Constantin Isopescu-Grecul sau Constantin cavaler de Isopescu-Grecul ()); cu prenumele ortografiat uneori Konstantin, iar numele Isopescul-Grecul ori Isopescu Grecu; în ; ) a fost un jurist, politician, jurnalist și industriaș de origine română, născut în Austro-Ungaria. În urma alegerilor din 14 mai 1907 a reprezentat în mod neîntrerupt regiunea Bucovina și circumscripția românească Storojineț–Boian–Cernăuți în Camera Deputaților din Austria, participând la evenimentele politice ale Primului Război Mondial. A fost în general cunoscut drept un legiuitor reformator și un politician moderat, care a respins formele radicale ale naționalismului românesc și a căutat în principal să obțină un statut special pentru români în cadrul unei Austrii reformate. Loialitatea sa a fost răsplătită de autoritățile austriece și criticată de Partidul Național Român, dar Isopescu-Grecul s-a distanțat de linia pro-austriacă propovăduită de Aurel Onciul. În 1908 Isopescu-Grecul a înființat, împreună cu Nicu Flondor și Teofil Simionovici, Partidul Independent, care susținea un program moderat. Ulterior, Isopescu-Grecul s-a raliat lui Iancu Flondor, îmbrățișând viziunea conservatoare a acestuia în privința cauzei naționale.

El a fost atras mai aproape de naționalism în timpul războiului mondial. A denunțat persecutarea românilor din Transilvania și a fost dezamăgit de oferta austriacă de anexare a Bucovinei la Republica Populară Ucraineană. La sfârșitul anului 1918, Isopescu-Grecul încă sprijinea autonomia sau independența Bucovinei și Transilvaniei în dauna unirii cu Regatul României, promovând Doctrina Wilson. În timpul dezordinilor din Viena, de după război, el și Iuliu Maniu au organizat unități de apărare formate din români încorporați în Armata Comună, care au acționat ca o forță polițienească și au restabilit ordinea. Odată procesul de unire dintre Bucovina–Transilvania și România fiind inițiat, Isopescu-Grecul a acceptat rezultatul. A continuat să servească drept consul român la Viena și Praga în cea mai mare parte a Războiului româno-ungar, când a fost favorabil stabilirii unei alianțe trainice între România și forțele ungare conservatoare.

În 1920 Isopescu-Grecul s-a întors în Bucovina în calitate de consilier al guvernelor românești și ca investitor în industria forestieră. A revenit în politică opt ani mai târziu, când s-a alăturat Partidului Național-Țărănesc condus de Iuliu Maniu și a fost pentru scurtă vreme membru al Camerei Deputaților. În 1930–1933 a deținut poziția de rector al Universității din Cernăuți, instituție pe care a reprezentat-o și în Senatul României.

Familia și primii ani
S-a născut într-o familie nobiliară românească din Cernăuți, tatăl său – conservator, Dimitrie fiind director al Școlii Normale din Cernăuți și bunicul său preot ortodox român. Mama sa, Aglaia Constantinovici-Grecul, era fiica lui Ghideon Ritter von Grecul, arhimandrit și înalt oficial guvernamental. Constantin a avut o soră, Aurelia – care s-a căsătorit cu austriacul Johann Wenzel Patzit - și 3 frați: Emanoil, Eusebie și Gheorghe — aceștia devenind primul profesor, al doilea medic și al treilea militar de carieră. Constantin a fost adoptat de către unchiul său matern – Temistocle Grecul - și, prin urmare, și-a adăugat la nume particula "Grecul".

Viitorul om politic a urmat studiile primare (1876-1880) și liceale (1880-1888) în Cernăuți, după care s-a înscris în 1888 la Facultatea de Drept de la Universitatea din Cernăuți. În jurul anului 1892 a început să scrie sub pseudonimul Constantin Verdi (sau doar Verdi) în presa română din Bucovina, cu articole în Încercări Literare și mai târziu în Gazeta Bucovinei. Tot sub acest pseudonim a publicat prima și singura sa poezie., intitulată Dona Clara.

S-a căsătorit în anul 1897 și a avut un fiu și o fiică.

Cariera

Primii ani
Și-a luat doctoratul în drept la Cernăuți în 1897 și a intrat în magistratură, servind ca grefier în Gura Humorului pentru un timp, înainte de a deveni procuror  (1893-1909) în Cernăuți. Începând din 1905 a fost asistent universitar de drept penal la Universitatea din Cernăuți, ajungând  docent privat în 1906 și profesor universitar de drept penal și procedură penală în 1909.

De asemenea, în 1897, Isopescu-Grecul și-a făcut debutul în politică, fiind unul dintre membrii fondatori ai Partidului Național Român din Bucovina, organizat în jurul lui Iancu Flondor și a Societății Concordia. Textele sale jurnalistice au văzut lumina tiparului în aproape fiecare ziar și revistă din Cernăuți, de exemplu "Patria", "Gazeta Bucovinei", precum și, de asemenea, în publicații românești din alte părți ale Austro-Ungariei (Tribuna, Vatra) și din Regatul României (Convorbiri Literare, Neamul Românesc). Articolele publicate în revistele din Regatul României au fost semnate uneori cu pseudonimul Un român bucovinean. Lucrările sale academice s-au axat pe încercări de a reglementa camăta, care era un subiect principal de îngrijorare din punct de vedere juridic și economic în regiune. El și-a publicat lucrarea despre camătă și despre Codul Penal Austriac în 1906.

În Consiliul Imperial și în Dieta Bucovinei
Înainte de a muri de inimă în mai 1901, Dimitrie a servit ca reprezentant al Ducatului Bucovinei în Parlamentul Austriac, fiind afiliat la Partidul Conservator (sau "Pactist"), condus de Ioan Volcinschi. Ca membru al facțiunii secesioniste constituite ca Partidul Național Român al Poporului (PNRP) (grupul "Apărărist"), Constantin s-a distanțat de tatăl său și a participat din această poziție la alegerile austriece din 14 mai 1907, câștigând un mandat în Consiliul Imperial pentru Cernăuți, Storojineț și Boian. A fost primul său mandat dintr-o carieră cu mai multe astfel de succese, în care a ajuns vicepreședinte al Consiliului. Isopescu-Grecul a fost perceput ca unul dintre cei mai loialiști membri de origine română ai Austriei și a fondat Partidul Independent, împreună cu Nicu Flondor și Teofil Simionovici. Acest partid a luat naștere în octombrie 1908, atunci când Dorimedont Popovici l-a exclus pe Isopescu-Grecul din PNRP, acuzându-l că se opune unei reunificări cu Partidul Țărănesc Democrat. Respingând această afirmație, Isopescu-Grecul l-a acuzat pe Popovici de generarea unei "diversiuni".

Ulterior, independenții au ocupat zona de mijloc între cele două abordări ireconciliabile: naționalismul radical al PNRP și al Societății Concordia și loialismul Partidului Țărănesc Democrat. Noul partid nu a reușit să supraviețuiască pentru mult timp, chiar dacă Isopescu-Grecul a rezistat oricărei încercări de reconciliere cu Concordia și a refuzat să-și dea demisia din parlament. Pentru o mare parte din cariera sa ulterioară, a fost președintele grupului celor patru deputați români de la Viena și în 1909 a fost cofondator al unui grup parlamentar numit "Uniunea latină", împreună cu Aurel Onciul, Alexandru Hurmuzaki și diverși deputați italieni. De asemenea, în acel an a revenit pentru scurt timp în aripa conservatoare a vechii societăți Concordia, care continua să existe sub conducerea lui Iancu Flondor.

În 1911, când toate facțiunile românești au cooperat o scurtă perioadă pentru a bloca alte comunități etnice, Isopescu-Grecul a câștigat un mandat în Dieta Bucovinei pentru Storojineț. S-a împăcat cu Popovici și cu aripa tânără a PNRP, devenind unul dintre cei șapte reprezentanți ai grupului în Dietă (țărăniștii democrați aveau opt, iar conservatorii conduși de Iancu Flondor aveau cinci). În același an și-a recâștigat mandatul în Consiliul Imperial în alegerile parlamentare din 1911, tot ca reprezentant pentru Storojineț, Boian și Cernăuți. În Boian, el l-a învins pe Florea Lupu, bancher al Partidului Țărănesc Democrat din Bucovina, în timpul unei campanii agitate în care a fost rănit de către votanții lui Lupu. În acel timp, Isopescu-Grecul a înființat ziarul Unirea Națională, în care s-a pretins că Lupu a dorit să distrugă rețeaua de bănci românești bucovinene.

Implicarea în politica internă și externă a Imperiului
Dată fiind pregătirea sa juridică, Isopescu-Grecul a petrecut mult timp pentru a reforma vechiul cod penal militar și a ajutat la scrierea unuia nou. În 1911 i s-a acordat rangul de consilier al împăratului Franz Joseph și a fost făcut comandor al Ordinului Franz Joseph în septembrie 1912. Acasă însă, el a fost criticat pentru susținerea proiectului de lege privind serviciul militar obligatoriu. Această lege le-a oferit țărilor Coroanei Sfântului Ștefan posibilitatea de a deține un control crescut peste o mare parte din Armata Austro-Ungară și astfel a interferat cu agenda românilor din Transleithania.

Înnobilat în iunie 1913, Isopescu-Grecul a fost trimis într-un turneu diplomatic în România, alături de Mihail Chisanovici. Pregătit de ministrul de externe Leopold Berchtold, turneul a avut scopul de a calma iredentismul antiaustriac al naționaliștilor români precum Nicolae Iorga. La sfârșitul Primului Război Balcanic, Isopescu-Grecul s-a folosit de contactele sale din România pentru a promova o cauză favorită: statalitatea aromânilor. Deja din 1912 el i-a susținut pe Dervish Hima și pe Andrei Balamace, care militau pe plan internațional pentru o Albanie independentă cu o reprezentare națională aromână. Isopescu-Grecul a susținut ideea ca România și Puterile Centrale ar putea împreună să ofere cele mai bune garanții pentru aromâni, promovând ideea de românism împotriva ambițiilor Regatului Grec și ale celui sârb.

Primul Război Mondial

Perioada loialistă
Isopescu-Grecul și-a menținut sprijinul pentru status-quo în primele faze ale Primului Război Mondial, în timp ce România a rămas neutră, dar ostilă față de Austria. A dezaprobat în mod deschis pe bucovinenii care au optat pentru unirea cu România. De asemenea, a deplâns creșterea sentimentelor antiaustriece în Regatul României, insistând că acestea sunt alimentate de către Imperiul Rus. În august 1914, având gradul de Unterleutnant în Armata Austro-Ungară, a fost promovat de către împărat la gradul de Oberleutnant-Auditor.

În perioada 1916-1917, dat fiind că România intrase în război împotriva Austro-Ungariei, autoritățile austriece au reprimat manifestările naționaliste, în special în Transleithania maghiară. În luările sale de poziție din Consiliul Imperial, Isopescu-Grecul a susținut că aproximativ 6.000 de români au fost arestați în calitate de suspecți și a cerut eliberarea lor. Guvernul maghiar al lui István Tisza a ordonat arestarea a 16 lideri naționaliști români, 9 dintre aceștia fiind condamnați la moarte în urma unui proces. Isopescu-Grecul a pledat cauza lor în Parlamentul de la Viena, dobândind sprijinul unor figuri proeminente precum Karl Seitz și Ignaz Seipel; aceștia au pledat în favoarea condamnaților în fața împăratului, obținând iertarea și eliberarea prizonierilor.

În acea perioadă, mișcările pentru autonomia etnică și regională au început să intre în competiție unele cu altele în Bucovina și în Regatul Galiției și Lodomeriei. La Cernăuți germanii bucovineni și-au proclamat autonomia regională, manevră care i-a nedumerit pe români. Isopescu-Grecul și adjunctul său, Simionovici, au solicitat un întâlnire cu primul ministru Ernest von Koerber, față de care și-au reafirmat loialismul pro-austriac și pe care l-au asigurat că Bucovina va rămâne în cadrul statului austriac.

Asocierea cu naționalismul românesc
În 1918 însă, odată ce prăbușirea Austro-Ungariei a devenit iminentă, Isopescu-Grecul s-a asociat mai îndeaproape cu naționalismul românesc, distanțându-se față de țărăniștii-democrați precum Aurel Onciul. De asemenea, a respins planurile Austriei de a transfera o parte din Bucovina către Republica Populară Ucraineană. Isopescu-Grecul a susținut public ideea conservării unei Bucovine nedezmembrate; în secret însă, partidul său s-a pregătit pentru cedarea Șipenițului și a altor zone din nord statului ucrainean, cerând ca restul să rămână teritoriu românesc. Din punct de vedere politic, Isopescu-Grecul a revenit la facțiunea lui Flondor din mișcarea Concordia și, pentru o vreme, a fost nominal președintele Partidului Național al românilor din Bucovina al lui Flondor.

