La Fuerza Aérea Yugoslava (en serbocroata Jugoslovensko ratno vazduhoplovstvo o Jugoslovensko ratno zrakoplovstvo), era la Fuerza Aérea del Ejército Popular Yugoslavo que formaba parte de una de las tres ramas del Ejército yugoslavo. El nombre completo de la rama era Fuerza Aérea y Defensa Antiaérea (Ratno vazduhoplovstvo i protivvazdušna odbrana o Ratno zrakoplovstvo i protuzračna obrana; RV i PVO, RZ i PZO). En su apogeo fue una de las mayores fuerzas aéreas de Europa. La Fuerza Aérea de la República Federal Socialista de Yugoslavia fue disuelta tras la Guerra Civil Yugoslava de 1991-1995.

Historia

Segunda Guerra Mundial, influencia soviética

A principios de 1945 partisanos yugoslavos de  Tito habían liberado una gran parte del territorio yugoslavo de las fuerzas de ocupación. El ejército partidista NOVJ incluía unidades y equipos de aire entrenados y equipados por el Reino Unido con aviones Supermarine Spitfire y Hawker Hurricane, acompañados de la Fuerza Aérea de los Balcanes y aeronaves Yak-3,  Yak-7,  Yak-9 y Ilyushin Il-2 de la Unión Soviética y una serie de unidades adjuntas especiales, equipadas con aviones capturados a la Luftwaffe alemana y a la Fuerza Aérea del Estado Independiente de Croacia; Messerschmitt Bf-109G,  Junkers Ju 87 Stuka  y muchos otros.

El 5 de enero de 1945, varias unidades aéreas de la NOVJ se incorporaron formalmente en una nueva Fuerza Yugoslavea Aérea (Jugoslovensko Ratno Vazduhoplovstvo - JRV). Al mismo tiempo, un grupo de combate yugoslavo, que había estado bajo instrucción Soviética en el aeropuerto de Zemun, comenzó a funcionar. Desde el 17 de agosto de 1945 la primera escuadrilla yugoslava de Spitfire entró en funcionamiento. Hasta el final de la guerra en Europa, los aviones yugoslavos realizaron 3.500 misiones de combate y acumulado 5.500 horas de operaciones aéreas. De este modo, cuando la paz se hizo efectiva, la JRV ya poseía un núcleo de sólido y experimentado personal.

El 12 de septiembre de 1945, la Academia Militar de Aviación en  Belgrado fue creada para entrenar a futuros pilotos. El desarrollo de la JRV se complementó a finales de 1945 con la creación de la Unión Aeronáutica de Yugoslavia (Vazduhoplovnni Savez Jugoslavije - VSJ). Estaba compuesto por seis unidades aeronáuticas - una por cada república constitutiva - con el objetivo común de promover el deporte del vuelo y técnicas aeronáuticas entre los jóvenes de la nación. En junio de 1947 la primera escuela aviación (VSJ) en Borongaj, cerca de Zagreb, comenzó la formación de alumnos.

Ruptura de relaciones con la URSS y Ayuda de los EE. UU.
La organización de la JRV en la posguerra se basó en el modelo ruso de  Divisiones, regimientos y Escuadrones. Prácticamente todo el equipo inicial fue suministrado por la Unión Soviética. Las aeronaves capturadas durante la guerra habían sido rápidamente retiradas. A finales de 1947, la JRV había alcanzado una fuerza de alrededor de 40 escuadrones de aviones, y se había convertido en la fuerza aérea más poderosa de los Balcanes. En junio de 1948 Yugoslavia rompió sus relaciones con la Unión Soviética estalinista.

El país fue sometido inmediatamente a una gran presión política por la Unión Soviética y sus países vecinos de los Balcanes, y los anteriores suministros de la JRV de aviones, repuestos y combustible se cortó. La posibilidad de una invasión fue tomada en serio. El mantenimiento de las aeronaves de las JRV se redujo rápidamente, siendo canibalizados algunos de los aviones para proporcionar piezas de recambio al resto. Renovar los esfuerzos para ampliar la pequeña industria de aeronaves nacionales alcanzó cierto éxito. Los Ikarus Aero 2 e Ikarus 213 Vihor fueron seguidos en el servicio por monoplazas Ikarus S-49 de un solo asiento de combate y los primeros aviones de reacción yugoslavos Ikarus 451M.

Sin embargo, la fuerza de primera línea de la JRV aún estaba en declive, por lo que en 1951 el Jefe del Estado Mayor yugoslavo, el coronel general Koča Popovic visitó el Reino Unido para discutir la situación. Se acordó que un cargamento importante de aviones estaría disponible. En octubre de 1951, los primeros cazabombarderos De Havilland DH.98 Mosquito FB6 fueron suministrados. Al año siguiente, 150 Republic P-47 Thunderbolt cazabombarderos fueron entregados por EE. UU. en virtud de un Pacto de Asistencia Mutua.

Los primeros aviones a reacción en ser utilizados por la JRV, cuatro jets Lockheed T-33 Shooting Star de entrenamiento, llegaron el 10 de marzo de 1953 y fueron seguidos por el primero de los 229 caza bombarderosRepublic F-84 Thunderjet de la serie Thunderjets, llegando a contar entre 10.501 y 10.729 aparatos. Los primeros ocho Thunderjets, todos ellos antiguos aviones 48 TFW, llegaron a Batajnica el 9 de junio de 1953. Al mismo tiempo, una serie de pilotos yugoslavos se sometieron a un entrenamiento de vuelo con los jets en Alemania. Estas entregas mejoraron sustancialmente la capacidad combativa de la JRV. Diez helicópteros Sikorsky S-51 helicópteros se recibieron en 1954, y en 1956, después de numerosos retrasos, debido a consideraciones políticas, 121 interceptores F-86E/Canadair CL-13 Sabres F.4 fueron entregados.

Reconstrucción y apoyo soviético

En 1959 la JRV se fusionó con las unidades de defensa aérea operada por el Ejército llegando a ser conocida como Fuerza Aérea y Defensa Aérea (Ratno Vazduhoplovstvo i Protivvazdushna Odbrana - JRV i PVO). Las relaciones con la Unión Soviética habían mejorado drásticamente después de que Nikita Jruschov se convirtiera en líder soviético, en septiembre de 1962 que, condujo a la primera entrega de interceptores Mikoyan-Gurevich MiG-21. La falta de posibles aviones para el reemplazo de los cazabombarderos de fabricación estadounidense y de entrenamiento indujo a la industria yugoslava a utilizar aeronaves nacionales (Soko y Utva) para los nuevos jets y cazabombarderos. Después de una serie de prototipos, la industria aeronáutica yugoslava fabricó reactores ligeros de ataque Soko G-2 Galeb de entrenamiento, que en parte sustituyeron a una serie de aviones Lockheed T-33 y versiones del Galeb de un solo asiento Soko J-21 Jastreb, aeronaves de ataque ligero. El Galeb fue un gran éxito, ya que era mejor que el Aero L-29 Delfín, que fue el principal avión de entrenamiento durante el Pacto de Varsovia junto a un número de otras fuerzas aéreas. Como consecuencia, el Galeb se exportó únicamente a Libia. La JRV i PVO, también compró un número de aviones nacionales UTVA-66 de utilidad pública. Veinticinco de helicópteros  Mi-4 medianos también se adquirieron como unidades de transporte a la URSS. Al final de los años 60 la JRV i PVO compró un número de MiG-21 entre varios MiG-21PFM soviéticos de combate, MiG-21R y MiG-21U-y de reconocimiento, versiones de entrenamiento de los EE. UU., quince helicópteros ligeros polacos  Mi-2, veinticinco Zlin Z.526M Masters Entrenador para la Academia de la Aviación Militar en el aeropuerto de Zemunik y con los helicópteros de transporte mediano Mil Mi-8 la entrega dio comienzo.

Evolución
Durante la década de 1970 casi todos los aviones estadounidenses fueron reemplazados por aviones de combate MiG-21 soviéticos y aviones de combate de entrenamiento de factura nacional. Muchos nuevos proyectos, como el nuevo Utva 75 de entrenamiento y el reactor ligero de ataque Soko G-4 Super Galeb de entrenamiento dieron comienzo. El proyecto más amplio, aviones Soko J-22 Orao  de ataque en materia de cooperación con Rumania IAR, también comenzó. Veintiún aviones Aérospatiale SA 341 Gazelle de fabricación francesa fueron comprados, y después la fábrica de Soko, en Mostar, comenzó la producción en serie con licencia la construcción de los SA.341H Soko, que fueron fabricados posteriormente en muchas otras versiones. Helicópteros Mi-8T reemplazaron los antiguos Mi-4, Dragonfly, Torbellino y helicópteros Mi-2. Combate de la aviación se ha modernizado también con nuevas versiones MiG-21, MiG-21M, MiG-21MF y MiG-21UM. Capacidad de transporte creció con la adquisición de diecisiete Antonov An-26.

Reorganización

El enfoque en la década de 1980 fue dirigida hacia una renovación parcial de aviones J-21 y G-2 y otra menor de los Orao y Galebs Super. La fuerza aérea compró la última versión del MiG-21, el MiG-21bis, que fue el último modelo MiG-21. 103 helicópteros de transporte Mi-8T fueron entregados en su totalidad y la fábrica de Soko había fabricado bajo licencia alrededor de 140 Gazelles en diferentes variantes. El JRV creó su propio equipo de exhibición, Leteće Zvezde (estrellas voladoras), con siete Soko J-21 Jastreb, aviones que más tarde fueron reemplazados con siete Galebs Super. En 1987, el primer escuadrón del nuevo y moderno MiG-29 de combate fue adquirido a la URSS, siendo Yugoslavia el primer comprador del mismo. Fueron una solución temporal hasta que la producción prevista del nuevo avión polivalente Novi Avion.
En 1986, el JRV i PVO experimentó una reorganización limitada que vio a sus unidades operativas agrupadas en tres Cuerpos Regionales en lugar de los cinco Cuerpos usados anteriormente. Las misiones primarias de la fuerza aérea fueron a consta de los esfuerzos del enemigo para establecer la superioridad aérea sobre Yugoslavia y para apoyar las operaciones defensivas de las fuerzas de tierra y de la marina. La organización principal fueron los tres Cuerpos de la Fuerza Aérea y Defensa Aérea; Primer Cuerpo FA y DA, Segundo Cuerpo de FA y DA Tercer Cuerpo de FA y DA.

Aviones de caza
El principal componente de JRV era la aviación de combate. La mayoría de aviones de combate fueron fabricados en la Unión Soviética, MiG-21, y diferentes versiones MiG-21M, MiG-21MF y MiG-21PFM de la década en 1970 y MiG-21bis en la década de 1980. En 1986 el JRV había comprado un escuadrón de aviones de combate MiG-29 a la URSS. En ese período el MiG-29 era uno de los cazas más avanzados y Yugoslavia se había convertido en uno de los primeros países que compraron MiG-29. En cada Cuerpo FA y DA había un Regimiento de Aviación (Lovački Aviacijski Puk - LAP) con aviones de caza. El Primer Cuerpo FA y DA contaba con el 204 Regimiento de Aviación. El papel de este regimiento era la protección del Primer Cuerpo FA y DA aeroespacial de posibles agresiones, especialmente la protección de la capital de Yugoslavia, Belgrado, además de servir de apoyo a las Fuerzas de Tierra del Ejército Popular Yugoslavo. El 204.LAP compuso dos escuadrones de caza, 126.LAE equipado con aeronaves MiG-21 Bis y 127.LAP equipado con el nuevo MiG-29. La base de la vigésimo cuarta de la aviación de combate Regimiento era la Base Aérea de Batajnica, cerca de Belgrado. El Tercer Cuerpo de AF y AD tenía el 83 Regimiento de Aviación de combate (83.LAP) con sede en la Base Aérea Slatina, cerca de Pristina. La Unidad 83.ª fue equipada con aviones MiG-21, la 123.ª con antiguos MiG-21M y MF y la 130.ª con MiG-21bis. El Quinto Cuerpo de la AF y AD tenía el 117 Regimiento de Aviación de combate en la Base Aérea Željava. Željava fue una de las mejores bases aéreas de Europa, con pistas de tierra, hangares, centros de apoyo técnico, radares y equipos más avanzados de comunicación, fuentes de electricidad, agua potable, aire fresco, comida, equipo, armas y combustible para permanecer 30 días sin conexión alguna con el mundo exterior. Unidades en Željava eran la 124ª y la 125ª equipadas con aviones de combate MiG-21 Bis y la 352ª equipada con aviones de caza de reconocimiento MiG-21R.

