is now accepted, Sellar later disagreed with him on the name of Leod's father; proposing instead that it was more likely the Gaelic name Gillemuire—a name which appears on one of the four Gaelic-language genealogies.

Leod's name is represented in Scottish Gaelic as Leòd. This name is a Gaelic form of the Old Norse Ljótr, meaning "ugly". Matheson stated that this Norse name was rare in both Scandinavia and Iceland. He noted that in Scotland it was peculiar to the MacLeods, though it is almost never used within the clan. Matheson speculated that Leod's great-grandfather would have likely flourished at about the same time as Olvir Rosta was supposedly exiled to the Outer Hebrides. Matheson went even further and proposed that Leod's great-grandfather was in fact Olvir Rosta—a character from the mediaeval Orkneyinga saga. Matheson noted that while the name Ljótr is rare, Olvir Rosta's maternal grandfather appears in the saga as Ljótr níðingr ('Ljótr Villain'). In Matheson's opinion, since the Gaelic-language genealogies are inconsistent in the generations further back than Leod's great-grandfather, this may show that the man was a newcomer in the area. Sellar, however, rejected Matheson's proposal, commenting that such evidence was entirely circumstantial. Sellar stated that Olvir was not such a rare name; also, Olvir Rosta's genealogy and family within the saga (see above right) has no similarity with that recorded in the Gaelic-language genealogies relevant to Leod.

In contrast to Matheson's opinion about the name Ljótr, the 20th-century historian A. Morrison was of the opinion that the name may not be as rare as some people have thought. Morrison noted that the 19th century antiquary F.W.L. Thomas considered another saga character to be an eponymous ancestor of the MacLeods—this character was Ljótólfr, who would have lived on Lewis about a century before Leod's time. Morrison considered it possible that Leod's name could have ultimately originated from that of Ljótólfr's; however, while he considered it possible that Ljótólfr could have been an ancestor of Leod, he did not think it could have been in the male-line.

Leod in clan tradition

Clans Mackenzie and Ross
The first earl of Cromartie's 17th century genealogical account of the MacLeods relates how Leod ("Leodus") was a son of Harald, son of Godred Donn. When the Isle of Man passed into the possession of the Scots, Alexander III granted Lewis, Harris, Waternish, and Minginish to Harald. Leod later succeeded his father to the lands as his father's only son. Cromartie's account also states how Leod's wife was Adama, daughter of Fearchar, Earl of Ross. However, according to Sellar, there is no record of a son of Harald named Leod, nor is there any record of a daughter of Fearchar named Adama. Sellar also noted that there is no record of the grant of lands by Alexander III. Sellar went so far as to state that Leod's wife, father, and the grant, were nothing but figments of Cromartie's imagination. The manuscript history of the Rosses of Balnagown also notes Leod. This account, according to the 19th-century historian W.F. Skene, is older than that of Cromartie's. The manuscript states that a King of Denmark had three sons who came to the north of Scotland—Gwine, Loid, and Leandres. Gwine conquered the braes of Caithness; Loid conquered Lewis, and was the progenitor of the MacLeods; and Leandres conquered "Braychat be the sworde". Skene stated that Gwine likely was meant to refer to the eponymous ancestor of the Clan Gunn, and that Leandres refers to the Gilleandres whom "Clan Andres, or old Rosses" took their name.

Clan MacLeod

According to an account of MacLeod tradition written in 1797 for the clan's chief, Olaf the Black had three sons by his third wife, Christina, daughter of the Earl of Ross—Gunn, from whom descended Clan Gunn; Leandres, from whom descended Clan Leandres in Ross; and Leod. The tradition goes on to say that Leod was fostered by "Pol, son of Bok", sheriff of Skye. This Pol then gave Leod Harris; later Leod married a daughter of "McCraild Armuinn" and, in consequence, received Dunvegan and all the Skye estates which the MacLeods held in later times. In the Bannatyne manuscript, the sheriff is called "Paal Baccas", and is stated to have owned the isle of Harris, as well as the following lands on Skye: Sleat, Trotternish, Waternish, and Snizort. The manuscript states that he had a natural son, but named Leod his heir. The "Pol, son of Bok" and "Paal Baccas" of MacLeod tradition are considered to be identical with the historical Páll, son of Bálki, who is mentioned within the Chronicles of Mann as a loyal ally of Olaf the Black. The Bannatyne manuscript states that Paal Baccas was killed in 1231; after which Leod peacefully succeeded to his possessions.

The Bannatyne manuscript is the main authority for information on the early chiefs of Clan MacLeod. It states that the first seven chiefs of Clan MacLeod were buried at Iona. The choir of Iona Abbey, for the most part, dates from the early 16th century. Within the centre of the choir there is a large stone which once contained a monumental brass, traditionally said to have been a MacLeod. The stone formed a matrix which at one time contained the brass inlay (tradition states it was a silver inlay). It is the largest carved stone on the island, measuring  by . The early 20th-century clan historian R.C. MacLeod speculated that perhaps Leod and five of his successors were buried beneath—however, in his opinion the fourth chief, Iain Ciar, was buried elsewhere. In fact, the stone may actually mark the tomb of a MacLean, rather than that of a MacLeod.