Tratatul de la Brest-Litovsk a pus capăt războiului pe Frontul de Est și ca atare administrația austriacă s-a întors la Cernăuți. Starea de război a mai continuat un timp între Austro-Ungaria și Regatul României și, în timpul verii anului 1918, Isopescu-Grecul l-a felicitat pe împăratul Carol în ceea ce privește restaurarea puterii austriece în Bucovina. Cu toate acestea, în 18 septembrie 1918, el și Simionovici l-au informat pe baronul Hussarek, primul ministru austriac, că românii bucovineni s-au simțit trădați de către regim și că nu se mai consideră loiali monarhiei. Pe 4 octombrie, în timpul unei audiențe la  împăratul Carol, a revendicat faptul că 4 milioane de români din Bucovina și Transilvania doreau să formeze propriul lor stat independent, sau o singură entitate autonomă în cadrul statului austriac. În timp ce a susținut în unele scrieri ideea Federației Danubiene propusă de Woodrow Wilson, el a descris-o în discursurile sale ca nemaifiind posibilă sau de dorit.

La 16 octombrie 1918 Isopescu-Grecul a devenit conducătorul filialei din Viena a Consiliul Național Român, care se considera o adunare constituțională pentru Transilvania și Bucovina. Organismul vienez a fost format din cinci membri: cei patru deputați români din Consiliul Imperial, împreună cu George Grigorovici din Partidul Social Democratic din Bucovina. În aceeași zi împăratul Carol a lansat proclamația Către popoarele mele!, prin care a promis un nou sistem politic pentru Cisleithania, dar în care nu a făcut practic nici o mențiune în ceea ce privește organizarea viitoare a Bucovinei.

Criza vieneză
Isopescu-Grecul a obținut ca sesiunea din 22 octombrie a Consiliului Imperial să se axeze pe prezentarea revendicărilor românilor bucovineni. În propriul său discurs, el s-a referit la doctrina celor 14 puncte ca la o garanție la autodeterminare a popoarelor din monarhia austro-ungară, criticând promisiunile "nebuloase" ale împăratului; de asemenea, el a atacat Austria pentru că nu a intervenit pentru a sprijini cauza românească în Transilvania sau în Transleithania în general. Respingând orice idee de împărțire, asemenea celor mai mai mulți deputați neucraineni din Bucovina, el a declarat că așteaptă cu nerăbdare ca subiectul să fie abordat la conferința de pace. A dat apoi tonul interpretării de către deputații români a cântecului Deșteaptă-te, române!, imnul patriotic românesc. Până pe 1 noiembrie, imperiul a fost cuprins de anarhie, iar vorbitorii de limbă germană din Viena au cerut o republică germană a lor. În cuvintele lui Isopescu-Grecul: "ne așteptăm la schimbarea absolută, poate chiar la dizolvarea Austriei, în maxim trei luni".

Isopescu-Grecul l-a primit la Viena pe transilvăneanul Iuliu Maniu, ce conducea Partidul Național Român (PNR). Împreună, ei l-au vizitat pe generalul Stöger-Steiner, aflat nominal în fruntea Ministerului de Război, și i-au cerut controlul direct asupra unităților românești din Armată Comună. Stöger a cedat după o oră, deși a recunoscut că nu mai controlează trupele și că acestea răspund doar în fața unui comitet revoluționar. Cu aceasta, Senatul Militar Român a preluat sarcina asigurării ordinii publice în Viena, reorganizând trupele pe baze naționale și sub drapelul românesc.

Pe 25 noiembrie, Isopescu-Grecul a călătorit la Praga într-o misiune din partea Consiliului Național Român vienez, fiind însărcinat cu stabilirea relațiilor cu noul stat independent cehoslovac. Ulterior, Consiliul s-a autodizolvat și membrii săi s-au plasat la dispoziția consiliului similar din Cernăuți, care a militat în mod deschis pentru unirea cu România. Isopescu-Grecul a fost ales într-un comitet de 50 de membri, destinat să supravegheze încorporarea Bucovinei în România Mare. Pe 1 decembrie 1918 în ziua Marii Uniri, când românii transilvăneni și-au declarat propria lor unire cu România, el a declarat că aderă necondiționat la proclamația unionistă.

La începutul anului 1919 a reprezentat atât Bucovina, cât și Transilvania la Viena, cu titlul de comisar al regelui Ferdinand I. De asemenea, a fost, începând din 8 februarie 1919, primul ambasador al României în Cehoslovacia. În același timp, a fost președinte al unei comisii de lichidare însărcinată cu soluționarea problemelor litigioase dintre România și Republica Austriacă, respectiv dintre România și Ungaria. Alături de generalul Ioan Boeriu, a participat la dizolvarea oficială a Senatului Militar Român din Viena.

Războiul româno-ungar
În noua sa calitate, Isopescu-Grecul a favorizat o înțelegere cu conservatorii unguri în timpul Războiului Româno-Ungar, în care România a învins Republica Sovietică Ungaria. În contactele sale indirecte cu József Somssich, ministrul conservator ungar al afacerilor externe, a propus o destindere, subliniind faptul că ambele țări sunt amenințate de panslavism. Conform surselor, Isopescu-Grecul a descris conduita militarilor români din Ungaria drept "cât se poate de regretabilă" și s-a plâns la propriu conaționalilor săi despre stilul de administrație românească în noile regiuni. De asemenea, au circulat zvonuri despre o posibilă federație româno-maghiară, care i s-ar fi propus de către proprietarii maghiari de terenuri.

În iunie 1919, Isopescu-Grecul a remarcat cu îngrijorare că ungurii și-au pierdut interesul de a forma o alianță cu România și s-au îndreptat spre o uniune personală cu Regatul Iugoslaviei, ce era condus atunci de regele Alexandru I Karađorđević. În august 1919, în condițiile în care proiectul respectiv a fost tras pe linie moartă, și-a exprimat sprijinul pentru o uniune vamală și "o alianță strânsă" între Ungaria și România, argumentând că cele două țări au format un "întreg economic".

Arhivele diplomatice maghiare ale timpului sugerează că Isopescu-Grecul s-a opus alianței României cu Cehoslovacia și Austria împotriva Regatului Ungariei restaurat, argumentând că "România preferă mai degrabă un guvern conservator în fața sa decât un guvern socialist în spatele său". A fost de asemenea de acord să permită Ungariei să se reînarmeze și să se alăture cauzei Aliaților împotriva Rusiei Bolșevice și a promis să ajute la restabilirea comunicațiilor dintre Ungaria și Transilvania.

În marea politică a Regatului României
Misiunea lui Isopescu-Grecul s-a încheiat în septembrie 1920 când Ungaria și România au schimbat ambasadori, aranjând pentru Szilárd Masirevich să fie recunoscut ca reprezentant al Ungariei în România, înainte de a fi el însuși eliberat de către ambasadorul Traian Stârcea. În decembrie 1920 a început să lucreze pe post de consilier la Ministerul Agriculturii și Domeniilor Regale, sub ministeriatul lui Dimitrie A. Grecianu. A continuat să servească în calitate de șef al comitetului de lichidare până în 1922. În aceeași perioadă s-a implicat de asemenea ca fondator al industriei lemnului din Bucovina (la sfârșitul anului 1920) și președinte al eponimei Societăți pe Acțiuni Industria Silvică din Bucovina. În 1923 a reluat colaborarea cu Iuliu Maniu, în speranța de a-l atrage pe acesta, împreună cu PNR, într-o alianță cu Flondor. Politica lor a fost îndreptată împotriva celei centralizatoare a Partidului Național Liberal și a aliaților săi bucovineni, democrații unioniști.

Într-un final, Isopescu-Grecul a intrat în politica națională în alegerile generale din 1928, aderând la Partidul Național-Țărănesc (PNȚ) al lui Maniu într-un moment în care acesta conducea opoziția. A fost vicepreședinte al PNȚ în Bucovina și gazdă a congresului național de la Alba Iulia în 1928. A câștigat un loc în Camera Deputaților după victoria răsunătoare a partidului, preluând unul dintre cele patru mandate obținute de PNȚ în județul Cernăuți, pe o listă ce-l avea în frunte pe Teofil Sauciuc-Săveanu. În această calitate l-a consiliat pe noul ministru al transporturilor în ceea ce privește supravegherea căilor ferate particulare. În noiembrie 1929 a fost făcut comandor al Ordinului Papa Pius al IX-lea de către Sfântul Scaun.

Isopescu-Grecul a îndeplinit, în perioada 1930-1933, funcția de rector al Universității din Cernăuți și, din mai 1931, a ocupat locul destinat acestei universități în Senatul României. Instituția sa fiind lovită de Marea Depresiune, a cerut în mod oficial asistență financiară pentru "Creierul și inima Bucovinei" de la guvernul condus în acea vreme de fostul său rival, Nicolae Iorga. S-a retras apoi în activitatea academică și a contribuit cu eseuri pe teme juridice, cele mai multe dintre ele rămânând cunoscute doar în comunitatea de specialiști. Primăria orașului Cernăuți a numit o stradă în onoarea lui, dar aceasta s-a dovedit a fi subiect de controverse. Comisia de Reevaluare a respins decizia, menționând că rectorul este încă în viață și de aceea contemporanii săi nu sunt în măsură să evalueze meritele sale "cu deplină competență".

Ultimii ani
În ultimii săi ani, Isopescu-Grecul a fost implicat în intrigile dintre ruteni și comunitățile ucrainene, sprijinindu-i pe Casian Bohatereț și Evghen Kozak ca reprezentanții autorizați ai celor dintâi. În aprilie 1935 au circulat zvonuri că ar fi părăsit PNȚ și că ar fi aderat la Frontul Românesc, de extremă dreaptă. Isopescu-Grecul a negat această afirmație și a respins antisemitismul economic al Frontului, insistând asupra faptului că el îi consideră evreii români ca fiind patrioți și că statutul lor de cetățeni români a fost "foarte important" pentru el. De asemenea, s-a descris pe sine însuși ca "un simplu soldat, dacă nu chiar o ordonanță a Partidului Național Țărănesc și, prin urmare obișnuit cu disciplina".

Isopescu-Grecul a murit în orașul său natal la începutul anului 1938. Una din ultimele sale misiuni a fost aceea de delegat al corpului academic din România în Regatul Italiei. Într-un necrolog publicat în aprilie 1938, Iorga a recunoscut că Isopescu-Grecul a fost un "bun român" și un legiuitor "impasibil și imparțial", caracterizându-l ca fiind un exponent al "corectului birocratism austriac". În contrast cu Iorga, Constantin Argetoianu – partener de guvernare al acestuia - nu l-a apreciat pe Isopescu-Grecul în memoriile sale, caracterizându-l drept "un escroc antipatic".

Scrieri
 Das Wucherstrafrecht (Camăta penală), Leipzig, 1906
 Statul civilizat și dreptul național,  Glasul Bucovine, Cernăuți, 1923
 Panevropa și unificarea dreptului, Ed. Scrisul Românesc, Craiova, 1930
 Teoria valorii potențialului individual și încadrarea ei în doctrina economiei politice. Studiu economico-juridic. Extras din volumul omagial închinat lui Ion I. Nistor, Cernăuți, Glasul Bucovinei, 1937

Note

Bibliografie
 Analele Bucovinei, Vol. VIII, Partea a 2-a, 2001. A se vedea:
 Petru Bejinariu, "Dimitrie C. Isopescu — profesor și director al învățământului", pp. 247-248.
 Mircea Grigoroviță, "Pedagogi din Bucovina", p. 303-318.
 Teodor Bălan, Bucovina în războiul mondial. Cernăuți: Institutul de Arte Grafice și Editură Glasul Bucovinei, 1929.
 Vasile Bianu, Insemnări din răsboiul României Mari. Tomul II: Dela mobilizare până la pacea din București. Cluj: Institutul de Arte Grafice Ardealul, 1926.
 Mihai-Ștefan Ceaușu, "Die historische Entwicklung der rumänischen politischen Parteien in der Bukowina und ihre bedeutendsten Vertreter im Reichsrat und Landtag (1861-1914)", în Codrul Cosminului, Vol. XVII, issue 2, 2011, pp. 93-108.
 Cezar Ciorteanu, "Proiecte politico-teritoriale  privind Bucovina și frontiera româno–poloneză în contextul negocierilor diplomatice în timpul și după primul Război Mondial (1914-1920)", în Codrul Cosminului, Vol. XX, ediția 1, 2014, p. 113-148.
 Ioan Cocuz, Partidele politice românești din Bucovina, 1862-1914. Suceava: Cuvântul Nostru, 2003. ISBN 973-85272-0-1
 Augustin Deac, Ion Spălățelu, "Prăbușirea imperiului austro-ungar și formarea statelor naționale unitare din centrul și sud-estul Europei", în Revista de Istorie, Nr. 3/1979, p. 449-480.
 François Deák, Dezső de Ujváry (eds.), Papers and Documents Relating to the Foreign Relations of Hungary. Volume 1: 1919–1920.Budapest: Royal Hungarian Ministry for Foreign Affaris, 1939.
 Ro., "Scrisori din Bucovina. Alegeri", în Viața Romînească, issue 4, aprilie 1911, p.133-142.
 Vlad Gafița, "Puncte comune și contradicții între partidele politice românești din Bucovina (1911-1914)", în Codrul Cosminului, ediția 12, 2006, pp. 117-122.
 Constantin Graur, Cu privire la Franz Ferdinand. București: Adevĕrul, 1935.
 Mihai-Octavian Groza, "Drumul spre Alba-Iulia, trece prin Viena. Activitatea Senatului Militar Român Central al Ofițerilor și Soldaților din Viena (31 octombrie – 27 noiembrie 1918)", în Doru Sinaci, Emil Arbonie (coord.), Administrație românească arădeană. Studii și comunicări. Vol. 10: Studii și comunicări din Banat–Crișana, p. 163-179. Arad: Vasile Goldiș University Press, 2015, Octombrie. ISBN 978-973-664-767-3

Nașteri în 1871
Nașteri pe 2 februarie
Decese în 1938
Decese pe 29 martie
Absolvenți ai Universității din Cernăuți
Bucovina în Primul Război Mondial
Decese în Cernăuți
Deputați români
Diplomați austrieci
Diplomați români
Editorialiști români
Editori de ziare români
Funcționari din Cisleithania
Industriași români
Juriști români
Oameni din Cernăuți
Nobili austrieci
Nobili români
Politicieni români din secolul al XX-lea
Rectori ai Universității din Cernăuți
Români ai Primului Război Mondial
Români ai Războiului româno-ungar din 1919
Români bucovineni
Senatori români
Membri PNȚ

Constantin Isopescu-Grecul


Karaören, Karabük ilinin Eskipazar ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1896 yılı kayıtlarında Sündek olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Karabük il merkezine 26 km, Eskipazar ilçe merkezine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Eskipazar belde ve köyleri

Karaören, Eskipazar


Mesobuthus turcicus est une espèce de scorpions de la famille des Buthidae.