Aviación de ataque terrestre
La Aviación de Ataque Terrestre o Aviación Cazabombardero (Lovačko-Bombarderska Aviacija) estaba en el segundo plan del JRV. Todos los aviones de ataque eran de fabricación casera. Los nuevos aviones de ataque como los Soko J-22 Orao y los cazas ligeros de entrenamiento Soko G-4 Super Galeb reemplazaban a los antiguos cazas ligeros de ataque J-21 Jastreb y a los cazas ligeros de entrenamiento G-2 Galeb. El Primer Cuerpo FA y DAD tenía dos escuadrones de cazabombarderos y una escuadrilla equipados con aviones de reconocimiento y de ataque terrestre. El 252 de la Base Aérea de Batajnica estaba bajo el mando directo del Cuerpo FA y DA (a diferencia de otros escuadrones que estaban bajo el mando de sus regimientos o Brigadas). Estaba equipado con antiguos cazas ligeros de ataque J-21 Jastreb, aviones de ataque y entrenamiento G-2 Galeb, aviones de utilidad Utva-66 y los nuevos G-4 Galebs Super. Bajo el mando de la 97.ª Brigada de Aviación, (encuadrada en el Primer Cuerpo FA y DA), se hallaba un escuadrón de cazabombarderos, el 240, equipado con Jastrebs y un escuadrón de reconocimiento, el 353.IAE, equipado con aviones de caza IJ-22 Orao de reconocimiento. El Tercer Cuerpo FAF y DAD contaba con dos grandes unidades de cazabombarderos de aviación, la 98.ª Brigada de Aviación y el 127 Regimiento de Aviación Cazabombarderos. En la 98.ª Brigada de Aviación de Skopski Petrovac en Macedonia había tres escuadrillas, dos escuadrones de cazabombarderos y una escuadrilla de reconocimiento. Escuadrones de cazabombarderos eran el 241 equipado con J-22 aviones de ataque Orao, el 247 con Jastrebs y el IAE 354a equipado con aviones de reconocimiento IJ-21 Jastreb. El 127 Regimiento Cazabombarderos de Aviación en la Base Aérea Golubovci compuesto por dos escuadrones de cazabombarderos, el 239 equipado con G-4 Galebs Súper y el 242 equipado con Jastrebs y aviones J-22 Orao. El Quinto Cuerpo de la FA y DA tenía la mayoría de las de unidades de la aviación, una Brigada de Aviación y dos Regimientos de aviación cazabombarderos. La 82.ª Brigada de Aviación, en la base aérea de Eslovenia Cerklje, tenía dos escuadrones de cazabombarderos y una escuadrilla de reconocimiento. Dos escuadrones de cazabombarderos eran el 237.LBAE equipado con J-21 y Jastrebs NJ-21 y el 238 con aviones  J-22 y NJ-22 Orao. El escuadrón de reconocimiento 351 fue equipado con aviones de reconocimiento y de ataque IJ-21 Jastreb y IJ-22 Oraoa. El Regimiento 105o Regimiento Cazabombarderos de Aviación. en la base aérea de Zadar Zemunik estaba compuesto por dos escuadrones de cazabombarderos de aviación, el 249 con los Soko G-4 Super Galeb, el 251 con los  Galebs y una escuadrilla de aviación, el 333 con aviones de entrenamiento Utva 75, aviones de transporte An-2, helicópteros Gazelle y Galebs Super. El Regimiento 185 Cazabombarderos de Aviación, en el aeropuerto de Pula, compuesto de un escuadrón cazabombarderos, el 229 equipado con G-4 Wuper Galeb y un escuadrón de combate y el 129 con MiG-21 en su versión de aviones MiG-21PFM, MiG-21US y MiG-21UM

Unidades de entrenamiento
La Academia Militar de la Fuerza Aérea "Mariscal Tito" empleaba el 105 Regimiento de Aviación Cazabombarderos de Zadar, el 107 Regimiento de Helicópteros de Mostar, el 127 Regimiento de Aviación Cazabombarderos en la Base Aérea Golubovci y el 185 Regimiento de Aviación Cazabombarderos de Pula para la formación de sus cadetes. Los primeros Cadetes aprendieron a pilotar en aviones para uso general como el Utva 75. La base principal de Zadar, albergaba el 105 Regimiento de Aviación Cazabombarderos, donde los jóvenes pilotos hicieron sus primeros vuelos en aviones Utva 75. Después de aprender lo básico sobre el vuelo en el 333 aprendieron a volar en aviones a reacción en el 251 con aviones jet de formación Soko G-2 Galeb. Cuando los cadetes dominaban el vuelo en los jet Galeb de entrenamiento, desarrollaron sus vuelos en aviones en el 249 en aviones Soko G-4 Super Galeb de formación. Después de aprender a volar en aviones a reacción, los cadetes continuaban sus estudios de piloto en otras unidades dependiendo de si se convertirían en pilotos de helicópteros, cazas o bombarderos de combate. Los Cadetes que iban a convertirse en pilotos de helicópteros, continuaban su educación en el Regimiento de Helicópteros 107 en Mostar, volando en helicópteros Gazelle en el 782 y en el 783 o con los Mil Mi-8 en el 782. Los pilotos Cadetes de cazabombarderos continuaban su educación en el Regimiento de Cazabombaderos de Aviación 127 en Golubovci pilotando por primera vez aviones de combate Galebs Super 239a y más tarde los Soko J-21 Jastreb y Soko J-22 Orao. Los Cadetes del 242 cadetes continuaban su educación en el 185 Regimiento Cazabombarderos de Aviación en Pula, donde por primera vez volaban en Galebs super 229a y 129a y más tarde, en los MiG-21PFM y MiG-21UM/US, realizaban por vez primera vuelos de velocidad supersónica. Después de terminar los estudios, los cadetes de la Fuerza Aérea de la Academia Militar "Mariscal Tito" acababan por convertirse en pilotos uniéndose a sus unidades de servicio ..

Unidades de transporte
La Unidad de transporte de aviación más importante era la 138ª Brigada de Aviación de Transporte en la Base Aérea de Batajnica.  La 138ª era una unidad independiente bajo el mando directo del JRV iP VO HQ. Consistía en tres escuadrones; dos escuadrones de aviación de transporte VIP y un escuadrón de helicópteros de transporte. Los escuadrones de transporte de aviación del 675 estaban equipados con aviones Yak-40, Falcon 50 y el 678 con aviones VIP YAK-40 VIP y helicópteros Mi-8 en la versión de transporte VIP. También hubo algunas unidades de aviación no utilizadas para el transporte de Brigadas o Regimientos. El escuadrón 677 de a 119ª Brigada de Aviación en Niš contaba con aviones An 26 y An-2 utilizados para la formación de la 63.ª Brigada de Paracaidistas . En Pleso, el escuadrón 677 la 111.ª Brigada de Aviación también fue equipado con aviones de transporte An-26 y An-2. También hubo un escuadrón de aviación, el 105 Regimiento de Aviación Cazabombarderos 333.AE en Zadar, que estaba equipado con un aeronaves An-2 utilizadas para el entrenamiento de los cadetes paracaidistas de la Academia Militar de la Fuerza Aérea "Mariscal Tito".

Unidades de helicópteros
Las unidades de helicópteros del JRV estaban equipados con alrededor de 200 helicópteros Gazelle de fabricación propia en las versiones de servicios públicos, ataque, rescate y exploración, 100 helicópteros de carga  Mil Mi-8T Hip-C de la Unión Soviética y 12 helicópteros antisubmarinos soviéticos. Cada Cuerpo de DA y FA disponía de un escuadrón de helicópteros especiales (Specijalno Helikoptersko Odeljenje - SHO), equipado casa uno con cuatro helicópteros Mi-8, al menos un escuadrón de helicópteros especiales del Primer Cuerpo FA y AA, que estaba equipado con dos helicópteros ligeros Aérospatiale Alouette III y dos helicópteros Mi-8 de transporte. En la 138ª Brigada de Aviación de Transporte, que era una unidad separada bajo el mando directo del JRV i PVO HQ, había un escuadrón de helicópteros de transporte, 890.TRHE, equipado con helicópteros Gazelle Mi-8. El Primer Cuerpo AF y AD contaba con el 107 Regimiento de Helicópteros en Mostar (Bosnia y Herzegovina), que consistía en dos escuadrones, 782.HE equipado con helicópteros Gazelle SA.341 y SA.342 versiones Gama y Mi-8, y el 783.HE equipado con helicópteros Gazelle. Escuadrones del Regimiento de Helicópteros 107 fueron utilizados por la Fuerza Aérea de la Academia Militar "Mariscal Tito". También había tres escuadrones de helicópteros de la 97.ª Brigada de Aviación en Divulje; el 676.PPAE equipado con helicópteros Gazelle y aviones de extinción de incendios CL-215, el 784.PPHE equipado con 12  Mi-14, Ka -25 y Ka-28 antisubmarinos y el 790.TRHE equipado con helicópteros de carga Mi-8. En el Tercer Cuerpo de AF y AD había tres escuadrones de helicópteros; la 119 Brigada de Aviación, 712.POHE, equipada con helicópteros de ataque Gazelle Gama, la 714.POHE también estaba equipada con helicópteros Gazelle Gama y la 787.TRHE equipada con helicópteros Mi-8 de transporte. En el Quinto Cuerpo de FA y DA también había tres escuadrones de helicópteros, el 711.POHE equipado con helicópteros Gacela Gama, el 713.POHE equipado también con helicópteros de ataque Gazelle Gama y el 780.TRHE equipado con helicópteros de carga Mi-8. También hubo una mezcla de escuadrón mixto, el 333.AE del 105.LBAP que disponía de unos pocos helicópteros Gazelle utilizados para el entrenamiento de la Fuerza Aérea de la Academia Militar "Mariscal Tito". Los Comandos regionales del Ejército también tuvieron sus escuadrones de helicópteros equipados con unidades Gazelle Hera de reconocimiento. El EIV de la primera región del Ejército estaba en la Base Aérea de Batajnica, el EIV de la segunda región del Ejército estaba en Skopski Petrovac, el EIV de la tercera región del Ejército en Pleso y el EIV de la Armada de la región se encontraba en Divulje.

Guerras Yugoslavas y disolución
Durante el verano de 1991 los arraigados agravios que habían amenazado la unidad del Estado Federal por algún tiempo finalmente llegaron a un punto crítico cuando Eslovenia inició movimientos hacia su independencia. A finales de junio de 1991 el JRV i PVO tuvo la tarea de transportar soldados y policías federales a Eslovenia. Los eslovenos se resistieron a esta re-imposición de un control central, que rápidamente desembocó en un conflicto armado. Dos helicópteros de la fuerza aérea fueron derribados, mientras que el JRV i PVO lanzó ataques aéreos sobre los transmisores de televisión y a posiciones de defensa territorial de Eslovenia. Después de un acuerdo político, las fuerzas federales abandonaron Eslovenia.

Mientras tanto, el conflicto armado había estallado entre las fuerzas croatas y los serbios de Croacia. La JRV realizó varios vuelos rasantes en una demostración de fuerza frente a Croacia y lanzó una serie de ataques. En agosto de 1991 Serbia dominó el gobierno federal iniciando una campaña de guerra abierta contra los croatas. La JRV fue muy activa proporcionando transporte cerca de las misiones de apoyo aéreo a las fuerzas de tierra, pero se vio obligada a abandonar poco a poco las bases aéreas fuera de las áreas controladas por las etnias serbias. Las hostilidades finalizaron con una tregua el 3 de enero de 1992. Los equipos del JRV en Bosnia y Herzegovina les fueron traspasados a la nueva Fuerza Aérea de la República Srpska y se utilizaron consuetudinariamente durante las Guerras yugoslavas. La mayor parte de la Fuerza Aérea de la República Federal Socialista Yugoslava fue heredada por la Fuerza Aérea de Serbia y la de Montenegro.

Orden de Batalla (a 1991)

 AE - Aviacijska Eskadrila - Escuadrón de Aviación
 LAE - Lovačka Aviacijska Eskadrila - Escuadrón de Aviones de Caza
 LBAE - Lovačko-Bombarderska Aviacijska Eskadrila - Escuadrón de Cazabombarderos
 IAE - Izviđačka Aviacijska Eskadrila - Escuadrón de Aviación de Reconocimiento
 TRAE - Transportna Aviacijska Eskadrila - Escuadrón de Aviación de Transoorte
 PPAE - Protivpožarna Aviacijska Eskadrila - Escuadrilla de Aviación contra Incendios
 HE - Helikopterska Eskadrila - Escuadrón de Helicópteros
 SHO - Specijalno Helikoptersko Odeljenje - Sección Especial de Helicópteros
 TRHE - Transportna Helikopterska Eskadrila - Escuadrón de Helicópteros de Transporte
 POHE - Protivoklopna Helikopterska Eskadrila - Escuadrón de Helicópteros Antitanques
 PPHE - Protivpodmornička Helikopterska Eskadrila - Escuadrón de Helicópteros Antisubmarinos

Sistema de designación de tipo de nave
En 1962, la Fuerza Aérea Yugoslava introdujo un sistema de aviones de nueva designación para identificar los tipos específicos de aeronaves. Antes de este tiempo, la Fuerza Aérea había sida equipado principalmente con aviones de combate originales de EE.UU., tales como el F-84G y el T-33A, y la designación de EE.UU. era de uso general. Sin embargo, los aviones localmente modificados para cumplir con la misión de reconocimiento, como el F-86D y el T-33A, se conocen como el SI-86D y el 33A-IT. La selección de los MiG-21, que carecía de denominación similar como primero en línea de combate, llevó a la introducción de un sistema de designación formal para los aviones.