Issue
According to MacLeod tradition, Leod had two sons—Tormod and Torquil. The tradition is that Tormod was the ancestor of the MacLeods of Harris and Dunvegan (the chiefs of Clan MacLeod), and Torquil was the ancestor of the MacLeods of Lewis. The Bannatyne manuscript does not specifically state which son was the elder, and subsequently there has been debate over which branch was more 'senior' in descent. In the late 20th century, Matheson called into question this tradition of brothers, and his work was followed up by other historians. The current view of historians is that the two were not brothers at all; but that Torquil was actually the grandson of Tormod.

The Bannatyne manuscript also names two other sons; however, Matheson considered the manuscript to be of dubious authority, since it is the only source for these names. It lists Leod's third son as John, stating that John followed Bruce to Ireland. The manuscript continues that in Ireland he acquired considerable estates in Galway and was knighted; although he was the principal man of his name there, his descendants were known not as MacLeods, but as MacElliots. The manuscript states that his daughter, and heiress, married Maurice, 2nd Lord of Kerry. According to MacLeod, the statement about John following Bruce to Ireland is a mistake, since John's daughter couldn't have married later than 1285. Bruce was, however, born in 1275, and did not go to Ireland until 1306. Leod's fourth son is listed by the manuscript as being Olaus. The account states that this Olaus was the reputed ancestor of the MacLewis, or Fullarton family, which originated on the Isle of Arran and that this family traced its ancestry from Lewis, or MacLoy, son of Olaus, son of Leod.

The manuscript also states that Leod also had two daughters. Again, the manuscript is the only source for the existence of these offspring and does not mention their names. It states that one of the daughters married Fergus of Galloway; while the other married John, Lord of Mull. It is unknown who these men could have been.

DNA and the founder of Clan MacLeod
In 2011, DNA tests were performed on a sample of 45 men with the surname MacLeod; 47% were found to share a common ancestor in the male line (the remaining 53% of the sample contained 9 different genetic male line lineages). The genetic marker of the 47%-lineage was found to be the S68 branch of Haplogroup R1b. This marker is found not only in the Western Isles, but also in Orkney, Shetland, England, Norway, and Sweden. In consequence, the study concluded that the genetic origin of Clan MacLeod likely lies in Scandinavia.

See also
Coat of arms of the Isle of Man, description of the current and past coats of arms of Lords/Kings of Mann
Ljótólfr, a saga character associated with Lewis and once said to have been the eponymous ancestor of the MacLeods
Léot of Brechin
MacLeòid

Notes

References

1200s births
1280 deaths
Year of birth uncertain
13th-century Scottish people
Clan MacLeod Chiefs
Isle of Skye
Isle of Lewis
Norse-Gaels
Gaelic families of Norse descent

Leod


En pickup er en  elektromagnetisk transducer, der omsætter vibrationer forårsaget af pickup'ens nåls (eller stifts) bevægelse gennem rillen på en grammofonplade til et analogt elektrisk signal, der efter forstærkning og RIAA-efterbetoning kan gengives som lyd. Pickup'en er placeret for enden af grammofonens arm, der giver et let og justerbart tryk på den og samtidig tillader pickup'en at følge rillens spirallinje fra kanten af pladen til det sidste spor nær midten.

Pickup'en afløste det oprindelige helt mekaniske system på fonografer og grammofoner, hvor en nål fulgte rillens bugtninger og videregav bevægelsen til en membran i bunden af en tragt, der så satte luften i bevægelse og gav lyd. Den første elektriske pickup kom frem i 1925 og var baseret på en bevægelig spole i et magnetfelt.

Nålen af bambus eller jern blev efterhånden erstattet med en stift, gerne af omhyggeligt tilslebet korund (safir), diamant eller osmium. Samtidig blev stiften mindre. Derfor kræver afspilning af gamle 78 rpm-lakplader andre stifter end de moderne.

Pickup'en skal kunne følge to bevægelser, op ad den ene side af rillen og op ad den anden side, hvis pladen, der skal afspilles, er i stereo. Dvs. der er to transducere i hovedet.

Der findes flere typer pickup'er. Den oprindelige type bestod af en bevægelig spole forbundet med stiften, der bevægede sig i et magnetfelt, hvorved der induceredes elektrisk strøm i spolen. I løbet af 1930'erne blev pickup'er baseret på et piezoelektrisk krystal som seignettesalt udbredte. Fra 1950'erne begyndte elektromagnetiske pickup'er igen at vinde frem men i en mere nøjagtigt udført konstruktion, desuden var de lettere. Der findes både typer med bevægelige spoler og typer med en lille, bevægelig magnet. Den komponent, der bevæger sig, kan også være udført af blødt jern, hvor en fast magnet skaber det magnetfelt, der skal inducere strømmen. En variant er baseret på et lille kryds af jern, der bevæges i et magnetfelt. Sådan en type blev introduceret af Bang & Olufsen.

Grammofoner

Pickup (grammofon)


Beacon Press er et amerikansk forlag med hovedkontor i Boston. Forlaget blev stiftet i 1854 af American Unitarian Association og siden 1961 er forlaget en del af Unitarian Universalist Association (UUA).

Forlaget har udgivet bøger om et bredt udvalg af emner, men den mest kendte udgivelse er nok The Pentagon Papers. Senator Mike Gravel havde indleveret 4100 af de 7000 sider, rapporten bestod af, til et senatsudvalg, han var formand for. Disse 4100 sider valgte Beacon Press at udgive.

Beacon Press begyndte i 1976 at samle sine religiøse udgivelser under forlagsnavnet "Skinner House". Skinner House er siden blevet selvstændigt, men ejes stadig af UUA.

Kilde

Forlag fra USA

Beacon Press