Distribution
Cette espèce est endémique de la province de Konya en Turquie. Elle se rencontre vers Karapınar.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle paratype .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite par Kovařík, Fet, Gantenbein, Graham, Yağmur, Šťáhlavský, Poverenni et Nouvruzov en 2022.

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, la Turquie.

Publication originale
 Kovařík, Fet, Gantenbein, Graham, Yağmur, Šťáhlavský, Poverenni & Nouvruzov, 2022 : « A revision of the genus Mesobuthus Vachon, 1950, with a description of 14 new species (Scorpiones: Buthidae). » Euscorpius, ,  (texte intégral).

Liens externes
 The Scorpion Files : Jan Ove Rein, Trondheim, Norwegian University of Science and Technology

Notes et références

Buthidae
Espèce de scorpions (nom scientifique)
Faune endémique de Turquie

Mesobuthus turcicus


La Meseta de Katharo se localiza en la montaña Dikti en la isla de Creta, en la prefectura de Lassithi, en el país europeo de Grecia. Administrativamente pertenece al municipio de Aghios Nikolaos, (división municipal de Kritsa). Se encuentra a 16 km (9,9 millas) de Kritsa (carretera asfaltada) y 12 km (7,5 millas) de Mesa Lassithi (carretera de montaña). Tiene 4 km (2,5 millas) de largo, 1,5 km (0,93 millas) de ancho y una altitud promedio de 1.150 m (3.770 pies) sobre el nivel del mar, (300 m o 980 pies por encima de la Meseta de Lassithi). En el oeste de Katharo están los picos de Spathi (2.148 m o 7.047 pies) y Lazaros (2.085 m o 6.841 pies), y en el Noreste y el Este están los picos de (Tsivi 1.665 m o 5.463 pies) y Platia Koryfi (1.485 m o 4.872 pies).

Véase también
Geografía de Grecia
Geografía de Europa

Referencias

Mesetas de Grecia

Meseta de Katharo


Adriatica Ionica Race er et italiensk etapeløb i landevejscykling som er en del af UCI Europe Tour, hvor det er placeret i kategorien 2.1. Det bliver for første gang arrangeret i 2018.

Vindere

Eksterne henvisninger

Etableret i 2018

Adriatica Ionica Race


von Baeyer ist ein kleiner Einschlagkrater auf der Mondvorderseite in der Nähe des Südpols, unmittelbar nordöstlich des Kraters Scott und nordwestlich von Amundsen.

Der Krater wurde 2009 von der IAU nach dem deutschen Chemiker und Nobelpreisträger Adolf von Baeyer offiziell benannt.

Weblinks

 von Baeyer auf The-Moon Wiki

Einschlagkrater (Mond)
Adolf von Baeyer

Von Baeyer (Mondkrater)


La Asamblea de la Salud organiza la Conferencia Mundial sobre los Determinantes Sociales de la Salud del 19 al 21 de octubre en Río de Janeiro, Brasil.

Conferencia Mundial sobre los Determinantes Sociales de la Salud

En seguimiento de la Resolución la WHA62.14 la Asamblea de la Salud organiza la Conferencia Mundial sobre los Determinantes Sociales de la Salud del 19 al 21 de octubre en Río de Janeiro, Brasil.

Resumen de orientación

Resumen de las recomendaciones de la Comisión sobre los Determinantes Sociales de la Salud

Referencias

Véase también

 Salud

Enlaces externos

 Sitio Oficial de la Conferencia Mundial sobre los Determinantes Sociales de la Salud
 Para más información - en inglés
 Cerrando la brecha: La política de acción sobre los determinantes sociales de la salud
 Determinantes sociales de la salud
 Comisión sobre Determinantes Sociales de la Salud - 2005-2008
 Comisión sobre Determinantes Sociales de la Salud

Organización Mundial de la Salud


Sunny Akani sau Akani Songsermsawad () este un jucător thailandez de snooker.

În prezent se plasează pe poziția a 56-a în lume. Akani nu a realizat breakul maxim niciodată în carieră.

Are două sferturi de finală în turneele de clasament mondial.

Note

Nașteri în 1995
Nașteri pe 10 septembrie
Jucători de snooker
Thailandezi în viață
Sportive din secolul al XXI-lea

Sunny Akani


مفهوم قواعد البيانات عبارة عن عملية متسلسلة تسمح ببناء قاعدة بيانات صلبة ومتماسكة وغير متكررة العناصر.

تتألف هذه العملية من ثلاث مراحل أساسية ممثلة بثلاثة نماذج:

 النموذج التصوّري
 النموذج الترابطي
 النموذج التقني

و فيما يلي توضيح هذه النماذج:

النموذج التصوّري
يعتبر النموذج التصوّري الخطوة المؤسسة في مسار عملية تحليل قواعد البيانات. وهذه المرحلة تقضي بتجريد المسألة الواقعية المطروحة للقيام بنوع من إعادة تكوين لهذه المسألة في سبيل الوصول إلى حل في الإطار التطبيقي على الآلة.

تبدأ عملية بناء هذا النموذج بتحليل المسألة المطروحة وحاجاتها التي يجب أن تنجز بعناية. ومن ثم تتم ترجمة هذا التحليل إلى نموذج مرئي (graphic shema) والذي يمثل بدوره النموذج المفاهيمي.

يوجد طريقتين للقيام بهذا النموذج:

1- طريقة الكيانات والعلاقات (Entity relationship): وهذه الطريقة تستطيع ان تطبق بمفهومين:

 مفهوم شين (Chen): والذي انجزه الباحث شين (Chen) عام 1976 ويعتير شين المؤسس لطريقة الكيانات العلاقات
 مفهوم الMERISE والتي انجزت بواسطة (Tardieu و al.) عام 1985.

2- وطريقة (Class diagrams of UML).

النموذج الترابطي
النموذج الترابطي هو المرحلة الثانية في عملية تحليل قواعد البيانات. ويعتبر هذا النموذج من المراحل الآساسية في مفهوم قواعد البيانات فمن خلال هذا النموذج تتم عملية التطبيق على الآلة.

تتم عملية بناء هذا النموذج بتحويل النموذج التصوّري إلى علاقات، عبر اتباع قواعد محددة. العلاقة هي عبارة عن مجموعة فرعية من مجموعة الضرب الديكارتي (Cartesian Poduct) بين عدد من المجالات (Domain): يمكن تشبيه العلاقة بجدول من عدة عواميد، وكل خط منه يعتبر تجسيد(instantiation) لهذه العلاقة.

وقد تم مؤخرا إصدار نموذج جديد يدعى النموذج الترابطي الغرضي (Relationnel object) وهو مقتبس عن التحليل الغرضيّ التوجه، حيث تصبح العلاقات عبارة عن جداول أغراض.

وبعد عملية بناء النموذج الترابطي، غالبا ما يتم ما يسمى بالتطبيع (Normal ization) حيث يتم دراسة النموذج الترابطي في هدف تحسينه.

وهناك عدة أشكال من التطبيع وكل واحدة منها لديها قواعد محددة:
 الشكل التطبيعي الأول (1NF: First normal form)
 الشكل التطبيعي الثاني (2NF)
 الشكل التطبيعي الثالث (3NF)
 الشكل التطبيعي ل بويس-كود (Boyce_Codd NF)
 الشكل التطبيعي الرابع (4NF)
 الشكل التطبيعي الخامس (5NF)

وغالبا يتم السعي إلى تطبيق الشكل التطبيعي الثالث.

النموذج التقني
النموذج التقني هو المرحلة الأخيرة من مفهوم قواعد البيانات، حيث يتم تطبيق النموذج الترابطي على الآلة، عبر برامج إدارة قواعد البيانات واستخدام لغة ال "الأس كي أل (SQL).

ويوجد العديد من هذه البرامج، منها:

 أوراكل(ORACLE)، وهو برنامج إدارة قواعد بيانات ترابطيّة، وترابطيّة غرضية في آخر اصداراته. وهو نظام مخصص للتطبيقات العالية المستوى (Professional).
 ماي أس كيو أل (MySQL)، وهو برنامج إدارة قواعد بيانات ترابطيّة، ويستخدم خصوصا لبناء مواقع متحركة على شبكة الإنترنت بمساعدة لغة الPHP
 بوسغر أس كيو أل (PosgreSQL) وهو برنامج إدارة قواعد بيانات ترابطيّة وترابطيّة غرضية، وهو برنامج منتج وقوي ويشكل بديلا مفتوح المصدر (Open Source) للبرامج التجارية مثل أوراكل
 أكسس (Access) وهو برنامج إدارة قواعد بيانات ترابطيّة من شركة مايكروسوفت العالمية، وهو مخصص للتطبيقات الصغيرة والكبيرة.

انظر أيضاً
 معلومات
 قاعدة بيانات

مراجع

علم الحاسوب
نظم إدارة قواعد البيانات

مفهوم قواعد البيانات


Tolk Sogn  (på tysk Kirchspiel Tolk) er et sogn i det sydlige Angel i Sydslesvig, tidligere i Strukstrup Herred (Gottorp Amt), nu i kommunerne Tolk og Tved i Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten.

Sognets nordvestlige grænse mod Struktrup og Farnsted sogne dannes af Boholt Å, Ravnholt Sø og Vedelsbækken mellem Ravnholt Sø og Langsøen. Løjt Å danner grænsen mod sydøst og skiller Tolk fra Løjt og Torsted sogne. Et lille vandløb
fra Langsø til engene i den tørfaldne Tolksø og derfra til Skålbosø danner grænseskellet mod Nybøl Sogn.

I Tolk Sogn Sogn findes flg. stednavne:
 Bokjær
 Bøgvad (Bökwatt)
 Boskov (også Byskov; Buschau)
 Boskovaa (Buchholzau)
 Cathrinegaard
 Ellekær el. Ellekjær (Elkier)
 Fyrbjerg (Vörbjarg)
 Grumby
 Grumbygaard
 Ildbjerg
 Lammershag el. Lammeshus (Lammershagen)
 Lobager (også Lovager, ty. Lobacker)
 Løkkegaarde
 Nytolkskovbygaard
 Pokær, Pokjær (også Bokær, Pokier)
 Skovby (Schüby)
 Tolk
 Tolkskovby
 Tolkskovbygaard
 Tornhøj (Dornhöh)
 Tved (også Tvede, Twedt)
 Tvedemark
 Stangelhæk
 Skolderup (Scholderup)
 Vedelspang

Litteratur
 M. Mørk Hansen: Kirkelig Statistik over Slesvig Stift: Med historiske og topografiske bemærkninger, bind 2, Kjøbenhavn 1864, side 357
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, sider 519/520

Eksterne henvisninger
 Tolk Menighed / Kirchengemeinde Tolk

Noter

Sogne i Sydslesvig

Tolk Sogn


Las Estacas ist eine Parroquia und ein Ort in der Gemeinde Belmonte de Miranda der Autonomen Region Asturien im Norden Spaniens.Die 64 Einwohner (2011) leben auf einer Fläche von 14,15 km². Belmonte, der Verwaltungssitz der Gemeinde, ist über die "AS-310" in 11,20 km zu erreichen.

Dörfer und Weiler

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche

Quellen

 Bevölkerungszahlen siehe
  auf GeoPostcodes.com
 Koordinaten und Höhenangaben siehe Google Earth

Weblinks
 Infoseite im Tourismusportal vivirasturias en, es
 Karte von Asturien (PDF; 12,52 MB)

Ort in Asturien
Belmonte de Miranda

Las Estacas


L'entrée de la France dans la Première Guerre mondiale a lieu le  lorsque l'Allemagne lui déclare la guerre.

La Première Guerre mondiale est née d'un conflit entre deux alliances : la Triple Alliance d'une part, regroupant l'Allemagne, l'Autriche-Hongrie et l'Italie et la Triple-Entente d'autre part, composée quant à elle de la France, de la Russie et de la Grande-Bretagne.