La designación principal consistió en una letra prefijo que significa el papel principal de la aeronave, y un número de dos dígitos de tipo individual, por ejemplo: J-22. Los prefijos de los roles son los siguientes:

 L - Lovac (caza)
 J - Jurisnik (ataque)
 H - Helikopter (helicóptero)
 V - Visenamjenski (utilidad)
 N - Nastavni (entrenamiento)
 T - Transportni (transporte)

Además, varios roles modificaban el prefijo y sufijo letras se utilizan para indicar entrenamiento, reconocimiento, variantes etc. de la designación básica. Las letras de modificación de los roles son:

 I - Izvidjac (reconocimiento)
 M - Modifikovan (modificado)
 N - Nastavni (caza de entrenamiento)
 N - Naoruzani (helicóptero armado)
 O - Opce namjene (uso general)
 P - Protivpodmornicki (antisubmarino)
 S - Spailacki (rescate)
 T - Transportni (transporte)

Inventario de aeronaves 1965-1985

Galería

Comandantes
 Franc Pist (1944–1946)
 Zdenko Ulepič (1946–1965)
 Viktor Bubanj (1965–1970)
 Milan Simović (1970–1972)
 Enver Ćemalović (1972–1979)
 Stevan Roglić (1979–1981)
 Slobodan Alagić (1981–1985)
 Anton Tus (1985–1991)
 Zvonko Jurjević (1991–1992)
 Božidar Stefanović (1992)

Véase también
 República Federal Socialista de Yugoslavia

Fuerzas aéreas de la ex Yugoslavia

Actuales
  Fuerza Aérea Serbia
  Fuerza Aérea Croata
  Fuerza Aérea de Macedonia
  Fuerza Aérea de Eslovenia

Históricas
  Fuerza Aérea de Serbia y Montenegro
  Fuerza Aérea de la República Srpska

Referencias

Yugoslavia
Fuerzas armadas de Yugoslavia


Die Propstei Seesen war bis zum 31. Dezember 2016 einer von 13 Unterbezirken der Evangelisch-Lutherischen Landeskirche in Braunschweig. Zum 1. Januar 2017 schloss sie sich mit der Propstei Bad Gandersheim zur Propstei Gandersheim-Seesen zusammen.

Geographische Lage
Die Propstei Seesen lag am nordwestlichen Rand des Harzes sowie dessen westlichem Vorland, wo die A7 die Hauptverkehrsachse ist. Kirchlich befand sich westlich angrenzend die Propstei Bad Gandersheim, nordwestlich angrenzend der Kirchenkreis Hildesheimer Land-Alfeld (Evangelisch-lutherische Landeskirche Hannovers), nordöstlich angrenzend die Propstei Goslar, östlich und südlich angrenzend der Kirchenkreis Harzer Land (ebenfalls Hannover).

Propsteigebiet
Die in der Propstei Seesen zusammengefassten Kirchen gehörten zu den politischen Gemeinden Seesen, Bad Grund (Harz), Bockenem und Langelsheim.

Kirchengemeinden
Zur Propstei Seesen gehörten 31 Kirchengemeinden (Pfarrämter). Zu einem Pfarramt gehören meist mehrere Kirchen.

Weblinks
 Website der Propstei Seesen, abgerufen am 24. Februar 2013

Einzelnachweise

Seesen
Organisation (Seesen)
Religion (Seesen)
Christentum im Landkreis Goslar
Christentum im Landkreis Göttingen
Christentum im Landkreis Hildesheim

Propstei Seesen


An Anthurium urbanii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Luis Aloysius, Luigi Sodiro. An Anthurium urbanii in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium urbanii


Søren Hyldgaard (6. august 1962 - 7. maj 2018) var en dansk filmkomponist, der også er kendt fra adskillige New Age-albums og sine koncerter.

Hyldgaard var en autodidakt musiker. Han producerede meditation new age strenemusik med det skandinaviske pladeselskab Fønix Musik. Han solgte mere end 125.000 eksemplarer og fik både sølv og platinplader for sit album Flying Dreams (1988).

Hyldgaard modtog en pris fra San Diego Film Commission in Southern California for sit lange arbejde med filmmusik. Han modtog også flere europæisk filmpris-nomineringer, inklusive Jussi Awards og Robertprisen for musikken til Den eneste ene (1999).

Hans film inkluderer den Oscarnominerede kortfilm Når livet går sin vej. Han fik sin Hollywooddebut med thrilleren Red fra 2008, med Brian Cox.

Koncertmusik
Concerto for Bass Trombone and Orchestra (2015), skrevet til soloisten Stefan Schulz, Berliner Philharmonikerne

Filmografi
Adam Hart i Sahara (1990)
Enken (1990)
The Chaplin Puzzle (1992)
Den sidste færge (1993)
Mørkets øy (1997)
Når livet går sin vej (1997)
Ørnens øje (1997)
Poika ja ilves (1998)
Nattens engel (1998)
Den eneste ene (1999)
The Other Side (1999)
Pyrus på pletten (2000)
Hjælp! Jeg er en fisk (2000)
Edderkoppen (2000)
Olsen-banden Junior (2001)
Bertram & Co. (2002)
Ulvepigen Tinke (2002)
One Hell of a Christmas (2002)
Till Eulenspiegel (2003)
Dogville Confessions (2003)
Midsommer (2003)
American short (2004)
Fakiren fra Bilbao (2004)
Forsvar (2004)
Nynne (2005)
Red (2008)
Ses (2008)
Den fremmede (2009)
Superbror (2009)
Nuummioq (2009)
Storm (2009)
Min søsters børn vælter Nordjylland (2010)
Noget i luften (2011)
Live fra Jordens undergang (2012)
Det grå guld (2013)

Diskografi
 Flying Dreams (1988)
 Landmarks (1989)
 Sound Tracks (1990)
 Journey Toward The Sun - med Joel Andrews (1999)

Eksterne henvisninger

Komponister fra Danmark
Filmkomponister fra Danmark
Personer fra København

Søren Hyldgaard


Čudo u Ludbregu je hrvatski dokumentarno-igrani film scenaristice i redateljice Nade Prkačin iz 2011. godine. Snimljen je na 600. obljetnicu čuda u Ludbregu.

U filmu se govori o euharistijskom čudu pretvorbe vina u krv koje se prema predaji dogodilo 1411. u kapelici obitelji Batthyany. Svećeniku je za vrijeme bogoslužja iz hostije potekla krv. Krv je spremio u posudicu. Na samrti ju je predao na čuvanje svojoj subraći svećenicima. Glas o čudu se prenio krajem. Po predaji se od tada u Ludbregu događaju čudesna ozdravljenja. Sugovornici u filmu vode kroz povijest svetišta. Prizori sa sugovornicima dopunjeni su igranim prizorima.

Redateljica, scenaristica i urednica emisije je Nada Prkačin. Snimatelj je Damjan Petrović. Montažer je Damir Đurčević. Tonski snimatelj je Željko Čabraja. Rasvjetljivač Mario Vučković. Autor glazbe je Emilio Kutleša. Tekst čitao Tomislav Baran. Sinkronizacija Krešimir Šušljek. Kostimografkinja Vesna Šipušić Buljan. Kostimerka Anita Jurak. Za šminku je bila zadužena Zvjezdana Mikulić. Vizualni efekti Iva Blašković. Asistentica Renata Tijanić. Arhivistica pretraživačica Zrinka Domes. Producent emisije Anto Jurić. Producent Dokumentarnog programa HTV Miroslav Rezić, urednik Dokumentarnog programa HRT Ninoslav Lovčević. Odg. urednica odjela Obrazovni program Sanja Ivančin. V.d.urednik odjela Obrazovnog programa HRT-a Mario Raguž. Proizvodnja HTV 2011. godine.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi
Filmovi 2010-ih

Čudo u Ludbregu


144769 Zachariassen este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
144769 Zachariassen este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Vail-Jarnac de Tom Glinos și David H. Levy. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,12 ua, o excentricitate de 0,05 și o înclinație de 1,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 144001-145000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2004
Centura de asteroizi

144769 Zachariassen


Robin Söder (født 1. april 1991 i Magra, Alingsås) er en svensk fodboldspiller, der spiller for Lokeren som kant og angriber.

Karriere
Söder begyndte sin fodboldkarriere i 1995 i klubben Magra IS. Efter et par år begyndte han at spille for Sollebrunn AIK. Han flyttede fra Magra i en alder af 12 år og begyndte at spille for Morlanda GoIF i Orust. Han skiftede derefter til Stenungsunds IF, hvor han desuden har spillet seniorkampe.

IFK Göteborg
Han skiftede til ungdomsholdet for de svenske mestre fra IFK Göteborg i december 2007, men begyndte snart derefter at træne og spille med seniortruppen.

Han fik sin debut i Allsvenskan den 1. juli 2008, da han blev skiftet ind i det 82. minut i et 0-2-nederlag hjemme til Trelleborgs FF. Kun elleve dage efter sin debut scorede han sit første mål i Allsvenskan for IFK Göteborg, da han sikrede tre point imod Djurgårdens IF ved at score til 2–1 i det 91. minut.

Efter hans debutsæson blev han kåret som Årets Nykomling ved Fotbollsgalan 2008. De andre nominerede var Sebastian Rajalakso, Rasmus Jönsson og Joel Ekstrand. Samtidig udtalte Hans Nijland fra FC Groningen, at klubben havde lagt et bud på Robin Söder, men at spilleren selv havde afvist tilbuddet.

I januar 2009 blev han kædet sammen med klubber som Werder Bremen, Milan, Bayern München, Palermo og Roma.

Esbjerg fB
Den 22. august 2014 blev det offentliggjort, at Robin Söder havde skrevet under på en treårig aftale med Esbjerg fB. Han fik sin debut i Superligaen den 31. august 2014, da han blev skiftet ind i stedet for Casper Nielsen i det 46. minut i et 2-0-nederlag til FC Midtjylland. Robin Söder scorede sit første og andet mål i Superligaen den 14. september 2014 i en 3-0-sejr over FC Vestsjælland. Robin Söder spillede 21 kampe og scorede fire mål i sin debutsæson for Esbjerg fB.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Sverige
Fodboldspillere fra IFK Göteborg
Fodboldspillere fra Esbjerg fB

Robin Söder


"Proud" er en sang af den makedonske sanger Tamara Todevska. Hun skal udføre sangen i Eurovision Song Contest 2019 i Tel Aviv. Selv om sangen oprindeligt var planlagt til at blive frigivet den 4. marts 2019, blev udgivelsesdato udskudt til dagen før den 8. marts 2019, for at falde sammen med den kvindernes internationale kampdag, i en erklæring udgivet på den makedonske delegationens Twitter-konto.

Referencer

Sange fra 2019
Sange fra Eurovision Song Contest 2019
Eurovision Song Contest-sange fra Nordmakedonien

Proud (Tamara Todevska-sang)


Meibion Glyndŵr, İngiltere'yi zor durumda bırakan ayrılıkçı bir yasadışı örgüttür. Üyeleri yüzyıllardan beri milliyetçiliğiyle tanınan Gallilerdir. Meibon Glyndwr, Galler'in bağımsızlığını için mücadele ettiğini dile getirir.

Bu örgüt Kuzey Galler'de birçok İngiliz binasını kundaklamış ve 1992 Kasım ayında yangın çıkartıcı bombalar kullanarak sansasyonel eylemler gerçekleştirmiştir.

20. yüzyılda Galler

Meibion Glyndŵr


"Pure Morning" İngiliz alternatif rock grubu Placebo'nun bir şarkısıdır. Şarkı, grubun ikinci albümü "Without You I'm Nothing"'de bulunmaktadır.

Şarkı her ne kadar ilk olarak B-side için kaydedilmiş olsa da, grup şarkıyı çok sevdiğinden albümlerine koymaya karar vermiştir. Şarkı, genellikle grubun en çok çalınan ikinci şarkısı olarak bilinmektedir; en çok çalınan şarkı ise "Nancy Boy"'dur. Şarkı, birçok İngiliz televizyon reklamlarında kullanılmıştır.

Teklinin şarkı listesi

CD1
"Pure Morning" (tekli editi) - 4:00
"Mars Landing Party" - 1:45
"Leeloo" - 5:19

CD2
"Pure Morning" - 4:22
"Needledick" - 1:13
"The Innocence of Sleep" - 3:46

Müzik klibi
Klibinde Brian Molko'nun bir gökdelenin çatısından kendisini atarak intihar edecektir, aşağıda da onun intihar edeceğinden korkan bir kalabalık korkulu gözlerle onu izlemektedir. Bir yandan da polisler aşağıda konumlanmaktadır. Bir diğer polis Brian Molko'nun bulunduğu kata çıkıp onu kurtarmaya çalışmaktadır. Tam o anda Molko kendini aşağıya atar ve sanılanın (-ve olması gerekenin-) aksine aşağı düşmek bir yana, gökdelenin duvarından aşağıya doğru yer çekimine karşı gelerek yürümeye başlar.

1998 şarkıları
Placebo şarkıları
1990'larda İngilizce şarkılar

Pure Morning


An Prosthechea megahybos in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Schltr., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Dodson och Eric Hágsater. An Prosthechea megahybos in nahilalakip ha genus nga Prosthechea, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Prosthechea

Prosthechea megahybos


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Jahodná enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Jahodná im Okres Dunajská Streda.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Jahodna


Karl Max, Príncipe Lichnowsky (Kreuzenort, Alta Silésia, Prússia [agora Krzyżanowice, Polônia], 8 de março de 1860 – Chuchelná, Tchecoslováquia, 27 de fevereiro de 1928) foi um diplomata alemão que serviu como embaixador na Grã-Bretanha durante a crise de julho e que foi o autor de um panfleto de 1916 que deplorava a diplomacia alemã em meados de 1914 que, segundo ele, contribuiu fortemente para a eclosão da Primeira Guerra Mundial.

Vida e carreira pré-1914
Ele foi o sexto príncipe e oitavo Conde Lichnowsky. Ele sucedeu seu pai em 1901. Seu pai era Carl, Príncipe Lichnowsky, quinto Príncipe e sétimo Conde Lichnowsky, um general de cavalaria, e sua mãe era Marie, Princesa de Croy. Ele era o chefe de uma antiga família nobre da Boêmia, possuindo propriedades em Chuchelná, então na Silésia austríaca, e Grätz na Morávia austríaca (agora Hradec nad Moravicí, República Tcheca). Como membro hereditário da câmara alta da dieta prussiana, Lichnowsky desempenhou um papel na política doméstica, adotando em geral uma atitude moderada e depreciando a legislação partidária. Embora católico romano, ele evitou se identificar com o partido clerical na Alemanha.

Entrando no serviço diplomático, Lichnowsky foi nomeado adido na embaixada de Londres em 1885 e mais tarde serviu como secretário da legação em Bucareste. Tornou-se embaixador alemão na Áustria-Hungria em 1902, substituindo Philipp, príncipe de Eulenburg-Hertefeld, mas foi forçado a se aposentar em 1904, acusado de muita independência do Ministério das Relações Exteriores após vários conflitos com Friedrich von Holstein, chefe do departamento político do Escritório. divisão. Em 1904, casou-se com a Condessa Mechtilde von Arco-Zinneberg (1879-1958).

Ele passou oito anos aposentado, como relatam suas memórias, "na minha fazenda e no meu jardim, a cavalo e nos campos, mas lendo diligentemente e publicando artigos políticos ocasionais". Durante vários anos, rumores de jornais na Alemanha ligaram o nome Lichnowsky a praticamente todos os cargos diplomáticos importantes que ficaram vagos, e até mesmo à chancelaria imperial. Nenhuma nomeação oficial ocorreu, no entanto, além da designação de conselheiro privado (alemão: Wirklicher Geheimrat) em 1911.

Em 1912, Lichnowsky foi nomeado embaixador no Reino Unido, cargo em que serviu até a eclosão da guerra em 1914. Logo após sua nomeação, ele apresentou um relatório sobre uma conversa com Lord Haldane, secretário de estado britânico para a guerra. Nele, Haldane deixou claro que a Grã-Bretanha poderia entrar em guerra se a Áustria-Hungria atacasse a Sérvia e a Alemanha atacasse a França. Diz-se que o relatório enfureceu o Kaiser Wilhelm II.

A Crise de 1914

Durante a crise de julho de 1914, Lichnowsky foi o único diplomata alemão que levantou objeções aos esforços da Alemanha para provocar uma guerra austro-sérvia, argumentando que a Grã-Bretanha interviria em uma guerra continental. Em 25 de julho, ele implorou ao governo alemão que aceitasse uma oferta de mediação britânica na disputa austro-sérvia. Em 27 de julho, ele seguiu com um telegrama argumentando que a Alemanha não poderia vencer uma guerra continental. Este cabo não foi mostrado ao Kaiser Wilhelm II. Um telegrama em 28 de julho transmitiu uma oferta do rei George V para realizar uma conferência de embaixadores europeus para evitar uma guerra geral. Um telegrama final em 29 de julho para o Ministério das Relações Exteriores alemão dizia simplesmente que "se a guerra começar, será a maior catástrofe que o mundo já viu". Esses avisos foram ignorados e, quando o cabo final chegou a Berlim, as tropas austríacas já estavam bombardeando Belgrado.

Na declaração de guerra da Grã-Bretanha em 4 de agosto de 1914, Lichnowsky retornou à Alemanha. Ele era tão estimado que uma guarda de honra militar britânica saudou sua partida – um privilégio raro nas circunstâncias.

Seu panfleto de 1916

Seu panfleto impresso em particular, My Mission to London 1912–1914, circulou nos círculos da classe alta alemã em 1916, acusando seu governo de não apoiá-lo nos esforços para evitar a Primeira Guerra Mundial; sua publicação em 1917 nos Estados Unidos levou à sua expulsão da Câmara dos Lordes da Prússia. Em 1918, o renomeado "Lichnowsky Memorandum" foi publicado em The Disclosures from Germany (New York: American Association for International Conciliation, 1918). Também foi publicado no jornal dinamarquês Politiken em março de 1918, do qual uma cópia britânica foi publicada pela Cassell & Co., mais tarde em 1918, com prefácio do professor Gilbert Murray.

O panfleto cobre principalmente o período de 1912-1914, e ocasionalmente até 1900. Lichnowsky lamentou a aliança alemã com a Áustria-Hungria (embora ele possuísse terras na Áustria e tivesse servido como diplomata em Viena), sentindo que isso inevitavelmente puxava a diplomacia alemã para o Crises balcânicas e tensões com a Rússia, sem nenhum benefício compensatório para a Alemanha com suas novas indústrias, comércio e colônias. "Este é um retorno aos dias do Sacro Império Romano e aos erros dos Hohenstaufens e Habsburgos", escreveu ele.

O Kaiser havia comentado em 31 de julho de 1914 sobre uma diplomacia britânica envolvente durante a crise: "Pois não tenho mais dúvidas de que a Inglaterra, a Rússia e a França concordaram entre si, sabendo que nossas obrigações do tratado nos obrigam a apoiar a Áustria-Hungria, a usar o conflito austro-sérvio como pretexto para travar uma guerra de aniquilação contra nós... Nosso dilema de manter a fé no velho e honrado imperador foi explorado para criar uma situação que dá à Inglaterra a desculpa que ela procurava para aniquilar nos com uma aparência espúria de justiça sob o pretexto de que ela está ajudando a França e mantendo o conhecido equilíbrio de poder na Europa, ou seja, jogando todos os Estados europeus em seu próprio benefício contra nós."

Em contraste, Lichnowsky descreveu como o ministro das Relações Exteriores britânico Sir Edward Gray ajudou, com dois tratados, na divisão do Império Português e no estabelecimento da ferrovia Berlim-Bagdá, e apoiou a política da Alemanha na resolução das Guerras Balcânicas em 1912 e 1913 que excluiu a Rússia. A Grã-Bretanha havia se recusado a declarar guerra até 4 de agosto, depois que a Bélgica foi invadida, mas em um telegrama enviado a ele de Berlim em 1º de agosto: "... a Inglaterra já foi mencionada como oponente ..."

Lichnowsky resumiu sua opinião sobre a culpa pela eclosão da guerra e o fracasso da diplomacia em três pontos principais:

 "Nós [Alemanha] encorajamos o Conde Berchtold [ministro das Relações Exteriores austríaco] a atacar a Sérvia, embora os interesses alemães não estivessem envolvidos e o perigo de uma guerra mundial deve ter sido conhecido por nós. Se estávamos cientes da redação do Ultimato [austríaco] é completamente irrelevante."
 Entre 23 e 30 de julho, Sergey Sazonov, ministro das Relações Exteriores da Rússia, tendo declarado que a Rússia não toleraria um ataque à Sérvia, todas as tentativas de mediar a crise foram rejeitadas pela Alemanha. Enquanto isso, a Sérvia havia respondido ao ultimato austríaco e Berchtold estava "contente ... com a resposta sérvia".
 "Em 30 de julho, quando Berchtold queria chegar a um acordo (com a Sérvia), enviamos um ultimato a Petrogrado [Rússia], apenas por causa da mobilização russa, embora a Áustria não tenha sido atacada; e em 31 de julho declaramos guerra à Rússia, embora o czar tenha prometido sua palavra de que não ordenaria que um homem marchasse (contra a Alemanha), enquanto as negociações estivessem em andamento – destruindo assim deliberadamente a possibilidade de um acordo pacífico."

"Em vista dos fatos acima, inegáveis, não é de admirar que todo o mundo civilizado fora da Alemanha coloque toda a responsabilidade pela guerra mundial sobre nossos ombros."

No final do folheto, ele prevê que as Potências Centrais estavam condenadas a perder a Primeira Guerra Mundial e diz: "O mundo pertencerá aos anglo-saxões, russos e japoneses". O papel alemão, escreveu ele, "será o do pensamento e do comércio, não o do burocrata e do soldado. A Alemanha apareceu tarde demais, e sua última chance de consertar o passado, a de fundar um Império Colonial, foi aniquilada pela guerra mundial."

O panfleto influenciou fortemente as mentes dos políticos franceses e britânicos que promulgaram o Tratado de Paz de Versalhes em 1919.

Ligações externas

Nascidos em 1860
Mortos em 1928
Embaixadores da Alemanha

Karl Max, Príncipe Lichnowsky


, née le , est une femme politique japonaise, représentant la préfecture de Saitama à la Chambre des représentants du Japon pour le Parti libéral-démocrate japonais. Elle est nommée plusieurs fois au gouvernement, en 2002 au poste de vice-ministre parlementaire chargée des affaires étrangères au sein du gouvernement Koizumi I, en 2006 au poste de Ministre d'État chargée de l'Environnement, en 2013 au poste de Ministre d'État chargée de la Santé au sein des différents gouvernements Abe, puis en 2023 au poste de  au sein du gouvernement Kishida.

Jeunesse, études et carrière pré-électorale
Shinako Tsuchiya effectue ses études secondaires au , situé à Tokyo. Elle est la fille de , gouverneur de la préfecture de Saitama. Elle effectue son cycle universitaire au département d'histoire et de sociologie de l', elle aussi située à Tokyo. Elle se spécialise ensuite dans la recherche et la culture culinaire, jonglant entre recherches et émissions télévisées. Elle est également une artiste florale.

Carrière électorale
Shinako Tsuchiya est élue pour la première fois en 1996 dans la treizième circonscription de la préfecture de Saitama, alors gouvernée par son père, . Elle siège alors en indépendant à la Diète, et est réélue en 2000. Elle rejoint alors le parti libéral-démocrate, et est nommée en 2002 au poste de vice-ministre parlementaire chargée des affaires étrangères au sein du gouvernement Koizumi I.

Elle est réélue à deux nouvelles reprises, en 2003 et en 2005, sous les couleurs du PLD. Elle est nommée en 2006 au poste de Ministre d'État chargée de l'Environnement du gouvernement Abe I.

Elle échoue à se faire réélire en 2009, cédant ainsi son siège à . Elle est réélue en 2012 en tant que représentante de la treizième circonscription de Saitama, battant Morioka, et retrouvant ainsi son siège. Toujours candidate en 2014, elle remporte à nouveau l'élection, entamant son sixième mandat.

En août 2016, elle est nommée à la tête de la commission du PLD pour la promotion de l'avancement des femmes au sein du parti.

Elle est de nouveau réélue en 2017 et 2021, et débute ainsi son huitième mandat de représentante du Japon.

Elle rejoint en 2023 le Gouvernement Kishida II, au poste de .

Prises de position
Elle se dit favorable une réforme de la constitution japonaise, qui empêche le pays de posséder une armée. Elle se déclare néanmoins opposée au développement de l'arme nucléaire par le Japon.

En termes de relations internationales, elle se dit pour un durcissement des relations avec la Chine et la Corée du Sud.

D'un point de vue sociétal, elle se déclare pour l'ouverture du mariage aux personnes du même sexe.

Vie privée
Sa fortune personnelle est estimée à plusieurs centaines de millions de yens, faisant d'elle la représentante la plus riche de la  législature de la Diète japonaise.

Références

Annexes

Articles connexes
 Femmes au Japon

Liens externes
 Site personnel de Shinako Tsuchiya

Femme politique japonaise
Ministre japonais
Naissance en février 1952
Naissance à Tokyo
Personnalité du Parti libéral-démocrate (Japon)
Député de la 48e législature de la Chambre des représentants du Japon
Député de la 49e législature de la Chambre des représentants du Japon

Shinako Tsuchiya


Eriks Sjællandske Lov er en dansk lovbog, der blev nedskrevet i midten af 1200-tallet, men med adskillige tilføjelser i de følgende årtier. Loven dækker samme område som Valdemars Sjællandske Lov, dvs. Sjælland, og fra 1284 også Møn og Lolland-Falster.

Eriks Sjællandske Lov er mere omfangsrig Valdemars Sjællandske Lov. Den blev trykt i 1505 og den blev brugt frem til 1683, da Danske Lov blev udskrevet af Christian 5.

Sammen med Valdemars Sjællandske Lov og Sjællandske Kirkelov betegnes disse tre som Sjællandske Lov.

Se også
Danske krøniker
Valdemars Sjællandske Lov
Jyske Lov
Sjællandske Lov

Eksterne henvisninger
Sjællandske Lov  på Ribewiki
Eriks lov på Middelaldertekster.dk (transskriberet tekst). Se også beskrivelsen af teksten .

Krøniker fra Danmark
Danmarks love
Retshistorie

Eriks Sjællandske Lov


The Shire of East Gippsland is a local government area in Gippsland, Victoria, Australia, located in the eastern part of the state. It covers an area of  and in June 2018 had a population of 46,818.

It includes the towns of Bairnsdale, Benambra, Bruthen, Buchan, Ensay, Lakes Entrance, Mallacoota, Metung, Omeo, Orbost, Paynesville, Swan Reach and Swifts Creek. It was formed in 1994 from the amalgamation of the City of Bairnsdale, Shire of Bairnsdale, Shire of Omeo, Shire of Orbost, Shire of Tambo and parts of the Shire of Rosedale.

The Shire is governed and administered by the East Gippsland Shire Council; its seat of local government and administrative centre is located at the council headquarters in Bairnsdale, it also has service centres located in Lakes Entrance, Omeo and Orbost. The Shire is named after the Gippsland region, in which the LGA occupies the eastern portion.

Council

Current composition
The council is composed of nine councillors elected to represent an unsubdivided municipality.

Administration and governance
The council meets in the council chambers at the council headquarters in the Bairnsdale Municipal Offices, which is also the location of the council's administrative activities. It also provides customer services at both its administrative centre in Bairnsdale, and its service centres in Lakes Entrance, Omeo and Orbost.