Le , à Sarajevo, Gavrilo Princip, un jeune nationaliste serbe originaire de Bosnie, assassine le couple héritier du trône austro-hongrois, le prince François-Ferdinand d'Autriche et son épouse Sophie Chotek, duchesse de Hohenberg. L'Autriche-Hongrie réagit à l'attentat en formulant un ultimatum à l'encontre du royaume de Serbie en accord avec son allié allemand. Les exigences austro-hongroises sont jugées inacceptables par les Serbes, ceux-ci rejettent l'ultimatum, ce qui conduit l'Autriche-Hongrie à déclarer la guerre à la Serbie. Ce conflit local provoque l'activation d'un jeu d'alliances entre les grandes puissances européennes qui les entraîne sur la voie de la guerre.

La Russie décide d'intervenir pour protéger la Serbie, bien qu'il n'y ait aucun traité l'obligeant à le faire ; le tsar avait le soutien du président français, qui autrement n'était guère impliquée. La Russie mobilise son armée contre l'Autriche-Hongrie, la France en fait de même. L'Allemagne déclare ensuite la guerre à la Russie et à la France, et envahit la France par la Belgique. La Grande-Bretagne, qui avait un accord de coopération militaire et navale avec la France, mais aucune obligation conventionnelle formelle, estime que l'intérêt britannique exige une défense de la France. En revanche, la Grande-Bretagne avait une obligation conventionnelle envers la Belgique, argument utilisé comme raison officielle pour la déclaration de guerre britannique envers l'Allemagne. Le Japon, allié de la Grande-Bretagne, entre à son tour en guerre par pur opportunisme. Quant à l'Empire ottoman, il rejoint les puissances centrales.

Plan diplomatique
À la fin des années 1880, la Ligue des trois empereurs de Bismarck est en plein désarroi ; bien que l'Allemagne reste étroitement alliée à l'Autriche-Hongrie, il y a des tensions croissantes entre la Russie et l'Autriche-Hongrie au sujet des Balkans. Irrité par le rôle de l'Autriche dans le traité de Berlin de 1878, qui force la Russie à se retirer de la Bulgarie, le tsar Alexandre III refuse de renouveler le traité en 1887.  Bismarck, dans l'espoir de rendre le tsar plus docile à ses souhaits, interdit aux banques allemandes de prêter de l'argent à la Russie. Les banquiers français remplacent rapidement les Allemands dans le financement de la Russie et contribuent à accélérer l'industrialisation russe. Bismarck a signe un traité de réassurance avec la Russie en 1887, mais après la chute de Bismarck du pouvoir en 1890, Kaiser William refuse la demande de la Russie de le renouveler.

L'avantage d'une alliance franco-russe était clair pour tous les Français : la France ne serait pas seule contre l'Allemagne, car elle promettait une guerre sur deux fronts. Des visites officielles ont été échangées entre les deux puissances en 1890 et 1891, et le tsar russe a salué l'hymne national français, La Marseillaise. L'alliance franco-russe est annoncée en 1894. Ce coup d'État diplomatique a été suivi d'un accord secret avec l'Italie, laissant les mains libres aux Italiens pour s'étendre à Tripoli (la Libye moderne, alors encore sous domination turque). En retour, l'Italie promet de rester non belligérante contre la France dans toute guerre future.

La France était en concurrence avec la Grande-Bretagne, et dans une moindre mesure avec l'Italie, pour le contrôle de l'Afrique. Il y avait des tensions constantes entre la Grande-Bretagne et la France sur les frontières entre leurs colonies africaines respectives comme la crise de Fachoda. Le ministre français des Affaires étrangères Théophile Delcassé était conscient que la France ne pouvait pas progresser si elle était en conflit avec l'Allemagne en Europe et la Grande-Bretagne en Afrique, et a ainsi rappelé le corps expéditionnaire du capitaine Marchand de Fashoda, malgré les protestations populaires. Cela a ouvert la voie à la Grande-Bretagne rejoignant la France dans la Première Guerre mondiale.

La visite d'Edouard VII à Paris en 1903 calme le sentiment anti-britannique en France et prépare la voie à l'Entente Cordiale. Au départ cependant, un accord colonial contre la politique étrangère agressive du Kaiser a approfondi plutôt que détruit le lien entre les deux pays. Les crises marocaines de 1905 et 1911 ont encouragé les deux pays à se lancer dans une série de négociations militaires secrètes en cas de guerre avec l'Allemagne. Cependant, le ministre britannique des Affaires étrangères, Edward Gray, se rend compte du risque que des petits conflits entre Paris et Berlin ne deviennent incontrôlables. Travaillant avec peu de supervision du Premier ministre ou du Cabinet britannique, Gray joue délibérément un rôle de médiateur, essayant de calmer les deux parties et de maintenir ainsi un équilibre pacifique des pouvoirs. Il refuse de prendre des engagements permanents envers la France. Il approuva les pourparlers d'état-major avec la France en 1905, suggérant ainsi, mais sans promettre, que si la guerre éclatait, la Grande-Bretagne favoriserait la France par rapport à l'Allemagne. En 1911, lors d'un deuxième affrontement franco-allemand au sujet du Maroc, Gray tente de modérer les Français tout en soutenant l'Allemagne dans sa demande d'indemnisation. Il y avait peu de risque que la Grande-Bretagne ait des conflits avec quiconque menant à la guerre. La Royal Navy est restée dominante dans les affaires mondiales et est restée une priorité de dépenses élevée pour le gouvernement britannique. L'armée britannique était petite, bien que des projets d'envoi d'un corps expéditionnaire en France aient été élaborés depuis les réformes Haldane. De 1907 à 1914, les armées française et britannique collaborent à des plans très détaillés pour mobiliser un corps expéditionnaire britannique de 100 000 combattants qui sera très rapidement déplacé en France et envoyé au front en moins de deux semaines. Gray a insisté sur le fait que la paix mondiale était dans le meilleur intérêt de la Grande-Bretagne et de l'Empire britannique.

La France peut renforcer sa position en cas de guerre en formant de nouvelles alliances ou en enrôlant plus de jeunes hommes. Il a utilisé les deux méthodes. La Russie était fermement dans le même camp et la Grande-Bretagne était presque prête à la rejoindre. En 1913, la controversée "loi de trois ans" a prolongé la durée de la conscription pour les conscrits français de deux à trois ans. Auparavant, les jeunes hommes étaient en formation à 21 et 22 ans puis ont rejoint les réserves; maintenant, ils étaient en formation à 20, 21 et 22 ans.

Lorsque la guerre commence en 1914, la France ne peux gagner que si la Grande-Bretagne se joint à la France et à la Russie pour arrêter l'Allemagne. Il n'y a aucun traité contraignant entre la Grande-Bretagne et la France, et aucun engagement moral de la part des Britanniques à entrer en guerre au nom de la France. Le gouvernement libéral de Grande-Bretagne était pacifiste et également extrêmement légaliste, de sorte que la violation allemande de la neutralité belge - la traitant comme un bout de papier - a aidé à mobiliser les membres du parti pour soutenir l'effort de guerre. Les facteurs décisifs étaient doubles, la Grande-Bretagne se sent$ obligée de défendre la France et le gouvernement libéral réalise que s'il ne le fait pas, il s'effond soit dans une coalition, soit céde le contrôle au Parti conservateur plus militariste. L'une ou l'autre option ruinerait probablement le Parti libéral. Lorsque l'armée allemande a envahi la Belgique, non seulement la neutralité a été violée, mais la France a été menacée de défaite, de sorte que le gouvernement britannique est entré en guerre.

La montée des tensions internationales et la course aux armements ont conduit à la nécessité d'augmenter la conscription de deux à trois ans. Les socialistes, menés par Jean Jaurès, croyaient profondément que la guerre était un complot capitaliste et ne pourrait jamais être bénéfique au travailleur. Ils ont travaillé dur pour faire échouer la proposition de conscription, souvent en coopération avec des pacifistes de la classe moyenne et des groupes de femmes, mais ont été mis en minorité.

Attitudes envers l'Allemagne

La question pour la France est sa relation avec l'Allemagne. Paris est relativement peu impliqué dans la crise des Balkans qui déclenche la guerre, accordant peu d'attention à la Serbie, à l'Autriche ou à l'Empire ottoman. Cependant, une série de confrontations diplomatiques désagréables avec l'Allemagne tendent les relations. La défaite de 1870-71 tourmente le pays, en particulier du fait de la perte de l'Alsace-Lorraine. Le revanchisme français n'est pas une cause majeure de guerre en 1914 car il s'estompe après 1880.

Dans les années 1890, les relations sont restées bonnes puisque l'Allemagne a soutenu la France lors de ses difficultés avec la Grande-Bretagne au sujet des colonies africaines. Toute harmonie persistante, cependant, s'est effondrée en 1905 lorsque l'Allemagne a adopté une position agressivement hostile aux revendications françaises sur le Maroc. On parlait de guerre et la France renforçait ses liens avec la Grande-Bretagne et la Russie. Même les critiques de l'impérialisme français, comme Georges Clemenceau, étaient devenus impatients avec Berlin. Les discours de Raymond Poincaré en tant que Premier ministre en 1912, puis en tant que président en 1913-14, étaient tout aussi fermes et ont suscité un large soutien dans tout le spectre politique.

Seuls les socialistes étaient résistants, avertissant que la guerre était un stratagème capitaliste et devait être évitée par la classe ouvrière. En juillet 1914, le dirigeant socialiste Jean Jaurès obtient un vote contre la guerre du Congrès du Parti socialiste français. 1 690 délégués ont soutenu une grève générale contre la guerre si les socialistes allemands emboîtaient le pas, avec 1 174 oppositions. Cependant Jaurès a été assassiné le 31 juillet et les partis socialistes en France et en Allemagne - ainsi que dans la plupart des autres pays - ont fortement soutenu leur effort de guerre national la première année

Principaux acteurs

Comme dans toutes les grandes puissances, une poignée d'hommes prend les décisions critiques à l'été 1914. En tant qu'ambassadeur de France en Allemagne de 1907 à 1914, Jules Cambon a travaillé pour obtenir une détente amicale. Il était frustré par des dirigeants français tels que Raymond Poincaré, qui ont décidé que Berlin essayait d'affaiblir la Triple Entente de la France, de la Russie et de la Grande-Bretagne, et n'était pas sincère dans sa recherche de la paix. En dehors de Cambon, les dirigeants français croyaient que la guerre était inévitable.

Le président Raymond Poincaré était le décideur le plus important, un avocat hautement qualifié avec une personnalité dominante et une haine pour l'Allemagne. Il prend de plus en plus en charge les affaires étrangères, mais est souvent indécis. René Viviani devient Premier ministre et ministre des Affaires étrangères au printemps 1914. C'était un modéré prudent, mais il était profondément ignorant des affaires étrangères et déconcerté par ce qui se passait. Les principales décisions étaient prises par le ministère des Affaires étrangères et de plus en plus par le président. L'ambassadeur en Russie, Maurice Paléologue, détestait l'Allemagne et rassurait la Russie que la France combattrait à ses côtés contre l'Allemagne.

L'objectif politique central de Poincaré était de maintenir l'alliance étroite avec la Russie, qu'il réalisa par une visite d'une semaine à Saint-Pétersbourg à la mi-juillet 1914. Les dirigeants français et allemands surveillaient de près la montée rapide de la puissance et des capacités militaires et économiques russes. Pour les Allemands, cela a approfondi l'inquiétude souvent exprimée par le Kaiser que l'Allemagne était entourée d'ennemis dont la puissance augmentait. Une implication était que le temps était contre eux, et une guerre bientôt serait plus avantageuse pour l'Allemagne qu'une guerre plus tard. Pour les Français, il y avait une crainte croissante que la Russie devienne nettement plus puissante que la France et devienne plus indépendante de la France, revenant peut-être même à son ancienne alliance militaire avec l'Allemagne. L'implication était qu'une guerre pouvait plus tôt compter sur l'alliance russe, mais plus elle attendait, plus la probabilité d'une alliance russe avec l'Allemagne qui condamnerait la France était grande.

Le 28 juin 1914, le monde fut surpris, mais pas particulièrement alarmé, par la nouvelle de l'assassinat de l'archiduc François-Ferdinand à Sarajevo. La crise de juillet débute le 23 juillet 1914 avec l'ultimatum austro-hongrois à la Serbie, contenant des termes brutaux destinés à inspirer le rejet. La crise n'a pas été causée par l'assassinat mais plutôt par la décision de Vienne de l'utiliser comme prétexte pour une guerre avec la Serbie que de nombreux gouvernements autrichiens et hongrois préconisaient depuis longtemps. Un an auparavant, il était prévu que le président français Raymond Poincaré se rende à Saint-Pétersbourg en juillet 1914 pour rencontrer le tsar Nicolas II. Le ministre des Affaires étrangères austro-hongrois, le comte Berchtold, décide qu'il est trop dangereux pour l'Autriche-Hongrie de présenter l'ultimatum alors que se déroule le sommet franco-russe. Il a décidé d'attendre que Poincaré soit à bord du cuirassé qui le ramènerait chez lui afin qu'il ne puisse pas facilement se coordonner avec la Russie.