Townships and localities
The 2021 census, the shire had a population of 48,715 up from 45,040 in the 2016 census

^ - Territory divided with another LGA
* - Not noted in 2016 Census
# - Not noted in 2021 Census

See also
 East Gippsland
 List of localities (Victoria)

References

External links

East Gippsland Shire Council official website
Vic Govt Dept of Natural Resources and Environment: East Gippsland biodiversity management
Metlink local public transport map
Link to Land Victoria interactive maps

Local government areas of Victoria (state)
Gippsland (region)

Shire of East Gippsland


, née  le  à Tokyo et décédée le , est une poétesse et romancière japonaise. On l'avait surnommée l'une des .

Biographie
 naît à Tokyo en 1885. Elle est la deuxième fille de l'homme d'État et diplomate le comte . Sa mère est l'une de ses concubines, Ryō, issue d'une famille de samouraï déchu qui était une geisha à Yanagibashi. La famille Yanagiwara appartient à la lignée familiale Reizei du clan Fujiwara. Sakimitsu est le frère aîné de la mère de l'empereur Taishō, Yanagihara Naruko, faisant de Yanagiwara un cousin germain de l'empereur Taishō.

En 1894, elle est adoptée par un parent éloigné, le vicomte Yorimitsu Kitakōji. Elle entre à l'école des filles de Kazoku en 1898.

En 1900, à , elle est mariée au fils aîné de la famille Kitakōji, . Elle doit abandonner l'école parce qu'elle tombe enceinte et donne naissance à son fils aîné, Isamitsu, mais en 1905, elle divorcé, laissant son fils à la famille Kitakōji, et retourne chez ses parents.

À l'époque, les familles Kazoku attachent de l'importance à la décence, et une fille divorcée était déshonorée et elle ne pu pas retourner dans la résidence principale de la famille Yanagiwara.

En 1908, elle est transférée à l'école de filles Tōyō Eiwa, une école missionnaire canadienne à Azabu, Tokyo, en tant que pensionnaire pour reprendre ses études, qu'elle avait abandonnées en raison de son mariage et de sa grossesse. Elle y rencontre Hanako Muraoka, une fille de huit ans sa cadette, qui devient sa confidente et qu'elle appelle « Hana-chan ». À cette époque, elle est entrée dans l'association Tanka Takekashikai organisée par Nobutsuna Sasaki.

En 1910, elle rencontre , un magnat des mines de charbon à Kyushu, qui a  de plus qu'elle, et l'année suivante, il l'épouse en secondes noces.  Leurs âges, leurs statuts et leurs éducations étaient tous très différents ; leur mariage a créé des remous public en tant que mariage politique entre la famille d'un comte et un magnat de la mine de charbon. Le mariage jugé scandaleux a été largement traité dans le journal Tokyo Nichi Nichi Shimbun. Hanako Muraoka, la confidante, est choquée par cette nouvelle et met fin à sa relation avec Yanagiwara. La même année, celle-ci est diplômée de l'école de filles Tōyō Eiwa.

Après s'être remariée, elle est surnommée la « reine de Tsukushi », mais se sent indigne de vivre. Elle écrit une lettre à Hanako exprimant ses sentiments, ce qu'Hanako accepte, et les deux reprennent leur amitié. Elle écrit un poème tanka sur sa solitude et sa souffrance, et elle continue à publier ses poèmes dans le magazine Takekashikai Kokoro no Hana. À partir de ce moment, elle commence à utiliser son pseudonyme Byakuren.

En 1921, elle s'enfuit avec le socialiste , fils du philosophe et activiste politique Tōten Miyazaki. Cet incident a été appelé « l'incident Byakuren ». À l'époque, l'adultère est un crime au regard du droit pénal, passible d'une peine pouvant aller jusqu'à deux ans d'emprisonnement. Elle publie sa lettre de rupture à la famille Itō dans l'Osaka Asahi Shimbun, et deux jours plus tard, une déclaration de protestation de Den'emon est publiée.

Son nouveau beau-père a beaucoup de dettes et leur vie est difficile. Lorsque Ryūsuke tombe malade de la tuberculose, Yanagiwara soutient financièrement sa nouvelle famille en écrivant. En 1925 naît sa fille , Fuki. À partir de 1935, elle dirige le magazine de poésie Kototama.

En 1945, Kaori qui est un élève officier, meurt lors d'une frappe aérienne de l'armée américaine. À la suite de ce deuil elle crée la  et lance des activités de proclamation de la paix dans diverses régions du Japon. Pendant et après la Seconde Guerre mondiale, Yanagiwara s'est de plus en plus intéressé à l'activisme pour la paix et à la religion.

Bien qu'elle perde la vue à cause d'un glaucome, elle passe une vie paisible à écrire des poèmes jusqu'à sa mort. Yanagiwara décède à Tokyo en 1967, à l'âge de .

Œuvres

Recueils de waka
 , 1915
 , 1919
 , 1921
 , 1925
 , 1928
 , 1928
 , 1956

Recueil de poésie
 , 1919

Romans
 , 1924
 , 1928 (autobiographique)
 , 1928
 , 1930
 , 1943

Pièce
 , 1920

Bibliographie
 .

Liens externes

 Biographie de Yanagihara Byakuren dans Kotobank, en japonais.

Notes et références

Notes

Références

Poétesse japonaise
Femme de lettres japonaise
Écrivain japonais du XXe siècle
Naissance en octobre 1885
Naissance à Tokyo
Décès en février 1967
Décès à Tokyo
Décès à 81 ans

Yanagiwara Byakuren


نادي كيوتو سانغا لكرة القدم  هو نادي كرة قدم ياباني تأسس عام 1922 مركزه مدينة كيوتو.

أهم اللاعبين الذين لعبوا للعين خلال تاريخه
 نيد زيليتش
 ويلفريد سانو
 بالتازار ماريا دي مورايس
 باولو سيلاس
 دانيل سانابريا

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي للنادي

أندية الدوري الياباني
أندية كرة قدم أسست في 1922
أندية كرة قدم في اليابان
تأسيسات سنة 1922 في اليابان
الرياضة في كيوتو
فرق رياضية في محافظة كيوتو

نادي كيوتو سانغا


An Alocasia heterophylla in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Karel Presl, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Elmer Drew Merrill. An Alocasia heterophylla in nahilalakip ha genus nga Alocasia, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Alocasia

Alocasia heterophylla


පූජිත් සේනාධි බණ්ඩාර ජයසුන්දර යනු ශ්‍රී ලංකාවේ පොලිස්පතිවරයා වේ. 2016 අප්‍රේල් 20වන දින ව්‍යවස්ථාදායක සභාව විසින්, ජ්‍යෙෂ්ඨ නියෝජ්‍ය පොලිස්පතිවරු තිදෙනෙකු අතුරින් පූජිත් ජයසුන්දර ශ්‍රී ලංකාවේ 34වන පොලිස්පතිවරයා වශයෙන් තෝරා පත්කර ගැණිනි.

පුද්ගලික දිවිය
1960 මාර්තු 15වන දින කුරුණෑගලදී ඔහු උපත ලද ජයසුන්දර සිය ප්‍රාථමික අධ්‍යාපනය බෝගමුව මහමූකලාන්යාය, තක්සලා මහා විද්‍යාලයෙන් හදාරණ ලදී. විදුහලේ පහ ශ්‍රේණියේදී ඉබ්බාගමුව මධ්‍ය මහා විද්‍යාලයටත් ඉන්පසුව ඔහු 1969දී මහනුවර ධර්මරාජ විද්‍යාලයටත් ඇතුලත් විය. පසුව ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර විශ්වවිද්‍යාලය වෙත තේරී පත් වූ ඔහු වාණිජවේදී දෙවන ඉහළ සාමාර්ථයක් සහිතව සිය උපාධිය සම්පූර්ණ කරන ලදී.

1985දී සහකාර පොලිස් අධිකාරීවරයෙකු ලෙස ශ්‍රී ලංකා පොලිස් සේවයට එකතු වූ ඔහු, පොලිස්පතිවරයා ලෙස පත්වීමට පෙරාතුව ජ්‍යෙෂ්ඨ නියෝජ්‍ය පොලිස්පතිවරයෙකු වශයෙන් සේවය කරන ලදී.

මූලාශ්‍ර

|-

|-

1960 උපත්
සිංහල පොලිස් නිළදාරීන්
ශ්‍රී ලංකාවේ පොලිස්පතිවරු

පූජිත් ජයසුන්දර


108140 Alir este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
108140 Alir este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Saint-Véran de Observatorul din Saint-Véran. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,63 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 4,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 108001-109000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2001
Centura de asteroizi

108140 Alir


Homer als Frauenheld (engl. Originaltitel: Homer's Night Out) ist die zehnte Folge der ersten Staffel der US-amerikanischen Zeichentrickserie Die Simpsons.

Handlung
Bart kauft sich in einem Katalog eine "Spionkamera", die sechs Monate später eintrifft. Mit dieser fotografiert er – oft von seiner Familie ungewollt – viele peinliche Dinge. Eines Tages fahren er, Marge, Lisa und Maggie in ein Restaurant, um etwas Zeit miteinander zu verbringen. Währenddessen befinden sich Homer und seine Kollegen im selben Restaurant einen Raum weiter, um dort den Junggesellenabschied eines Freundes zu feiern. Als Überraschung für diesen erscheint dort die Bauchtänzerin Prinzessin Kaschmir und bittet Homer um einen Tanz. Als sie zusammen fröhlich auf einem Tisch tanzen, entdeckt Bart zufällig den Raum der Veranstaltung und fotografiert Homer und Prinzessin Kaschmir mit seiner Spionkamera.

Tage darauf gibt Bart seinem Freund Milhouse eine Kopie des Fotos, woraufhin es sich in der ganzen Schule verbreitet. Schließlich kommt es auch in der Stadt herum, bis es auch Marge sieht. Am Abend desselben Tages kommt Homer nichts ahnend zu Hause an und wird aufgrund des Fotos wieder weggeschickt. In dieser Nacht übernachtet Homer bei seinem Freund Barney.

Am Tag darauf verlangt Marge von Homer, er solle Bart zur Bauchtänzerin auf dem Foto bringen, damit Bart sie kennenlernt und merkt, dass auch sie Gefühle hat. Zusammen fahren sie zu ihrem Arbeitsplatz und reden mit ihr. Während des Gesprächs beginnt jedoch ihre Show, weshalb sich Homer mitten in dieser befindet. Da ihn der Sänger als Tänzer auf dem populären Foto wieder erkennt, macht Homer begeistert bei der Show mit. Plötzlich aber stoppt er den Auftritt und hält eine Rede, in der er erklärt, man solle Frauen gegenüber respektvoll sein. Zufällig ist auch Marge dort und hört sich seine Rede an, weshalb sie ihm verzeiht.

Produktion
Die Folge Homer als Frauenheld wurde von Jon Vitti geschrieben, während Rich Moore Regie führte. Barneys Wohnung, in der Homer in dieser Folge eine Nacht verbringt, als er von Marge aus dem Haus geworfen wird, basiert teilweise auf einem Appartement, das sich Jim Reardon, Rich Moore und weitere Animatoren der Serie auf dem College geteilt haben. Einer der Strip-Clubs, die Homer und Bart besuchen, als sie versuchen Prinzessin Kaschmir zu finden, basiert auf dem Seventh Veil Strip-Club in Los Angeles, Kalifornien. Die Mitwirkenden gingen in Hollywood herum, um Strip-Clubs zu fotografieren, um Inspiration für die Innenausstattung eines solchen Clubs zu finden. Die Charakterdesigner entwarfen über 50 unterschiedliche Showgirl-Kostüme für die Szene, in der Homer in einer solchen Show auftritt.

Rezeption
Die Erstausstrahlung von Homer's Night Out beendete die Nielsen Ratings der Woche vom 19. bis zum 25. März 1990 mit einem Rating von 16,9 auf dem 14. Platz. Damit war sie die am zweithöchsten bewertete Sendung auf Fox in dieser Woche.

Die Folge erhielt im Allgemeinen positive Kritiken. In einer DVD-Rezension der ersten Staffel gab David B. Grelck der Folge eine Bewertung von 4 von 5 Punkten und erklärte sie zu einer seiner Lieblingsfolgen der ersten Staffel. Er fügte hinzu: "Diese Folge lässt uns erkennen, dass Homer Marge wirklich sehr liebt, ohne ihr krasse Sentimentalität aufstempeln zu müssen. Sie ist seltsam, doof und Spaß, zwischen Mr. Burns' Wunsch, dass Homer ihm den Weg zum Herzen einer Frau beibringt und Barts Taten mit der Spionage-Kamera. Erinnert sich noch jemand, als jede Simpsons-Werbung den Text '[Mom! Bart macht wieder ein Bild von seinem Hintern!]' beinhaltete." Colin Jacobson schrieb: "Das Konzept von Marges Wut auf Homer wurde alt, aber diese Folge schaffte es, eine einigermaßen unterhaltsame Angelegenheit zu bieten. Es machte Spaß, Homer wie einen Party-Gott behandelt zu sehen, und dies bot ein paar schöne Momente. Das Gesamtniveau der Qualität blieb während der gesamten Folge gut, aber sie stieg zu keinen großen Höhen auf." David Packard sagte in einer Rezension zur DVD The Simpsons Gone Wild, auf der sich diese Folge befindet: "Diese Folge zeigt einige der misslichen Animations- und Synchronarbeiten, die in den Folgen der ersten Staffel weit verbreitet sind. Dieser Aspekt ist kein Problem für mich, tatsächlich genieße ich die erste Staffel ziemlich, wie sie die frühen Bemühungen der Serie, ihre Beine beim Übergang ihres Ursprungs auf The Tracey Ullman Show zu bekommen, zeigt. Das Problem, das ich mit dieser Folge habe, ist, dass sie nicht besonders lustig ist. Ich kicherte ein paar Male, aber die Folge hat nicht die ausgelassenen Gags und den durchtriebenen Humor der zwei nachfolgenden Folgen."

Weblinks

 Homer's Night Out auf The Simpsons.com
 Eintrag von Homer als Frauenheld auf Simpsonspedia.net

Einzelnachweise

Die-Simpsons-Episode

Homer als Frauenheld


BPI (British Recorded Music Industry) Limited, normalt kendt som British Phonographic Industry eller BPI, er den britiske musikindustris fagforbund.

Referencer

Musikindustri
Organisationer fra Storbritannien
Etableret i 1973

British Phonographic Industry


Lilly Carandino (născută Lilly Gușeilă; ) a fost o actriță română.

Studii
A studiat la Conservatorul de Artă Dramatică din București pe care l-a absolvit în 1928. Ulterior, în perioada 1928-1931, a studiat cu bursă la Paris sub îndrumarea profesorilor Charlotte Muttel, Georges Adet și Madame Simon.

Activitate teatrală
Între 1929 și 1969 a jucat zeci de roluri pe marile scene din București și din România, debutând pe scena Teatrului "Regina Maria" la întoarcerea din Paris:
 Teatrul Național București (1929-1931, 1935-1946);
 Compania Bulandra (1932);
 Teatrul Maican (1933-1935);
 Teatrul Odeon (1946);
 Teatrul Victoria (1947);
 Teatrul de Stat din Ploiești (1965-1969).

Între 1948 și 1964 i-a fost interzis să profeseze din cauza soțului ei, Nicolae Carandino, care era jurnalist,  simpatizant al Partidului Național-Țărănesc și deținut politic sub regimul comunist.

Printre rolurile sale se numără:
 "Moartea în vacanță" la Teatrul Regina Maria;
 "Fete în uniformă" la Fantazio;
 "Omul și masca" la Teatrul Național;
 "Despot Vodă" la Teatrul Național;
 "Poveste de iarnă" la Teatrul Național;
 "Joc primejdios" la Teatrul Național;
 "Mult zgomot pentru nimic", la Teatrul Național;
 "Clopotul scufundat" la Teatrul Național;
 "Fântâna Blanduziei" la Teatrul Național;
 Desdemona în "Othelo" la Teatrul Ligii Culturale.

A rămas cunoscută în presa vremii nu atât datorită rolurilor jucate, cât mai ales din cauza prezenței în "grupul de la Tămădău", un grup de susținători ai Partidului Național-Țărănesc. Deși au încercat să fugă în Occident, au fost prinși de autoritățile comuniste pe 14 iulie 1947.

S-a stins din viață în 1995 la București.

Note

Bibliografie
 Fosian, F.O. - 87 de artiști bucureșteni din teatru, operă și revistă.

Nașteri în 1909
Decese în 1995
Actrițe române
Brăileni
Românce din secolul al XX-lea
Actrițe din secolul al XX-lea
Decese în București

Lilly Carandino


Der Kuhzer See ist ein Faltensee in der Gemeinde Boitzenburger Land in der Uckermark.

Lage

Der See legt südlich von Kuhz, westlich von Haßleben zwischen Templin und Prenzlau.

Naturräumliche Beschreibung
Der See ist etwa 220 Hektar groß und bis zu neun Meter tief. Er speist einen der langen Bäche zum Havelzufluss Templiner Gewässer, hat aber keine direkte Verbindung zu anderen Seen. (Der nächste See ist der etwa ein Kilometer entfernte Große Trebowsee.)
Der Kuhzer See ist in mehrere längliche Arme (Lanken) mit Buchten gegliedert: Schulzenort (nordöstliche Bucht), Schwalbenlanke (Süden), Fauler See, Mittenwaldsche Lanke (Süden), Prediger Lanke und Haßlebensche Lanke (Südosten).

Der Kuhzer See ist der einzige Faltensee in der Uckermark. Dieser sehr seltene Seentyp entstand in der Eiszeit durch Zusammenschieben von vorherigen Grundmoränen durch zeitlich spätere Gletscher.

Im Kuhzer See gibt es zahlreiche Fischarten, wie Karpfen, Aale, Zander, Barsche und einige Weißfischarten. Das Ufer ist meist von Schilf bewachsen, es wachsen dort einige seltene Pflanzen.

Geschichte
Der See entstand in der Eiszeit.
Von 1239 ist eine Erwähnung als Güds erhalten, früher  als das gleichnamige Dorf. Im 13. und 14. Jahrhundert stand auf einer Halbinsel bei Kuhz eine kleine Turmhügelburg (ca. 20 m × 40 m), in der die Herren von Kuhz saßen (1292 Johannes de Kouz).

Zu DDR-Zeiten gab es in Haßleben die größte Schweinemastanlage des Landes, deren Ausflüsse den Kuhzer See so stark beeinträchtigten, dass dieser zeitweise umkippte.

Literatur
 Heinz-Dieter Krausch, Werner Schmidt: Das Feldberger Seengebiet. Ergebnisse der landeskundlichen Bestandsaufnahme in den Gebieten Feldberg, Fürstenwerder, Thomsdorf und Boitzenburg (= Werte der deutschen Heimat, Band 57). Böhlau, Weimar 1997, ISBN 3-7400-0936-5; mit Beschreibung des Sees

Einzelnachweise

Weblink

See in Europa
Gewässer im Landkreis Uckermark
See in Brandenburg
Geographie (Boitzenburger Land)

Kuhzer See


Jakob Ebner (* 17. September 1873 in Unteralpfen; † 26. April 1960 ebenda) war ein deutscher katholischer Pfarrer und Heimatforscher.

Leben
Nach dem Abitur am Großherzoglichen Gymnasium in Freiburg 1893, studierte Jakob Ebner Katholische Theologie und Geschichte in Freiburg im Breisgau. Am 1. Juli 1897 wurde er zum Priester geweiht und war Vikar in Unadingen und Stühlingen. 1900 wurde er Pfarrer in Sipplingen, ein Jahr später Kaplaneiverweser in Pfullendorf und 1903 Pfarrer in Bietingen/Meßkirch. Er war im Ersten Weltkrieg von 1914 bis 1918 als Divisionspfarrer tätig. Er wurde mit dem Eisernen Kreuz I. Klasse ausgezeichnet. Nach dem Krieg war er Pfarrer unter anderem in Bruchsal und Kurat in Grenzach. 1937 wurde er Erzbischöflicher Geistlicher Rat. Neben der Geschichte seiner Heimat befasste er sich immer auch mit der jeweiligen Geschichte seiner Pfarreien.

Briefe an den Maler Adolf Hildenbrand
"Im umfangreichen Nachlaß von Oberpfarrer Dr. Jakob Ebner befinden sich eine Anzahl Briefe, die der Maler Professor Adolf Hildenbrand (AHi) an den 'Landsmann, Pfarrersmann und Ebnersmann' in der Zeit von August 1933 bis Weihnachten 1942 von Pforzheim und vom 'Roten Haus' in Bernau aus geschrieben hat".

Ehrungen
 1947: Ehrendoktor der Theologischen Fakultät der Albert-Ludwigs-Universität Freiburg
 1947: Ehrenbürger von Unteralpfen
 1953: Ehrenmitglied des Landesverbandes der Badischen Gefangenen- und Entlassenenfürsorge
 1958: Verdienstkreuz am Bande der Bundesrepublik Deutschland

Schriften (Auswahl)
 1910, Eine Müllerdynastie im Schwarzwald, erschienen im Verlag Moriell, Radolfzell
 1925, Aus der Geschichte des Hauensteiner Dorfes Unteralpfen
 1933, Geschichte der Ortschaften der Pfarrei Waldkirch bei Waldshut
 1938, Aus der Geschichte der Ortschaften der Pfarrei Birndorf
 1950, Aus der Geschichte von Tiefenstein
 1950, Die Geschichte der Salpeterer des 19. Jahrhunderts
 1952, Aus der Geschichte Görwihls und des Göhrwihler Berges
 1953, Geschichte der Pfarrei Görwihl im Hotzenwald
 1953/55, Geschichte der Salpeterer des 18. Jahrhunderts, 2 Bd.
 1955, Geschichte der Ortschaften der Pfarrei Niederwihl
 1956, Geschichte der Ortschaften der Pfarrei Luttingen am Hochrhein
 1957, Geschichte der Ortschaften der Pfarrei Hochsal
 1957, Aus der Geschichte der Stadt Grenzach

Literatur
 Brigitte Matt-Willmatt: Pfarrersmann und Malersmann. Briefe von Adolf Hildenbrand an Jakob Ebner, in: Heimat am Hochrhein, Jahrbuch des Landkreises Waldshut Bd. 14, ISBN 3 87799 093 2.
 Rudolf Metz: Geologische Landeskunde des Hotzenwaldes,  ISBN 3-7946-0174 2, S. 1082–1083 (Literaturangaben).
Hans Göppert: Jakob Ebner und sein Einsatz als Militärgeistlicher im 1. Weltkrieg. In: Badische Heimat, Jg. 96 (2016), Heft 4, S. 532–540 (Digitalisat).

Weblinks

 Biografie auf Landeskunde entdecken online

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (Erzbistum Freiburg)
Geistlicher Rat
Heimatforscher (Baden-Württemberg)
Hotzenwald
Person (Landkreis Waldshut)
Ehrendoktor der Albert-Ludwigs-Universität Freiburg
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Ehrenbürger im Landkreis Waldshut
Deutscher
Geboren 1873
Gestorben 1960
Mann
Person (Schwarzwald)

Jakob Ebner (Heimatforscher)


Margaret Mitchell é uma cientista da computação que trabalha com viés algorítmico e justiça no aprendizado de máquina. Ela é mais conhecida por seu trabalho na remoção automática de vieses indesejados relativos a grupos demográficos de modelos de aprendizado de máquina, bem como relatórios mais transparentes de seu uso pretendido.

Educação
Mitchell obteve um diploma de bacharel em Linguística pelo Reed College, Portland, Oregon, em 2005. Depois de ter trabalhado como assistente de pesquisa na OGI School of Science and Engineering por dois anos, ela obteve um mestrado em Linguística Computacional pela Universidade de Washington, em 2009. Ela se matriculou em um programa de doutorado na Universidade de Aberdeen, onde escreveu uma tese de doutorado sobre o tema Gerando Referência para Objetos Visíveis, graduando-se em 2013.

Carreira e pesquisa
Em 2012, Mitchell ingressou no Human Language Technology Center of Excellence da Johns Hopkins University como pesquisadora de pós-doutorado, antes de assumir um cargo na Microsoft Research, em 2013. Posteriormente, ela trabalhou na Google, onde fundou e co-liderou a equipe de Inteligência Artificial Ética junto com Timnit Gebru até sua demissão, em fevereiro de 2021.

Mitchell é mais conhecida por seu trabalho sobre justiça no aprendizado de máquina e métodos para mitigar o viés algorítmico. Isso inclui seu trabalho na introdução do conceito de 'Cartões de Modelo' para relatórios de modelo mais transparentes, e métodos para desvirtuar modelos de aprendizado de máquina usando aprendizado contraditório. Margaret Mitchell criou a estrutura para reconhecer e evitar vieses testando com uma variável para o grupo de interesse, preditor e adversário.

Na Microsoft, Mitchell foi a líder de pesquisa do projeto Seeing AI, um aplicativo que oferece suporte para deficientes visuais por meio de narração de textos e imagens. Em fevereiro de 2018, ela deu uma palestra no TED sobre 'Como podemos construir IA para ajudar os humanos, não nos machucar'.

Ela teve a oportunidade de começar um novo trabalho como Cientista de Pesquisa Sênior na Google Research and Machine Intelligence em novembro de 2016.

Em fevereiro de 2021, seu emprego na Google, onde ela co-liderou a equipe de Inteligência Artificial Ética com Timnit Gebru, foi encerrado.   Sua demissão ocorreu após uma investigação de cinco semanas da Google, que alega que ela violou o código de conduta e as políticas de segurança da empresa. Isso ocorreu apenas algumas semanas após a controversa saída de sua ex-co-líder da equipe, Timnit Gebru, em dezembro de 2020. Antes de sua demissão, Mitchell havia sido uma ávida defensora da diversidade na Google e havia manifestado preocupações sobre a censura de pesquisas na empresa.

Durante o outono de 2021, ela se junta à empresa Hugging Face.

Liderança
Mitchell é membro da Partnership on AI e defensora da diversidade na tecnologia. Ela é co-fundadora da Widening NLP, uma comunidade de mulheres e outros pesquisadores sub-representados que trabalham em processamento de linguagem natural e um grupo de interesse especial dentro da Association for Computational Linguistics .

Referências

Mulheres cientistas da computação
Alunos da Universidade de Washington
Pessoas vivas
Cientistas da computação
Cientistas da computação dos Estados Unidos
Mulheres cientistas da computação dos Estados Unidos
Alunos da Universidade de Aberdeen

Margaret Mitchell (cientista)


ඔක්තෝබර් 14 යනු ග්‍රෙගරි දින දසුන අනුව මෙය මෙම වසරේ 287 වන දිනය යි. වසර අවසන්වීමට තව දින 78ක් ඇත.