Au moment du sommet de Saint-Pétersbourg, il y avait des rumeurs mais peu de preuves tangibles que Vienne pourrait utiliser l'assassinat pour déclencher une guerre avec la Serbie. La guerre ne semblait pas imminente lorsque le président Poincaré et son nouveau Premier ministre René Viviani sont partis par bateau pour Saint-Pétersbourg le 15 juillet, sont arrivés le 20 juillet et sont rentrés chez eux le 23 juillet. Les réunions ont porté essentiellement sur la crise qui se déroule en Europe centrale. Bien que Viviani ait également été ministre des Affaires étrangères, il n'était pas familier avec les affaires étrangères et parlait peu. Poincaré était entièrement responsable du côté français des discussions. Tout au long de la visite, il était agressivement hostile envers l'Allemagne et se souciait peu de la Serbie ou de l'Autriche.

Les Français et les Russes sont convenus que leur alliance s'étendait au soutien de la Serbie contre l'Autriche, confirmant la politique déjà établie derrière le scénario de lancement des Balkans. Comme l'a noté Christopher Clark, .

Vienne et Berlin voulaient toutes deux maintenir la confrontation localisée dans les Balkans afin que l'Autriche soit la seule grande puissance impliquée. Ils ont négligé de négocier sur ce point et ont même systématiquement trompé les adversaires potentiels. Ainsi, la remise de l'ultimatum autrichien à la Serbie a été délibérément programmée quelques heures après le départ de la délégation française de Russie le 23 juillet afin que la France et la Russie ne puissent pas coordonner leurs réponses. Il y avait une fausse hypothèse selon laquelle si la France était maintenue dans l'ignorance, elle aurait encore une influence modératrice et donc localiserait la guerre.

C'est exactement le contraire qui s'est produit : sans coordination, la Russie a supposé qu'elle avait le soutien total de la France et l'Autriche a ainsi saboté ses propres espoirs de localisation. A Saint-Pétersbourg, la plupart des dirigeants russes ont senti que leur force nationale gagnait sur l'Allemagne et l'Autriche et qu'il serait donc prudent d'attendre qu'ils soient plus forts. Cependant, ils ont décidé que la Russie perdrait son prestige et perdrait sa chance de jouer un rôle de leadership fort dans les Balkans. Ils pourraient être plus forts dans une future confrontation, mais à présent ils avaient la France comme alliée, et l'avenir était imprévisible. Ainsi, le tsar Nicolas II décide de se mobiliser sur le flanc sud-ouest contre l'Autriche pour dissuader Vienne d'envahir la Serbie.

Christopher Clark a déclaré : « La mobilisation générale russe [du 30 juillet] a été l'une des décisions les plus importantes de la crise de juillet. Ce fut la première des mobilisations générales. Il est venu au moment où le gouvernement allemand n'avait même pas encore déclaré l'état de guerre imminente". L'Allemagne se sentit désormais menacée et répondit par sa propre mobilisation et déclaration de guerre le 1er août 1914.

Tous ces mouvements et contre-mouvements décisifs ont eu lieu alors que Poincaré retournait lentement à Paris à bord d'un cuirassé. Les tentatives de Poincaré à flot pour communiquer avec Paris ont été bloquées par les Allemands, qui ont brouillé les messages radio entre son navire et Paris. Lorsque l'ultimatum de Vienne a été présenté à la Serbie le 23 juillet, le gouvernement français était entre les mains du Premier ministre par intérim Jean-Baptiste Bienvenu-Martin, ministre de la Justice, peu familiarisé avec les affaires étrangères. Son incapacité à prendre des décisions exaspéra surtout le Quai d'Orsay (ministère français des Affaires étrangères). Le haut diplomate Philippe Berthelot s'est plaint que la France ne faisait rien alors que l'Europe était menacée par la perspective d'une guerre. Réalisant que Poincaré était pratiquement au secret, le commandement militaire français a commencé à donner des ordres en vue de sa propre mobilisation en défense contre l'Allemagne, et il a ordonné aux troupes françaises de se retirer 10 kilomètres (6,2 mi) de la frontière allemande n'évite pas d'être provocateur. Le plan de guerre français prévoyait une invasion immédiate de l'Alsace-Lorraine et ne s'attendait jamais à ce que la principale attaque allemande vienne immédiatement et vienne loin au nord, à travers la Belgique neutre.

La France et la Russie ont convenu qu'il ne devait pas y avoir d'ultimatum. Le 21 juillet, le ministre russe des Affaires étrangères a averti l'ambassadeur d'Allemagne en Russie: "La Russie ne pourrait pas tolérer que l'Autriche-Hongrie utilise un langage menaçant envers la Serbie ou prenne des mesures militaires". Les dirigeants de Berlin ont écarté cette menace de guerre et n'ont pas transmis le message à Vienne pendant une semaine. Le ministre allemand des Affaires étrangères Gottlieb von Jagow a noté qu '"il y aura certainement des fanfaronnades à Saint-Pétersbourg". Le chancelier allemand Theobald von Bethmann-Hollweg a déclaré à son assistant que la Grande-Bretagne et la France ne savaient pas que l'Allemagne entrerait en guerre si la Russie se mobilisait.

Le politologue James Fearon a fait valoir à partir de cet épisode que les Allemands pensaient que la Russie exprimait un plus grand soutien verbal à la Serbie qu'elle ne fournirait réellement pour faire pression sur l'Allemagne et l'Autriche-Hongrie pour qu'elles acceptent certaines demandes russes dans les négociations. Pendant ce temps, Berlin minimisait son soutien réel à Vienne pour éviter d'apparaître comme l'agresseur, ce qui aliénerait les socialistes allemands.

Le rôle passif de la France
La France n'a joué qu'un petit rôle largement passif dans la crise diplomatique de juillet 1914. Ses principaux dirigeants étaient hors du pays et pour la plupart hors de contact avec les informations de dernière minute du 15 juillet au 29 juillet, lorsque la plupart des décisions critiques ont été prises.  L'Autriche et l'Allemagne ont délibérément agi pour empêcher les dirigeants français et russes de communiquer au cours de la dernière semaine de juillet. Mais cela faisait peu de différence car la politique française de soutien ferme à la Russie avait été verrouillée. L'Allemagne s'est rendu compte qu'une guerre avec la Russie signifiait une guerre avec la France, et ses plans de guerre prévoyaient donc une attaque immédiate contre la France - via la Belgique - dans l'espoir d'une victoire rapide avant que les Russes lents ne deviennent un facteur. La France a été un acteur militaire et diplomatique majeur avant et après la crise de juillet, et chaque puissance a été très attentive à son rôle. L'historien Joachim Remak dit :

.

Alors que d'autres pays publiaient des recueils de correspondance diplomatique, cherchant à établir la justification de leur propre entrée dans la guerre, et blâmaient d'autres acteurs pour le déclenchement de la guerre quelques jours après le déclenchement des hostilités, la France s'est retenue. Le premier de ces livres en couleur à paraître fut le Livre blanc allemand qui parut le 4 août 1914, le même jour que la déclaration de guerre de la Grande-Bretagne  mais la France s'abstint pendant des mois, ne publiant le Livre jaune français qu'en réponse le 1er décembre 1914.

Dirigeants ayant participé à la première guerre mondiale
 Raymond Poincaré – Président de la France
 René Viviani - Premier ministre français (13 juin 1914 - 29 octobre 1915)
 Aristide Briand - Premier ministre français (29 octobre 1915 - 20 mars 1917)
 Alexandre Ribot - Premier ministre français (20 mars 1917 - 12 septembre 1917)
 Paul Painlevé - Premier ministre de la France (12 septembre 1917 - 16 novembre 1917)
 Georges Clemenceau - Premier ministre français (à partir du 16 novembre 1917)
 Général (plus tard maréchal) Joseph Joffre - Commandant en chef de l'armée française (3 août 1914 - 13 décembre 1916)

Articles connexes
 Alliés de la Première Guerre mondiale
 Causes de la Première Guerre mondiale
 Crise de juillet
 Histoire diplomatique de la Première Guerre mondiale
 Historiographie des causes de la Première Guerre mondiale
 Triple Entente
 Entrée austro-hongroise dans la Première Guerre mondiale
 Entrée britannique dans la Première Guerre mondiale
 Entrée allemande dans la Première Guerre mondiale
 Entrée de la Russie dans la Première Guerre mondiale
 Entrée ottomane dans la Première Guerre mondiale
 Entrée américaine dans la Première Guerre mondiale
 Relations internationales des grandes puissances (1814-1919)
 Relations France-Allemagne
 Relations France-Royaume-Uni
 Histoire des relations extérieures françaises

Bibliographie

 Albertini, Luigi. The Origins of the War of 1914 (3 vol 1952). vol 2 online covers July 1914
 Albrecht-Carrié, René. A Diplomatic History of Europe Since the Congress of Vienna (1958), 736pp; basic survey
 Andrew, Christopher. "France and the Making of the Entente Cordiale." Historical Journal 10#1 (1967): 89-105. online.
 Andrew, Christopher. "France and the Making of the Entente Cordiale." Historical Journal 10#1 (1967): 89-105. online.
 Bell, P.M.H. France and Britain, 1900-1940: Entente and Estrangement (1996)
 Brandenburg, Erich. (1927) From Bismarck to the World War: A History of German Foreign Policy 1870–1914 (1927) online Archived 2017-03-15 at the Wayback Machine.
 Brogan, D.W. The development of modern France (1870-1939) (1949) pp 432–62.online free
 Bury, J.P.T. "Diplomatic History 1900–1912, in C. L. Mowat, ed. The New Cambridge Modern History: Vol. XII: The Shifting Balance of World Forces 1898-1945 (2nd ed. 1968) online pp 112-139.
 Cabanes Bruno. August 1914: France, the Great War, and a Month That Changed the World Forever (2016) argues that the extremely high casualty rate in very first month of fighting permanently transformed France.
 Carroll, E. Malcolm, French Public Opinion and Foreign Affairs 1870-1914 (1931)online
 Clark, Christopher. The Sleepwalkers: How Europe Went to War in 1914 (2013) excerpt
 Sleepwalkers lecture by Clark. online
 Doughty, Robert A. "France" in Richard F. Hamilton and Holger H. Herwig, eds. War Planning 1914 (2014) pp 143–74.
  Essays by scholars.
 Farrar, Marjorie M. "Politics versus patriotism: Alexandre Millerand as French minister of war." French Historical Studies 11.4 (1980): 577–609. online, war minister in 1912-13 and late 1914.
 Fay, Sidney B. The Origins of the World War (2 vols in one. 2nd ed. 1930). online, passim
 Fromkin, David. Europe's Last Summer: Who Started the Great War in 1914? (2004).
 Gooch, G.P. Franco-German Relations 1871-1914 (1923). 72pp
 Hamilton, Richard F. and Holger H. Herwig, eds. Decisions for War, 1914-1917 (2004), scholarly essays on Serbia, Austria-Hungary, Germany, Russia, France, Britain, Japan, Ottoman Empire, Italy, the United States, Bulgaria, Romania, and Greece.
 Hensel, Paul R. "The Evolution of the Franco-German Rivalry" in William R. Thompson, ed. Great power rivalries (1999) pp 86–124 online
 Herweg, Holger H., and Neil Heyman. Biographical Dictionary of World War I (1982).
 Hunter, John C. "The Problem of the French Birth Rate on the Eve of World War I" French Historical Studies 2#4 (1962), pp. 490–503 online
 Hutton, Patrick H. et al. Historical Dictionary of the Third French Republic, 1870-1940 (2 vol 1986) online edition vol 1; online edition vol 2

 Kennan, George Frost. The fateful alliance: France, Russia, and the coming of the First World War (1984) online free to borrow; covers 1890 to 1894.
 Keiger, John. "Jules Cambon and Franco-German Détente, 1907–1914." Historical Journal 26.3 (1983): 641–659.