ඔක්තෝබර්
ග්‍රෙගරි දිනදසුනේ දින
ග්‍රෙගරි දින දසුන

ඔක්තෝබර් 14


Blachernae sau Vlaherne (în limba greacă: Βλαχέρναι) a fost un cartier în partea de nord-vest a Constantinopolului, capitala Imperiului Roman de Răsărit. În acest cartier era un izvor căutat, un palat imperial, dar și renumita biserică "Sfânta Maria" din Blachernae (Panagia Blacherniotissa), construită de împărăteasa Pulcheria, soția lui Flavius Marcianus, în anul 450, extinsă de împărătul Leon I (457–474) și renovată de Iustinian I cel Mare (527–565). Astăzi se mai văd doar ruinele palatului imperial alături de zidurile vechii capitale. Biserica Sfânta Maria a fost distrusă de otomani în 1434, dar a fost reconstruită în 1867.

Etimologie
Filologul român Ilie Gherghel, după compararea documentelor istorice apărute în Imperiul Roman de Răsărit, în special a scrierilor lui Genesios și a Lexiconului Suidas a demonstrat o origine romano-bizantină a cuvintelor "vlah" și "Blachernae". Conform acestei opinii, cuvântul "Blachernae" a apărut prima dată în Imperiul Roman de Răsărit în sec. al VI-lea și se referea la un cartier în care locuia o mică colonie de vlahi veniți din Scithia Minor (Dobrogea de astăzi). Lisseanu a susținut de asemenea această opinie. Suburbia Vlaherne este pomenită și în scrierile lui Teofan Mărturisitorul în legătură cu revolta lui Flavius Vitalianus împotriva împăratului Anastasius din anul 513.

După Ilie Gherghel, cuvântul vlah s-a răspândit în lumea germanică și slavă prin intermediul vikingilor care au intrat în contact cu Imperiul Roman de Răsărit. Originea bizantină a cuvântului vlah este sprijinită și de istoricul Stelian Brezeanu, care consideră că una din primele scrieri despre românii de la sud de Dunăre, semnalați sub numele de "vlachorynchini" (vlahii de pe râul Rynchos), a apărut într-o povestire istorică referitoare la mănăstirea Kastamonitou, scrisă în secolul al XVII-lea dar bazată pe o sursă bizantină din secolul al IX-lea.

Monumentele istorice ale cartierului Blachernae
Cartierul Blachernae se numește astăzi Ayvansaray. Față de zidurile Constantinopolului este amplasat în apropierea porții Blachernae.

Izvorul sfânt
Izvorul sfânt este în mica biserică Sfânta Maria. În limba turcă se numește Ayazma.

Biserica Sfânta Maria din Blachernae

Biserica Sfânta Maria (Maica Domnului), cunoscută îndeosebi sub numele de Biserica Vlaherne, a fost reconstruită, dar la dimensiuni mult mai mici. Biserica deținea o icoană faimoasă a sfintei Maria, numită Blachernitissa, după numele cartierului. Biserica a fost terminată și înfrumusețată de către împăratul Leon I, care a adăugat "Hagiasma" (fântâna cu apa sfințită) și "Hagion Lousma" (baia sfântă, unde se spălau preoții). Leon I a mai construit și Paraclisul "Hagia Soros", un relicvar special făcut pentru a păstra în el "Acoperământul Maicii Domnului", adus la Constantinopol din Palestina, în anul 473. Cel mai renumit eveniment a avut loc în anul 626, când orașul Constantinopol a fost asediat de către avari, în timp ce împăratul Heraclie și trupele sale erau plecați la lupta cu perșii, în Asia Mică. Icoana Maicii Domnului Blachernitissa a fost scoasă în procesiune de către fiul împăratului absent și de către Patriarhul Sergius (610-638). Avarii au încetat asediul, victoria punându-se pe seama ajutorului Maicii Domnului.

Palatul imperial Blachernae
Din Palatul imperial Blachernae se văd doar ruinele impresionante. În limba turcă acest palat se numește Tekfur Palace. Palatul Blachernae era la sud de biserică, pe a șaptea colină a cetății. Construcția a început în secolul al VI-lea. În timpul dinastiei Comnenilor, palatul era reședința preferată a împăratului, în dauna palatului oficial din estul cetății.

Turnul lui Isaac Anghelos
Turnul lui Isaac Anghelos, ale cărui vestigii sunt accesibile astăzi, a primit acest nume după 1453, în amintirea împăratului Isaac II, care fusese închis aici.

Vlaherne din insula Corfu
Există o mănăstire cu numele Vlaherne și în insula Corfu. Datează din secolul al XII-lea și are dimensiuni mici, fiind amplasată pe un promontoriu, aproape de capătul pistei aeroportului din Corfu.

Note

Legături externe
 http://www.milisoft.ro/MainPage.php?iditem=296d308fb77e70a73aec14d2d1d28ecc5ea4c25b  (despre etimologie)

Constantinopol
Istanbul

Blachernae


Kapıkırı, Muğla ilinin Milas ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Antik Latmos körfezinde yer alan Heraklia'nın ilk adı Latmos idi ve adını deniz seviyesinden 1300 metre yüksekliğe ulasan Latmos Dağı'ndan alıyordu. Efes-Milet ticaret yolu üzerinde olmayan ve Latmos körfezinde yer alan Heraklia, hiçbir zaman çok önemli bir şehir olmadı. Deniz ticaretini çok yakınında olan ünlü Milet şehrine kaptırdı. Iyonya'da olmasına rağmen Heraklia, her zaman bir Karya şehrinin özelliklerini taşıdı ve tarihsel açıdan Karya şehirlerinin kaderini paylaştı. Kral Mausolos şehri kurnazlıkla aldı ve şehrin ismini değiştirdi. Ayni isimle anılan birçok Heraklia şehrinden ayrılması için Latmos Dağı altındaki Heraklia anlamına gelen "Heraklia ad Latmos" adini aldı. MÖ 287 yılında general Lizimahos tarafından fethedilen Heraklia'nın etrafına  günümüzde bile bütün ihtişamı ile ayakta duran şehir duvarları inşa edildi. Göl seviyesinden yaklaşık 500 metre yüksekliğe kadar çıkan bu duvarlar 65 tane kule ile güçlendirilmiş olup yaklaşık 4 mil uzunluğundadırlar.

Heraklia komşusu Milet ve Priene şehirleri gibi Hippodamik stilde, yani birbirini dik kesen caddelerin meydana getirdiği satranç tahtası desenli bir plan üzerine kurulmuştur.

MÖ 1. yüzyıl sonunda Menderes nehrinin taşıdığı aluviyonlarla denizle olan bağlantısını ve bunun sonucunda  deniz ticaretini tamamen kaybeden Heraklia'nın yıldızı yavaş yavaş sönmeye sönmeye başladı.

Şehirdeki zikredilmesi gereken ikinci önemli yapı ise, deniz kenarında bir burun üzerinde yer alan, Helenistik döneme tarihleşen Athena tapınağı idi.

Oldukça sönük geçen Roma dönemi arkasından Herakliya'nın yıldızı Bizans döneminde yeniden parladı. MS 7. yüzyılda Arabistan Yarımadası'ndan gelen birçok kesiş, din adamı Latmos dağlarında yaşamaya başladılar. Bazılarının büyük bir üne kavuştuğu bu din adamları bölgeye birçok insanin  gelmesine neden oldular. Anadolu'nun en büyük manastır merkezlerinden biri olan Latmos körfezinde bu dönem 400 yıl sürdü. Türklerin Anadolu'ya gelmesi ile duraklayan manastır hayatı,  Haçlıların Selçukluları yenmesi ile tekrar alevlendi.

Efsaneye göre, bu bölgeye gelen keşişler magaralarin birinin içinde ünlü Endymion'un mezarini kesfettiler ve mezarı bir Hristiyan kutsal mekanı haline getirdiler.

Coğrafya
Muğla iline 108 km, Milas ilçesine 39 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Milas'ın mahalleleri

Kapıkırı, Milas


La microrregión del Sudoeste de Goiás es una de las microrregiones del estado brasileño de Goiás perteneciente a la mesorregión Sur Goiano. Su población fue estimada en 2006 por el IBGE en 386.668 habitantes y está dividida en dieciocho municipios. Posee un área total de 56.111,526 km². Siendo el municipio más poblado Río Verde.

Municipios
 Aparecida do Rio Doce
 Aporé
 Caiapônia
 Castelândia
 Chapadão do Céu
 Doverlândia
 Jataí
 Maurilândia
 Mineiros
 Montividiu
 Palestina de Goiás
 Perolândia
 Portelândia
 Rio Verde
 Santa Helena de Goiás
 Santa Rita do Araguaia
 Santo Antônio da Barra
 Serranópolis

Sudoeste de Goiás

Microrregión del Sudoeste de Goiás


تووادا مدينة تقع ضمن محافظة  آوموري في اليابان، تأسست في 1/1/2005، بلغ عدد تعداد سكانها في 1 يناير – 2008 حوالي 66834 مساحتها الإجمالية حوالي 688.6 كم2 لتصبح كثافة سكانها 97.1 نسمة لكل كيلو متر مربع

أعلام
 كوجي ناكامورا
 أكينوري إيتو

مصادر

مدن محافظة آوموري

تووادا (آوموري)

تووادا (آوموري)


Yemişçi Hasan Paşa (d. ? - ö. 4 Ekim 1603 İstanbul) III. Mehmed saltanatı döneminde 10 Temmuz 1601 - 24 Eylül 1603 tarihleri arasında toplam iki yıl üç ay yedi gün sadrazamlık yapmış bir Osmanlı devlet adamıdır.

Hayatı
Hasan Paşa, Kosova vilâyetinde dogmustur, Arnavut olduğu belirtilir. Çocukluğunu (şimdi Kosova'da bulunan) Rogova'da geçirdiği ve ilk okulu orada bitirdiği iddia edilmektedir. Çıkmadan sonra Zülüflü Baltacılar ocağına katıldı. Sonra çeşnigarbasi; 1580'da kapıcılar kethüdası ve 1589'da kapicibasi olarak görev yaptı.

Saraydan ayrılması Ağustos 1593'te ̺Yeniçeri Ağası olarak atanmasi ile oldu. Bu görevden 1593 sonunda azledildi. Haziran 1595'ta ikinci kez Yeniçeri Ağası olarak atandı ve Şubat 1596'da bu gorevden yine azledildi. Mart 1596'da vezirlik verildi ve ʽBelgrad''a zahire sağlamak için memur edildi. Vezirlik rütbesi ile Şirvan Beylerbeyi görevini aldı. Sonra kubbealtı veziri olarak İstanbul'a döndü. Sadrazam Damat İbrahim Paşa'nın üçüncü sedaretinde iken Avusturya Seferi sırasında  İstanbul'da bulunup "İstanbul Muhafızı" ve "Sedaret Kaymakamı" görevini yapmaya başladı.

Bu görevde iken devletin resmi parası olan gümüş akçenin devamlı tağyiş edilip değer düşürülmesini önlemeye çalıştı. Yeni rayici düşük, ama istikrarlı olarak değerini koruyan gümüş akçe kestirdi. Serdar olan Sadrazam Damat İbrahim Paşa ordu ile Belgrad ordugahında iken 10 Temmuz 1601'de ölmesi haberi İstanbul'a ulaştığı zaman Yemişçi Hasan Paşa 22 Temmuz 1601'de sedarete getirildi.

Yeni sadrazam Yemişci Hasan Paşa Damat İbrahim Paşa'nın dul kalan karısı ve padişahın kızkardeşi Ayşe Sultan'la evlendi. Böylece Damat İbrahim Paşa'nın konağına ve servetine de varis oldu. Avusturya seferinde ile Belgrad'da bulunan orduya da serdar-ı ekrem de oldu.

Önemli bir stratejik Osmanlı kalesi olan İstolni Belgrad (günümüzde Székesfehérvár) Fransız " Mercœür Dükü Filip Emmanuel" generalliği  ile fanatik bir Katolik papazı "Brindisi'li Lorenzo" idaresinde olan bir Avusturya ordusu tarafından kuşatılarak ellerine geçirildi. Bu kalenin kaybı serdar Yemişci Hasan Paşa'nın idaresizliğine atıf edildi. Fakat 9 Eylül 1601'de Avusturya İmparatoru Arşidük Ferdinand, komutasında 100.000 kişilik bir orduyla (günümüzde Nagykanizsa adı verilmiş olan) Kanije kalesini kuşattı. Tiryaki Hasan Paşa 9.000 kişilik bir orduyla 73 gün süren Kanije Savunması yaptı. Sonunda 8 Kasım 1601'de, Tiryaki Hasan Paşa Osmanlı kuvvetleriyle Haçlılara bir gece baskını yaptılar; Arşidük Ferdinand bundan çok zorlukla kaçıp canını kurtarabildi. Avusturya ordusu tarafından 47 büyük top, 14.000 tüfek, 60.000 çadır, 15.000 kazma kürek, dağlarca erzak, Ferdinand'ın altın tahtı ve otağı geride bırakıldı. Bunlar Osmanlılar eline geçti. Osmanlı devleti için büyük bir avuntu meselesi oldu ve Yemişci Hasan Paşa'nın hatalarını unutturdu.<ref name="sakaoğlu">Sakaoğlu, Necdet (1999), Bu Mülkün Sultanları''', İstanbul:Oğlak say.196</ref>

Yemişçi Hasan Paşa Sadrazam ve serdar olarak Avusturya sınırında bulunmaktayken İstanbul o yıl zorlu günler yaşamaya başladı. Resmi olarak akçenin değeri büyük bir devalüasyona tabii tutuldu. Birden fiyatlar arttı. III. Mehmed içki yasağı uygulamaya koyuldu. Anadolu'da Celalileriden Karayazıcı tepelenip kesik başı İstanbul'a getirildiyse de yeni Celali başbuğu olan Deli Hasan onu arattırmadı. 1603 başlarında İstanbul'da bulunan kapıkulu askeri arasında huzursuzluk çıktı. Sedaret Kaymakamı Saatçi Hasan Paşa azledilip Güzelce Mahmud Paşa sedaret kaymakamı oldu. Sunullah Efendi  Şeyhülislam ve Mısır Kadısı Abdülvehap Efendi İstanbul Kadısı yapıldı. Ocak 1603'te isyan eden kapıkulu sipahileri Sultan III. Mehmed 'i ayak divanına getirtip şikayetlerini karşıkarşıya açığa koydular. Yolsuzlukları dolayısıyla çok iyi bilinen saray mensuplarından sadece Kapı Ağası Gazenfer Ağa ile Darülsaadde Ağası Osman Ağa idam edildi.