 Keiger, J.F.V. France and the World since 1870 (2001)

 Kiesling, Eugenia C. "France" in Richard F. Hamilton, and Holger H. Herwig, eds. Decisions for War, 1914-1917 (2004), pp 227–65.
 McMeekin, Sean. July 1914: Countdown to War (2014) scholarly account, day-by-day excerpt
 ; major scholarly overview
 Mayeur, Jean-Marie, and Madeleine Rebérioux. The Third Republic from its Origins to the Great War, 1871-1914 (The Cambridge History of Modern France) (1988) excerpt
 Neiberg, Michael S. Dance of the Furies: Europe and the Outbreak of World War I (2011), on public opinion
 Otte, T. G. July Crisis: The World's Descent into War, Summer 1914 (Cambridge UP, 2014). online review
 Paddock, Troy R. E. A Call to Arms: Propaganda, Public Opinion, and Newspapers in the Great War (2004) online
 Pratt, Edwin A. The rise of rail-power in war and conquest, 1833-1914 (1915) online
 Ralston, David R. The Army of the Republic. The Place of the Military in the Political Evolution of France 1871-1914 (1967).
 Rich, Norman. Great Power Diplomacy: 1814-1914 (1991), comprehensive survey
 Schmitt, Bernadotte E. The coming of the war, 1914 (2 vol 1930) comprehensive history online vol 1; online vol 2, esp vol 2 ch 20 pp 334–382
 Scott, Jonathan French. Five Weeks: The Surge of Public Opinion on the Eve of the Great War (1927) online. especially ch 8: "Fear, Suspicion, and Resolution in France" pp 179–206
 Seager,  Frederic H. "The Alsace-Lorraine Question in France, 1871–1914." in Charles K. Warner, ed., From the Ancien Régime to the Popular Front (1969): 111-126.
 Sedgwick, Alexander. The Third French Republic, 1870-1914 (1968) online edition
 Schuman, Frederick L. War and diplomacy in the French Republic; an inquiry into political motivations and the control of foreign policy (1931) online
 Stevenson, David. "War by timetable? The railway race before 1914." Past & Present 162 (1999): 163-194. France vs Germany online
 Stowell, Ellery Cory. The Diplomacy of the War of 1914 (1915) 728 pages online free

 Stuart, Graham H. French foreign policy from Fashoda to Serajevo (1898-1914) (1921) 365pp online
 Taylor, A.J.P. The Struggle for Mastery in Europe 1848–1918 (1954) online free
 Trachtenberg, Marc. "The Meaning of Mobilization in 1914" International Security 15#3 (1991) pp. 120–150 online
 Tucker, Spencer C., ed. The European Powers in the First World War: An Encyclopedia (1996) 816pp
 Williamson Jr., Samuel R. "German Perceptions of the Triple Entente after 1911: Their Mounting Apprehensions Reconsidered" Foreign Policy Analysis 7.2 (2011): 205-214.
 Wright, Gordon. Raymond Poincaré and the French presidency 1967).

Historiographie

 Cornelissen, Christoph et Arndt Weinrich, éd. Écrire la Grande Guerre - L'historiographie de la Première Guerre mondiale de 1918 à nos jours (2020) téléchargement gratuit ; couverture complète pour les principaux pays.
 Hewittson, Mark. "L'Allemagne et la France avant la Première Guerre mondiale: une réévaluation de la politique étrangère de Wilhelmine." Revue historique anglaise 115.462 (2000) : 570-606 ; soutient que l'Allemagne avait un sentiment croissant de supériorité militaire. en ligne
 Horne, John, éd. A Companion to World War I (2012) 38 sujets d'essais par des universitaires
 Kramer, Alan. "Historiographie récente de la Première Guerre mondiale - Partie I", Journal of Modern European History (février 2014) 12 # 1 pp 5–27; "Historiographie récente de la Première Guerre mondiale (Partie II)", (mai 2014) 12 # 2 pp 155–174.
 Loez, André et Nicolas Mariot. "Le centenaire de la Grande Guerre : premier tour d'horizon historiographique." Revue française de science politique (2014) 64#3 512-518. en ligne
 Mombauer, Annika. « Culpabilité ou responsabilité ? Le débat de cent ans sur les origines de la Première Guerre mondiale." Central European History 48.4 (2015): 541-564.
 Mulligan, William. "Le procès continue: nouvelles orientations dans l'étude des origines de la Première Guerre mondiale." Revue historique anglaise (2014) 129 # 538 pp: 639–666.
 Hiver, Jay. et Antoine Prost éd. La Grande Guerre dans l'histoire : débats et controverses, de 1914 à nos jours (2005)

Sources primaires

 Albertini, Louis. Les origines de la guerre de 1914 (3 vol 1952). vol 3 pages 66–111.
 Gooch, GP Révélations récentes de la diplomatie européenne (1928) pp 269–330.
 États-Unis. Département de guerre État-major général. Force et organisation des armées de France, d'Allemagne, d'Autriche, de Russie, d'Angleterre, d'Italie, du Mexique et du Japon (montrant les conditions en juillet 1914) (1916) en ligne
 Principaux documents de 1914 de BYU en ligne

Références

Juillet 1914
1914 en France
Pages avec des traductions non relues
Première Guerre mondiale

Entrée de la France dans la Première Guerre mondiale


Das Wedge Tomb von Srahwee (, auch Tobernahaltora, irisch  –  genannt) steht an der Nordostecke des Lough Nahaltora (See), etwa 9,5 km südlich von Louisburgh im County Mayo in Irland am Straßenrand und ist in der Vergangenheit lange als Heilige Quelle aufgesucht worden. Wedge Tombs (), früher auch "wedge-shaped gallery grave" genannt, sind ganglose, mehrheitlich ungegliederte Megalithbauten der späten Jungsteinzeit und der frühen Bronzezeit.

Es zeigt viele der klassischen Dispositionen eines Wedge Tomb. Die Keilform tritt schwach hervor. Die doppelte Ummauerung, der etwa fünf Meter langen, zwei Meter breiten und einen Meter hohen, segmentierten Galerie, ist fragmentarisch vorhanden. Die Megalithanlage wird teilweise noch von einer etwa 2,0 m² großen Deckenplatte bedeckt. Die Vorkammer nimmt etwa 30 % der Länge ein. Ein Türstein verschließt den Zugang, der zum im Westen hin öffnenden Megalithanlage. Es gibt Anzeichen für die ehemalige Existenz des zugehörigen Steinhügels.

Der Deckstein wurde in den sog. Penal times (17./18. Jahrhundert) als Altar genutzt (daher auch der lokal verwendete irische Name Altoír - "Altar"). In der südöstlichen Ecke der Deckplatte ist auf der Oberfläche ein schlichtes Kreuz eingeritzt.

Etwa 100 Meter südwestlich können die Reste des alten Waldes mit Stumpen 4500 Jahre alter Bäume, die sich um das Lough herum und am Rande des weitgehend abgetorften Moores befinden, erkannt werden.

Siehe auch
 Megalithanlagen in Irland

Literatur
 Anthony Weir: Early Ireland: A Field Guide 1980

Weblinks
 Bilder
 Beschreibung engl.

Megalithanlage in Irland
Archäologischer Fundplatz im County Mayo
Megalith
Kultbau
Wedge Tomb

Srahwee


Sankt Margarethen er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Wilstermarsch i den sydvestlige del af Kreis Steinburg. Kreis Steinburg ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Sankt Margarethen ligger på nordbredden af den nedre del af Elben otte kilometer øst for Brunsbüttel og udmundingen af Kielerkanalen. Bundesstraße B431 og Deutsche Fährstraße går gennem kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Steinburg

Sankt Margarethen (Holsten)


Voloma (en , en , en ) est une municipalité du raïon de Mujejärvi en république de Carélie

Géographie
Voloma est situé en bordure du lac Hovdajärvi, à  au sud de Mujejärvi.

Pieninkä a une superficie de .
Elle est bordée au sud par Pieninkä du raïon de Mujejärvi, à l'ouest par Lentiera et Repola, au nord par Mujejärvi et à l'Est par Paatene du raïon de Karhumäki.
Le territoire de la municipalité est principalement forestier.

La région fait partie des hautes terres de la Carélie occidentale, dont le paysage est caractérisé par de hauts eskers et des étendues d'eau formées durant la période glaciaire.
Les cours d'eau qui traversent la municipalité sont les rivières Voloma, Songa ou Tumpajoki (), Pieninkä (Peninga), Sitrajoki (Sidra), Tsiasjoki (Chias), Sun, Arjanuks, Varguno, Salma, Hauge et Korvindjoki.

Les plus grands lacs sont les lacs Volomajärvi, Nižneje, Pieninkäjärvi (Peninga), Tšiasjärvi, Palojärvi, Nurmisjärvi, Talvisjärvi, Kupinasjärvi, Piralampi, Verhneje, Jelejärvi, Hagojärvi, Muštajärvi, Aita et Kivijärvi.

Démographie
Recensements (*) ou estimations de la population

Bibliographie

Références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

 Превед Муезерчеги

Village dans la république de Carélie
Raïon de Mujejärvi

Voloma


Parophonus es un género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Parophonus ambiguus (Lecordier, 1982)
 Parophonus angulatus (Lecordier, 1987)
 Parophonus angusticollis (Lecordier, 1982)
 Parophonus antoinei (Schauberger, 1931)
 Parophonus arbonnieri (Lecordier, 1984)
 Parophonus axinotomoides (Basilewsky, 1968)
 Parophonus biseriatus (Lesne, 1896)
 Parophonus bruneaui (Lecordier, 1984)
 Parophonus caffer (Boheman, 1848)
 Parophonus colmanti (Burgeon, 1936)
 Parophonus compositus (Walker, 1858)
 Parophonus conspectus (Lecordier, 1987)
 Parophonus conviva (H.Holbe, 1898)
 Parophonus cyanellus (Bates, 1889)
 Parophonus cyaneotinctus (Bates, 1889)
 Parophonus decellei (Lecordier, 1983)
 Parophonus dejeani (Csiki, 1932)
 Parophonus deplanatus (Basilewsky, 1946)
 Parophonus dia (Reitter, 1900)
 Parophonus edentatus (Bates, 1892)
 Parophonus erebius (Bates, 1892)
 Parophonus escheri (Dejean, 1831)
 Parophonus formosanus (Jedlicka, 1940)
 Parophonus fossulatus (Lecordier, 1984)
 Parophonus girardi (Lecordier, 1982)
 Parophonus gojebensis (Clarke, 1971)
 Parophonus gracilis (Andrewes, 1947)
 Parophonus grandiceps (Bates, 1892)
 Parophonus hauseri (Schauberger, 1933)
 Parophonus hespericus Jeanne, 1985
 Parophonus hiekei (N.Ito, 1993)
 Parophonus hirsutulus (Dejean, 1829)
 Parophonus hirsutus (Lecordier, 1987)
 Parophonus hispanus (Rambur, 1838)
 Parophonus holosericeus (Dejean, 1829)
 Parophonus iberiparcus Zaballos & Garcia-Munoz, 1991
 Parophonus imitativus (Peringuey, 1908)
 Parophonus indicus (Andrewes, 1931)
 Parophonus inquinulus (Lecordier, 1984)
 Parophonus integer (Peringuey, 1896)
 Parophonus interstitialis (Reitter, 1889)
 Parophonus iridicolor (Landin, 1955)
 Parophonus javanus (Gory, 1833)
 Parophonus juvencus (Dejean, 1829)
 Parophonus kenyanus Facchini, 2003
 Parophonus knyi Wrase, 2001
 Parophonus laeviceps (Menetries, 1832)
 Parophonus lepidus (Lecordier, 1984)
 Parophonus lividus (Andrewes, 1923)
 Parophonus maculicornis (Duftschmid, 1812)
 Parophonus major (Bates, 1891)
 Parophonus maniti (N.Ito, 1993)
 Parophonus marshalli (Barker, 1922)
 Parophonus mendax (P.Rossi, 1790)
 Parophonus mirei (Lecordier, 1982)
 Parophonus moestus (Putzeys In Chaudoir, 1878)
 Parophonus nagpurensis (N.Ito, 1993)
 Parophonus nigripes (Burgeon, 1936)
 Parophonus nossibianus (Brancsik, 1893)
 Parophonus opacus (W.J.Macleay, 1888)
 Parophonus optivus (Peringuey, 1908)
 Parophonus orientalis (Lecordier, 1984)
 Parophonus ovalipennis (Schauberger, 1932)
 Parophonus pierroni Jeannel, 1948
 Parophonus planicollis (Dejean, 1829)
 Parophonus pseudosericeus (Lecordier, 1982)
 Parophonus pusillus (Lecordier, 1984)
 Parophonus quisquilius (Lecordier, 1983)
 Parophonus rectangulus N.Ito, 1994
 Parophonus saponarius (Olivier, 1795)
 Parophonus sericeus (Coquerel, 1866)
 Parophonus spatulus (Lecordier, 1986)
 Parophonus spoliatus (Putzeys In Chaudoir, 1876)
 Parophonus spretus (Lecordier, 1982)
 Parophonus stricticollis (Lecordier, 1983)
 Parophonus sublaevis (Bates, 1891)
 Parophonus substrictus (Lecordier, 1987)
 Parophonus subtilis (Bates, 1892)
 Parophonus tibialis (Laferte-Senectere, 1853)
 Parophonus tomentosus (Dejean, 1829)
 Parophonus ugandanus (Basilewsky, 1946)
 Parophonus velutinus (Dejean, 1829)
 Parophonus vigil Tschitscherine, 1901
 Parophonus vitalisi (Andrewes, 1922)

Referencias

Enlaces externos

 ION
 Nomenclator Zoologicus

Harpalina

Parophonus


Greenacres can refer to:

Greenacres, California, a town in the Central Valley (United States)
'Greenacres', the legendary 1920s Harold Lloyd Estate in Beverly Hills, California (United States)
Greenacres, Florida, town in the United States
Greenacres, Washington, a neighborhood in the city of Spokane Valley in the United States
Greenacres, South Australia, town in Australia
Greenacres, neighbourhood of Motherwell, Scotland
Greenacres, Greater Manchester, (also known as "Greenacres Moor") in Oldham, United Kingdom
Greenacres Caravan Park, Gypsy Lane, Little Billington, near Leighton Buzzard, Bedfordshire, England: the scene of a major police operation on Sunday 11 September 2011
Greenacres Foundation, the estate of Louis and Louise Nippert near Cincinnati, Ohio.

See also
Green Acres (disambiguation)

Greenacres


A finales de julio del año 484 se celebró en Roma un concilio por el Papa Félix III.

En él se hallaron sesenta y siete Obispos y se condenó a Acacio, Patriarca de Constantinopla, que había causado muchos males a la Iglesia por su gran unión con los herejes que es lo que obligó al Emperador Zenon a hacer la Henótica. Era esta una especie de formulario compuesto para reunir a todos los que se hallaban fuera de la Iglesia y lleno de diversas proposiciones, que los Católicos y los Herejes confesaban igualmente. No contenía efectivamente la herejía de Eutiques, pero tampoco la condenaba. Antes al contrario, la favorecía arruinando la autoridad del Concilio de Calcedonia y abriendo la puerta de la Comunión a los Eutiquianos.

Este escrito causó un cisma espantoso en la Iglesia. Muchos Obispos fueron echados de sus Sillas por no haberlo querido firmar. Se cree que fue el mismo Acacio el que lo había compuesto; quien además de esto abrazó la Comunión de Pedro Monge, gran perseguidor de los Ortodoxos, porque era Eutiquiano; decía anatema al Concilio de Calcedonia. Después de la muerte de Timoteo Elura, se hizo ordenar Obispo de Alejandría, por un Obispo hereje. Depuesto del Obispado y revestido de esta nueva dignidad, cometió todo género de violencias. Acacio obligó también con amenazas a los Legados del Papa Vital y Misena, a que comunicaran con Pedro Monge.

Después que el Concilio jusjustificó que Acacio era muy reo, le depuso y le anatematizó. También privó a los Legados de la Dignidad Episcopal y de la Comunión de los Misterios. La sentencia de condenación no tiene por cabeza más que el nombre de Félix, aunque la firmaron los sesenta y siete Obispos ; porque según una antigua costumbre, siempre que se celebraba un Concilio en Italia, principalmente sobre la Fe, las Decisiones que se formaban en él en nombre de todos los Obisnos de Italia, no tenían más que el nombre del Papa. Se formó un Acto de esta condenación y este fue una Carta dirigida a Acacio, en que Felix le reprende el haber hecho a Juan Obispo de Tiro y Sacerdote a Himero. Después pasa al asunto de Pedro Monge, luego, al modo con que había tratado a sus tres Legados y concluye, así:

Sufrid, pues, por esta Sentencia la suerte de aquellos a quien tenéis tan grande inclinación y quedad depuesto de la dignidad del Obispado, privado de la Comunión Católica y separarado del número de los Fieles. Sabed que ya no tenéis el nombre ni el poder de Obispo y que habéis sido degradado por sentencia del Espíritu Santo y condenado por la autoridad Apostólica sin poder nunca disolver los nudos de este anatema.

Estas últimas palabras, dice Tillemont, son extraordinarias. Se pueden explicar suponiendo así, a menos que no reconociese sus faltas y pidiese perdón por ellas.

Además de esta Carta, hizo Félix otro Acto para fijarlo: dice que la Sentencia del Cielo ha privado a Acacio del Sacerdocio por haber despreciado las dos moniciones que se le habían hecho y haber aprisionado al Papa en la persona de sus Legados. Por tanto, añade Félix, si un Obispo, un Eclesiástico, un Monje o un Seglar comunicó con él después de esta denuncia, que sea anatema y castigado por el Espíritu Santo, Sandio Spíritu exequente. Parece, añade el mismo historiador, que este Concilio podía contentarse con pronunciar contra Acacio solo, sin romper como hizo, la Comunión con los que se mantuvieron en la de Acacio. Porque esto fue propiamente lo que causó un gran cisma por treinta y cinco años y dividió Oriente de Occidente. En efecto, sabiendo Acacio que el Papa se separaba de él, se separó también del Papa y quitó su nombre de los Dípticos, de modo que muchos Santos que florecían entonces en Oriente, como San Sabas, San Teodosio, etc. parecía que no tenían Comunión con la Iglesia Romana aunque esta misma Iglesia no deja de reconocerlos hoy por Santos.

Referencias
Diccionario portátil de los concilios, Pons-Augustin, Alletz, 1782

Concilios de Roma

Concilio de Roma (484)


That Dragon, Cancer este un joc video conceput de Ryan Green și soția sa, Amy Green, în urma experienței luptei cu cancerul a fiului lor, Joel Green.

Joel Green
Joel Evan Green, fiul lui Ryan și al lui Amy Green, este cel care a inspirat crearea acestui joc. Acestuia i-a fost diagnosticată o tumoră canceroasă la vârsta de un an, iar prognosticul medicilor a fost rezervat. După mai multe tratamente și remisii ale tumorilor, Joel a decedat în 2014.

Echipa de creație
 Creator: Ryan Green
 Programator: Josh Larson
 Scenarist: Amy Green
 Compozitor: Jon Hillman
 Grafician 3D: Ryan Coucins
 Manager de proiect: Mike Perrotto
 Designer: Brock Henderson
 Graficieni colaboratori: Xan Shabe, Amanda, Nat Iwata

jocuri de aventură
jocuri video

Note

Legături externe
 Site-ul jocului
 Site-ul dedicat lui Joel Evan Green
 Prezentarea jocului pe YouTube

Vezi și
 Jocuri video

That Dragon, Cancer


James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, 4th Marquess of Salisbury,  (23 October 1861 – 4 April 1947), known as Viscount Cranborne from 1868 to 1903, was a British statesman.

Background and education
Born in London, Salisbury was the eldest son of Robert Gascoyne-Cecil, 3rd Marquess of Salisbury,  who served as British Prime Minister, by his wife Georgina (née Alderson). The Right Reverend Lord William Cecil, Lord Cecil of Chelwood and Lord Quickswood were his younger brothers, and Prime Minister Arthur Balfour his first cousin. He was educated at Eton and University College, Oxford, graduating BA in 1885.

Political career
He started public life early, being of a very young age when he accompanied his father to the 1876–1877 Constantinople Conference and a year later to the Congress of Berlin.

Lord Cranborne sat as Conservative Member of Parliament for Darwen, then called North-East Lancashire, from 1885 to 1892. He lost his seat at the general election of the latter year. He was elected for Rochester at a by-election in 1893, continuing as MP there until 1903, when he succeeded his father and was elevated to the House of Lords.

On 29 October 1892, Lord Cranborne was appointed lieutenant-colonel of the 4th (Militia) Battalion, Bedfordshire Regiment, (formerly the Hertfordshire Militia) of which his father was Honorary Colonel. Cranborne was in command when the battalion saw active service in South Africa from March to November 1900, during the Second Boer War. The battalion, numbering 24 officers and 483 men, left Queenstown on 27 February in the transport Goorkha, with Lord Cranborne as the senior officer in command, arriving in Cape Town the following month. He received the Queen's South Africa Medal and was appointed a Companion of the Order of the Bath (CB) for his service during the war. In July 1902 he received the Honorary Freedom of the borough of Hertford in recognition of his service during the war. He was still in command of the battalion on the outbreak of World War I. He was also Colonel of the wartime Hertfordshire Volunteer Regiment and Hon Col of the 4th Battalion, Essex Regiment, of the Territorial Force. Lord Salisbury was ADC to Edward VII, and George V until 1929.

He served under his father and then his cousin Arthur Balfour as Parliamentary Under-Secretary of State for Foreign Affairs from 1900 to 1903, under Balfour as Lord Privy Seal from 1903 to 1905, and as Lord President of the Board of Trade in 1905. In 1903 he was sworn of the Privy Council. In December 1908, he was appointed a deputy lieutenant of Hertfordshire. From 1906, following his uncle, he served as Chairman of the Canterbury House of Laymen.

Salisbury played a leading role in opposing David Lloyd George's People's Budget and the Parliament Bill of 1911. In 1917 he was made a Knight of the Garter. He returned to the government in the 1920s and served under Bonar Law and Stanley Baldwin as Chancellor of the Duchy of Lancaster from 1922 to 1923, as Lord President of the Council from 1922 to 1924, as Lord Privy Seal from 1924 to 1929 and as Leader of the House of Lords from 1925 to 1929 in successive Conservative governments of Bonar Law and Baldwin. He resigned as leader of the Conservative peers in June 1931 and became one of the most prominent opponents of Indian Home Rule in the Lords, supporting the campaign waged in the House of Commons by Winston Churchill against the Home Rule legislation.

Lord Salisbury continued as a committed and eager member of the Territorial Army: he was Honorary Colonel of 86th (East Anglian) (Hertfordshire Yeomanry) Field Regiment, Royal Artillery, and of 48th (South Midland) Divisional Engineers.

Salisbury was part of two parliamentary deputations which called on the Prime Minister, Stanley Baldwin, and the Chancellor of the Exchequer, Neville Chamberlain, in the autumn of 1936 to remonstrate with them about the slow pace of British rearmament in the face of the growing threat from Nazi Germany. The delegation was led by Sir Austen Chamberlain, a former Foreign Secretary and its most prominent speakers included Winston Churchill, Leo Amery and Roger Keyes.  The Marquess of Salisbury was Lord High Steward at the coronation of King George VI and Queen Elizabeth in 1937.

Marriage and children
Lord Salisbury married Lady Cicely Alice Gore (born 15 July 1867, died 5 February 1955), second daughter of Arthur Gore, 5th Earl of Arran, on 17 May 1887 at St. Margaret's Church, Westminster. Between 1907 and 1910 she served as a Lady of the Bedchamber to Queen Alexandra; additionally she was appointed an Officer of the Order of St John of Jerusalem, and as a Justice of the Peace for Hertfordshire.

The couple had four children:

 Lady Beatrice Edith Mildred Gascoyne-Cecil (born 10 August 1891, died 1980), married William Ormsby-Gore, 4th Baron Harlech.
 Robert Arthur James Gascoyne-Cecil, 5th Marquess of Salisbury (born 27 August 1893, died 23 February 1972).
 Lady Mary Alice Gascoyne-Cecil (born 29 July 1895, died 24 December 1988), married Edward Cavendish, 10th Duke of Devonshire.
 Lord Edward Christian David Gascoyne-Cecil, CH (known as Lord David Cecil) (born 9 April 1902, died 1 January 1986).

Lord Salisbury died in April 1947, at 85, and was succeeded by his eldest son, Robert. The Marchioness of Salisbury died in February 1955.

He was the grandfather of actor Jonathan Cecil by his youngest son, David.

Ancestry

References

External links
 , leighrayment.com; accessed 3 April 2016.

|-

|-

1861 births
1947 deaths
James
James Gascoyne-Cecil, 4th Marquess of Salisbury
Alumni of University College, Oxford
Chancellors of the Duchy of Lancaster
Children of prime ministers of the United Kingdom
Companions of the Order of the Bath
Deputy Lieutenants of Hertfordshire
Salisbury4
English Anglicans
Knights Grand Cross of the Royal Victorian Order
Knights of the Garter
Members of the Privy Council of the United Kingdom
Lord High Stewards
Lord Presidents of the Council
Lords Privy Seal
People educated at Eton College
Cranborne, James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, Viscount
Cranborne, James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, Viscount
Cranborne, James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, Viscount
Cranborne, James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, Viscount
Cranborne, James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, Viscount
Cranborne, James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, Viscount
Salisbury, M4
Leaders of the House of Lords
Conservative Party (UK) MPs for English constituencies
Presidents of the Board of Trade
Children of Robert Gascoyne-Cecil, 3rd Marquess of Salisbury


Saint Vincent og Grenadinerne deltog første gang i olympiske lege under sommer-OL 1988 i Seoul og har siden deltaget i samtlige efterfølgende sommerlege. Nationen har aldrig deltaget i vinterlegene og har aldrig vundet nogen olympiske medaljer.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Saint Vincent og Grenadinernes OL-statistik  på Sports-reference.com

Saint Vincent og Grenadinerne ved sommer-OL
OL

Saint Vincent og Grenadinerne ved OL


Lambeth es un barrio en el municipio homónimo de la región y el condado del Gran Londres (Inglaterra) Reino Unido de Gran Bretaña e Irlanda del Norte. Actualmente esta zona es más conocida como Waterloo, ya que tras la construcción de la estación las vías separaron el antiguo centro del barrio del río Támesis. En el barrio de Lambeth se encuentran el Hospital Saint Thomas, el London Eye, el Royal National Theatre, el Royal Festival Hall, el County Hall y la estación de Waterloo.

Historia
El registro existente más antiguo que menciona el lugar es una cédula del rey Eduardo el Confesor que data de 1062 y en la que recibe el nombre de Lambethithe, que significa «desembarcadero por corderos».

El antiguo asentamiento de Lambeth Morsh estaba justo en frente del Palacio de Westminster. El arzobispo de Canterbury ha tenido su residencia oficial en el Palacio de Lambeth desde el . El pueblo era el hogar de numerosos barqueros que servían a la ciudad de Londres y a Westminster.

La parte de Lambeth que daba al río se tuvo que ir extendiendo hacia el sur debido al crecimiento de la población y las barriadas, uniéndose a los señoríos de Kennington y Vauxhall. Formó parte de Surrey hasta la creación del Condado de Londres en 1889. A las barriadas se les unieron los asentamientos de Brixton y Norwood.

La iglesia de St. Mary Lambeth está puerta con puerta con el Palacio de Lambeth. Todavía tiene una torre medieval, pero fue prácticamente en su totalidad reconstruida en la época Victoriana (con el diseño de Philip Charles Hardcuick). Por poco escapó a la demolición en los años 70, durante los cuales era usada por la asociación Crisis at Christmas, para albergar y dar de comer a los sin techo durante la semana de Navidad.

La iglesia, es ahora el Museo de la Historia del Jardín. En el suelo de la iglesia está enterrado el más famoso coleccionista de plantas, John Tradescant el viejo y su hijo, llamado igual que su padre.

Con el rápido crecimiento de la población en los primeros años del , cuatro iglesias hermanas fueron construidas entre 1822 y 1825, y se las puso el nombre de los cuatro evangelistas- San Marcos en Kennington, San Mateo en Brixton, San Lucas en West Norwood y San Juan en Waterloo Road.

Lugares cercanos
 Brixton
 Kennington
 Newington
 Southwark
 Streatham
 Vauxhall
 Westminster

Referencias

Barrios de Londres
Lambeth

Lambeth


Dijete i društvo bio je hrvatski znanstveni i stručni časopis za promicanje prava djeteta.

O časopisu
Časopis je izlazio od 1999. do 2011. godine. Nakladnici časopisa bili su Državni zavod za zaštitu obitelji, materinstva i mladeži, a od 2004. godine Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti Republike Hrvatske. Urednica je bila Dubravka Maleš.

Bibliografija
nepotpuna bibliografija časopisa Dijete i društvo
 Broj 1/2006.
 Broj 1/2007.
 Broj 1-2/2008.
 Broj 1-2/2009.
 Broj 1-2/2010.

Povezano
 Umjetnost i dijete

Izvori
 Naših prvih 10 godina, ''Dijete i društvo 1-2/2008., str. 17-18

Hrvatski stručni i znanstveni časopisi

Dijete i društvo


Müşfik Galip Kenter (8 Eylül 1932, İstanbul - 15 Ağustos 2012, İstanbul), Türk tiyatro oyuncusu. Ablası Yıldız Kenter'le birlikte Kent Oyuncuları'nın kurucularındandır.

Hayatı
8 Eylül 1932 tarihinde İstanbul'da doğdu. Annesi İngiliz asıllı Olga Cynthia (Türkiye Cumhuriyeti vatandaşlığını aldıktan sonra adı Nadide Kenter olarak değişmiştir), babası ise Meclis-i Âyan üyesi Mehmet Galip Bey'in oğlu diplomat Ahmet Naci Kenter'dir. 1947 yılında ablasının yönlendirmesiyle Ankara Devlet Tiyatrosu'nun çocuk bölümünde tiyatroya başladı. Daha sonra aynı konservatuvarın tiyatro bölümünde eğitim gördü. 1955 yılında "yüksek derece" ile mezun olup Devlet Tiyatroları'na katıldı.

Müşfik Kenter, 1959 yılında Devlet Tiyatroları'ndan ayrıldı ve Yıldız Kenter ile birlikte İstanbul'a giderek bir süre Muhsin Ertuğrul ile çalıştı. Bu dönemde bir araya geldiği Şükran Güngör ve Kâmran Yüce ile birlikte 1960-1961 yılları arasında Site Tiyatrosu'nu kurdu. 1962'de adını Kent Oyuncuları olarak değiştirdiler. İki kardeş ve Şükran Güngör, 1968'de İstanbul'da Kenter Tiyatrosu'nun binasının inşaatını tamamladılar. Tiyatroyu yapmaları için tüm paralarını ortaya koymaları, büyük bir turneyle Anadolu'yu gezmeleri ve bir koltuk satma kampanyasıyla destek toplamaları gerekmişti.

Daha sonra İngiliz Kültür Heyeti ve Rockefeller Vakfı'ndan burs alarak Amerika Birleşik Devletleri ve Birleşik Krallık'ta tiyatro araştırmaları yapan ve incelemelerde bulunan Kenter, İngiltere, Amerika Birleşik Devletleri, Fransa, Almanya, Yugoslavya ve Kıbrıs gibi birçok ülkede sahneye çıktı.

Kenter, Murathan Mungan'ın Orhan Veli'nin şiirlerini kurgulayarak yazdığı Bir Garip Orhan Veli isimli tiyatro oyununda Orhan Veli'yi canlandırdı. 25 seneden fazla süre sahnelenen bu oyun Türkiye'de aynı oyuncuyla en uzun süre sahnelenen eserlerden biridir.

Mimar Sinan Üniversitesi Devlet Konservatuvarı'ndan emekli olduktan sonra, Haliç Üniversitesi Konservatuvarı'nda tiyatro bölümünün yöneticiliğini ve Bakırköy Belediyesi Şehir Tiyatrosu'nun genel sanat yönetmenliğini yaptı.

Müşfik Kenter, tiyatronun yanı sıra sinema oyunculuğu da yaptı. 1966 Antalya Film Festivali'nde, Bozuk Düzen filminde canlandırdığı Hakkı karakteriyle "En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu" ödülünü kazandı. Yerli ve yabancı TV filmler, belgeseller ve reklamlar için seslendirme yaptı. Esin Şerbetçi, Mehlika Kenter ve Gülsüm Kamu ile evlenip ayrıldı. Son evliliğini Kadriye Kenter'le yaptı. İlk evliliğinden Mahmut ve Elvan, ikinci evliliğinden Melisa ve son evliliğinden Balam adlı dört çocuğu oldu.

Ölümü
Kenter, 15 Ağustos 2012 tarihinde akciğer kanseri nedeni ile tedavi gördüğü hastanede öldü. Kenter'in naaşı, 17 Ağustos 2012 tarihinde Kilyos Aile Mezarlığı'nda defnedildi.

Tiyatro oyunları

Oynadığı bazı oyunları
 Hür Adam
 Anlat Şehrazat (Binbir Gece Hikâyeleri)
 Lütfen Kızımla Evlenir misiniz?
 İvanov
 Nükte
 Ver Elini Brodvey
 Görünmez Dostlar
 Kahramanlar ve Soytarılar
 Buzlar Çözülmeden
 Ayak Takımı Arasında
 İçerdekiler
 Yarın Cumartesi
 Savunma
 Çiçu
 Nutuk
 Platanov

Filmografisi

Seslendirmeleri
 İstanbul Radyosu, Karagöz, 1963
 Tatlı Kahramanlar 1970'li yıllarda TRT televizyonunda klasik çizgi film dizisi Tatlı Kahramanlar'da "Bıcır ile Gıcır" adlı bölümde kedi Tırmık'ı seslendirdi.
 ALF, 1980'li ve 90'lı yıllarda televizyon dizisinde sevimli uzay yaratığı "Alf" karakterini seslendirdi.
 Piano Piano Bacaksız. Tunç Başaran'ın yönettiği filmde dış ses olarak filmi, filmin küçük kahramanı Emin Sivas'ın ağzından seslendirmişti.
 Galatasaray Futbol Kulübü'nün 2288 Forma ve Koleksiyon lansmanları sitesinde Galatasaray tarihini seslendirmiştir.2288gs.com - Galatasaray Futbol Takımı 2009 - 2010 Sezonu Formaları
 Angry Beavers adlı çizgi dizide Norbert'ı seslendirmiştir.
 Orhan Veli şiirleri
 Astériks ve Oburiks: Görevimiz Kleopatra sinema filminde Büyüfiks karakterini seslendirmiştir.
 Yaşlı Adam ve Deniz filminde İhtiyar adam.
 Kung Fu Panda Animasyonunda Grand Master Oogway-2008
 Atlantis: Kayıp İmparatorluk Animasyonunda Preston B. Whitmore-2001 Atlantis: Kayıp İmparatorluk

Ödülleri

Ayrıca bakınız
 Kent Oyuncuları

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Kent Oyuncuları web sitesi
İstanbul Kültür Sanat Vakfı'nda Müşfik Kenter
  - IMDb sayfası.
   - eskisinematurk.com sayfası.

Tiyatrolar.com'da Müşfik Kenter
 Diziler.com'da Müşfik Kenter

1932 doğumlular
İstanbul doğumlu erkek oyuncular
2012 yılında ölenler
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Türk erkek dizi oyuncuları
Türk erkek seslendirme sanatçıları
Akciğer kanserinden ölenler
Muhsin Ertuğrul Özel Ödülü kazananlar
İngiliz asıllı Türkler
Kilyos Mezarlığı'na defnedilenler
Hacettepe Üniversitesi Ankara Devlet Konservatuvarında öğrenim görenler
Bakırköy Belediye Tiyatroları genel sanat yönetmenleri

Müşfik Kenter


A jack-in-the-box is a children's toy that outwardly consists of a music box with a crank. When the crank is turned, a music box mechanism in the toy plays a melody. After the crank has been turned a sufficient number of times (such as at the end of the melody), the lid pops open and a figure, usually a clown or jester, pops out of the box. Some jacks-in-the-box open at random times when cranked, making the startle even more effective. Many of those that use "Pop Goes the Weasel" open at the point in the melody when the word "pop" would be sung. In 2005, the jack-in-the-box was inducted into the U.S. National Toy Hall of Fame, where are displayed all types of versions of the toy, starting from the beginning versions, and ending with the most recently manufactured versions.

Origin
A theory as to the origin of the jack-in-the-box is that it comes from the 14th-century English prelate Sir John Schorne, who is often pictured holding a boot with a devil in it. According to folklore, he once cast the devil into a boot to protect the village of North Marston in Buckinghamshire. In French, a jack-in-the-box is called a "diable en boîte" (literally "devil in a box").  The phrase jack-in-the-box was first seen used in literature by John Foxe, in his book Actes and Monuments., first published in 1563. There he used the term as an insult to describe a swindler who would cheat tradesmen by selling them empty boxes instead of what they actually purchased.

History
In the early 1500s, the first jack-in-the-box was made by a German clockmaker known as Claus. Claus built a wooden box, with metal edges and a handle that would pop out an animated devil or "Jack" after cranking the handle. It was built as a gift for a local prince's fifth birthday. After seeing this toy, other nobles requested their own "Devils-in-a-box" for their children.

In the early 18th century, improved toy mechanisms made the jack-in-the-box more widely available for all children and not just royalty.

Models
Originally, the jack-in-the-box was made out of wood, but with new technology the toy could be constructed from printed cardboard. Around the 1930s, the jack-in-the-box became a wind-up toy made from tin. Additionally, the tin boxes began to be covered in images from children's nursery rhymes with corresponding tunes. Over the years, the jack-in-the-box has evolved into characters other than the clown, such as Winnie the Pooh, The Cat in the Hat, the Three Little Pigs, kittens, dogs, Curious George, Santa Claus, giraffe, and so on.

Distributors
Starting in 1935 and continuing for 20 years, the first company to take on the distribution of the toy was a very small firm named Joy Toy. The company is located in Italy as well as the Netherlands. Since then, Fisher Price, Chad Valley, Mattel and Tomy have all played a major role in distributing the jack-in-the-box.

In popular culture
The jack-in-the-box has been used for centuries by cartoonists as a way to describe and poke fun at politicians.
The American fast food company Jack in the Box began using the toy and the phrase as their mascot in the early 1950s.

A 1945 Disney cartoon called The Clock Watcher shows Donald Duck making many failed attempts to close a Jack-in-the-box.

References

External links

Traditional toys
Toy instruments and noisemakers

Jack-in-the-box


Henri Marius Christiné (Ginebra, 27 de diciembre de 1867 - Niza, 23 de noviembre de 1941) fue un autor, compositor y editor francés de origen suizo.

Antes de la Primera Guerra Mundial escribió numerosas cancionetas por Fragson (Je connais une blonde, Reviens;...), Mayol, Polin o Yvonne Printemps. También fue director de orquesta en el music-hall Concert Européen.

Su carrera tomó un giro considerable después de la guerra gracias al éxito logrado con su opereta Phi-Phi, estrenada al día siguiente del Armisticio, con libreto de Albert Willemetz y de Fabien Solar. Phi-Phi representó sin interrupción durante tres años en el teatro de los Bouffes-Parisiens. Este éxito fue seguido por otros: Dédé (1921), con Maurice Chevalier, Madame (1923) o J'adore ça (1925).

Como editor publicó las primeras canciones de Vincent Scotto.

Operetas
 1903: Service d'amour
 1904: Mam'zelle Chichi
 1907: Les Vierges du harem
 1908: Cinq minutes d'amour
 1918: Phi-Phi
 1921: Dédé
 1923: Madame
 1925: J'adore ça
 1926: J'aime!
 1929: Arthur
 1931: Encore cinquante centimes, en colaboración con Maurice Yvain.
 1932: Robinson Crusoé
 1933: La Madone du promenoir; L'Affaire Brocs
 1934: Le Bonheur, mesdames! ; Au temps des Merveilleuses, en colaboración con Tiarko Richepin.
 1934: La Poule ; Yana, en colaboración con Tiarko Richepin.
 1938: Le Flirt ambulant

Enlaces externos

Compositores de ópera de Francia
Directores de orquesta de Francia
Compositores de ópera
Músicos de Francia del siglo XIX
Músicos clásicos del siglo XX de Francia
Compositores de opereta
Nacidos en Ginebra
Fallecidos en Niza

Henri Christiné