Bu arada Avusturya'da sadrazam Yemişçi Hasan Paşa üzerine gittiği İstolni Belgrad kalesini geri alamadı ve ordusu ile zayiat vererek Belgrad'a çekildi. İstanbul'da kendi politik durumunun iyi olmadığını, isyancı kapıkulu sipahilerinin sedaret kaymakamı Güzelce Mahmud Paşa tarafından teşvik edildiklerini açıklayan, Valide Safiye Sultan'dan bir mektup aldı. Bunun üzerine Yemişçi Hasan Paşa, yerine serdar olarak Budin muhafızı Sokolluzade Lala Mehmed Paşa'yı bırakarak, acele olarak İstanbul'a döndü.

Valide Sultan, oğlu III. Mehmed'i Yemişçi Hasan Paşa'nın idam edilmesi için bir ferman yazdırmaktan caydırmıştı. Ama isyancı kapıkulu sipahileri Yemişci Hasan Paşa'nın idam edilmesi için  Şeyhülislam'dan bir fetva almayı başarmışlardı. Bundan cüret alan kapıkulu sipahileri 7 Şubat 1603'te sadrazamın konağını sardılar. III. Mehmet yeniçeri ocağına Yemişçi Hasan Paşa'yı korumak için emir verdiği için Sadrazam Yemişçi Hasan Paşa kendi konağından kaçıp yeniçeri ocağına iltica etti. Burada isyancılara karşı planlar yapmaya ve uygulamaya koyuldu. Bu plana göre 8 Şubat'ta  yeniçeriler, cebeci, topçu ve tersane askerleri Süleymaniye Camii avlusunda toplandılar. Bu grup Şeyhülislam Sunullah Efendi azledilmesini sağladı; sipahileri kışkırtan sedaret kaymakamı Güzelce Mehmet Paşa'nın idamı için bir ferman da çıkardılar. Buradan giden bir güçlü grup şehrin kapılarını kapatıp isyancı sipahilerin şehirden çıkmalarını önlendi. Yemişçi Hasan Paşa'nın sağ kolu olan yeniçeri ağası Ferhat Ağa isyancıların fiilen tenkili görevini aldı. Bu karşı eylemle Kurşunlu Han'da bulunan sipahilere saldıran yeniçeriler, isyancıların çoğunu öldürdüler. Sipahi liderleri olan Poyraz Osman ve Öküz Mehmet kelleleri kesilerek idam edildiler. Önceleri sipahi önderi Hüseyin Halife'ye dokunulmayıp, onun Ramazan boyunca kahvelerde yoldaşları ile eğlenmesine göz yumuldu ise de, bir gece yakalanıp III. Mehmet önüne götürülerek idam edildi.

Duruma hakim olan Sadrazam içişleri politikalarına eğildi. Önce  bir kontr-terör kampanyasına girişip büyük bir şiddet kampanyası başlatıp kendine en ufak bile muhalefet gösteren kişileri, hatta kendine yakın sayılan dostlarını bile hiçe sayarak, elimine etmeye çalıştı. Örneğin, kendine karşı olarak gördüğü yeniçeri ağası Tırnakçı Hüseyin Ağa'yı Divan'dan çıkmakta iken Babıali önünde öldürttü. Devletin mali durumunu korumak ve vergi gelirlerini artırmaya çalıştı. Ticaret üzerinden alınan "Tüccar Akçesi" adı verilen bir yeni vergi ihdas etti. Halk yüksek vergilerden şikayete başladılar. Yemişçi Hasan Paşa diğer taraftan Anadolu'daki Celali isyanları ile de uğraşmaya başladı. Anadolu'da Celalilerin önderi durumuna geçmiş olan Kara Hasan'ın kethüdasını İstanbul'da kabul etti ve Kara Hasan'ı affedip ona Bosna Beylerbeyliği görevi verdi. Böylece Yemişçi Hasan Paşa şiddet politikası, ekonomik yüksek vergi politikası ve Anadolu'da Celali isyancılarına verdiği ödünler dolayısıyla  kendine çok sayıda düşman yarattı.

Sultan III. Mehmed önce kendi büyük oğlu olan ve taht için Anadolu'da bir şeyhle gizli temasta olan Şehzade Mahmut ile uğraşmaktaydı. 7 Haziran'da oğlunu yakalattırıp boğdurarak idam ettirdi.

Sadrazam aleyhtarları, Yemişçi Hasan Paşa'nın ikinci bir defa yeniçeri eylemi ortaya çıkartarak Sultan'ı tahtan uzaklaştırmaya çalışacağı korkusunu, III. Mehmet'e empoze ettiler. Sultan bir ferman ile 23 Eylül'de Yemişçi Hasan Paşa'yi sadaretten azledip; onu bostancılar tarafından Atmeydanı'nda bulunan Ayşe Sultan Sarayı'nda tutuklattırdı. Bir müddet sonra Yemişçi Hasan Paşa  4 Ekim 1603'ta Sütlüce'de bulunan bahçesine götürüldü ve orada boğularak idam edildi. Mezarı Üsküdar'da Miskinler mevkiindedir.

Yemişçi Hasan Paşa'nın Sütlüce'de ve Beylerbeyi'nin zamanında çok iyi tanınmış bahçeleri bulunmakta idi.

Yerine sadrazam olarak Mısır Beylerbeyi Malkoç Ali Paşa atandı ve Mısır'dan acele olarak İstanbul'a gelmesi için haberci ulak gönderildi.

Değerlendirme

İngiliz Büyükelçisi Lello hatıratında Yemişçi Hasan Paşa'nın
kaba ve cahil bir adam
olduğunu açıklar. Uzunçarsılı ise onun haris, garezkar ve liyakatsız
olduğunu belirtmektedir.

Kaynakça

 Dış bağlantılar
 Uzunçarşılı, İsmail Hakkı, (1954) Osmanlı Tarihi III. Cilt, 2. Kısım , XVI. Yüzyıl Ortalarından XVII. Yüzyıl Sonuna kadar), Ankara: Türk Tarih Kurumu (Altıncı Baskı 2011 ISBN 978-975-16-0010)  say.359-360
 Danişmend, İsmail Hâmi (1971), Osmanlı Devlet Erkânı, İstanbul:Türkiye Yayınevi.
 Tektaş, Nazım. (2009), Sadrâzamlar - Osmanlı'da İkinci Adam Saltanatı. İstanbul:Çatı Kitapları. ISBN 9789758845000
 Mehmed Süreyya (haz. Nuri Akbayar) "Hasan Paşa (Yemişçi)" (1996), Sicill-i Osmani, İstanbul:Tarih Vakfı Yurt Yayınları ISBN 975-333-0383 C.II s.126-127
 Barkey, Karen (1997), Bandits and Bureaucrats: The Ottoman Route to State Centralization''. Cornell University Press. ISBN 0801484197. say. 203.

Osmanlı sadrazamları
İdam edilmiş Osmanlılar
16. yüzyılda Osmanlılar
1603 yılında ölenler
Doğum tarihi bilinmeyenler
İstanbul'da ölenler
Karacaahmet Mezarlığı'na defnedilenler

Yemişçi Hasan Paşa


Murine (lat. Muraena), rod riba iz porodice Muraenidae
 Murine (Umag), naselje u općini Umag
 Murina (film), hrvatski film iz 2021.

Murine (razdvojba)


Støren er þéttbýli og stjórnsýslumiðstöð sveitarfélagsins Midtre Gauldal í Þrændalögum í Noregi. Í byggð eru 2.306 íbúar og í sveitarfélaginu 6.102 (2022). Vegir E6 og Fv 30 mætast við Støren. Á Støren stöðinni mætast járnbrautarlínurnar Dovrebanen og Rørosbanen. Støren er staðsett um það bil 50 kílómetra suður af Þrándheimi.

Støren er bæjar- og svæðismiðstöð með flest tilboð innan verslunar og þjónustustarfsemi.

Støren er með sinn grunn- og framhaldsskóla, auk menntaskóla. Árið 2010 opnaði nýreist Gauldal skóla- og menningarmiðstöð (GSK) sem er samstarfsverkefni Midtre Gauldal sveitarfélagsins og Þrændalög sýslunnar og hýsir grunnskóla, framhaldsskóla, menningarhús, kvikmyndahús og íþróttahús. .

Støren kirkjan, sem er átthyrnd kirkja frá 1817, er staðsett í miðbæ Støren.

Støren var stofnað sem sjálfstætt héraðshérað árið 1837.

Bæir í Þrændalögum

Støren


Baron Walpole of Walpole in the County of Norfolk is a title in the Peerage of Great Britain.

Since 1797 holders also hold the title of Baron Walpole of Wolterton. Past holders have also held the titles Baron Walpole of Houghton in the County of Norfolk, Viscount Walpole and Earl of Orford (second creation; 1742 to 1797), and Earl of Orford (third creation; 1806 to 1931). One holder held the title of Baron Clinton from 1781 to 1791.

History

Grants
The title of Baron Walpole of Walpole in the County of Norfolk was created in the Peerage of Great Britain in 1723 for Robert Walpole, in honour of and during the lifetime of his father Sir Robert Walpole, the de facto first Prime Minister of Great Britain, with special remainder, failing male issue, to his brothers Edward and Horace, in default of this to the heirs male of his father, and in default of this to the heirs male of his grandfather Sir Thomas Walpole.

On Sir Robert's retirement from the House of Commons in 1742, he received the titles Baron Walpole of Houghton in the County of Norfolk, Viscount Walpole and Earl of Orford, with the standard remainder.

The title of Baron Walpole of Wolterton in the County of Norfolk was created in the Peerage of Great Britain in 1756 for Horatio Walpole, envoy to Paris and later The Hague, and younger brother of Sir Robert.

Early holders
When Sir Robert, the 1st Earl of Orford, died in 1745, he was succeeded by his eldest son, the aforementioned Robert, Lord Walpole of Walpole, who thus became the 2nd Earl of Orford. He had married Devonshire heiress Margaret Rolle in 1724. In 1751, she, by survival, became one of the co-heirs to the ancient Clinton barony, which was in abeyance. That abeyance was terminated in her favour in 1760, and she became the 15th Baroness Clinton.

The 2nd Earl of Orford was succeeded by his eldest son, the 3rd Earl. He notably served as Lord Lieutenant of Norfolk from 1757 to 1797. In 1781 he also succeeded his mother as 16th Baron Clinton. Lord Orford never married and on his death the barony of Clinton became dormant (see the Baron Clinton article for later history of this peerage), while the other titles were inherited by his uncle, the 4th Earl, at birth known as Horace Walpole, who was a politician and early expounder of the Neo-Gothic in architecture and the Gothic novel. He never married either and so on his death in 1797, three of his titles of different ranks became extinct, while he was succeeded as Baron Walpole of Walpole according to the special remainder by his cousin Horatio Walpole (known as the younger), who had already inherited his own father's title, Baron Walpole of Wolterton.

Horatio Walpole the Younger
As said, Horatio Walpole (the Younger) succeeded his father as Baron Walpole of Wolterton in 1757 and eventually as Baron Walpole of Walpole in 1797. He had earlier represented King's Lynn in Parliament. In favour with those in power, in 1806 the earldom of Orford was recreated for him.

Later holders
Horatio the younger's son sat as Member of Parliament for Wigan and King's Lynn before coming into his earldom. His grandson, the 4th Earl, briefly represented Wigan in the House of Commons.

The baronies of Walpole of Walpole and Walpole of Wolterton were inherited by the late 5th Earl's distant cousin, who was a male-line descendant of the Hon. Thomas Walpole, second son of the 1st Baron Walpole of Wolterton. , the two remaining peerages are held by the 9th/7th Baron's grandson, the 11th/9th Baron Walpole. The 10/8th Baron was one of the ninety hereditary peers who remained in the House of Lords after the passing of the House of Lords Act of 1999, and sat as a cross-bencher, until his retirement on 13 June 2017.

The family seat is Mannington Hall, near Itteringham, Norfolk.

Barons Walpole of Walpole (1723)
 Robert Walpole, 1st Baron Walpole of Walpole (1701–1751) (succeeded as 2nd Earl of Orford in 1745)

Earls of Orford, Viscounts Walpole, Barons Walpole of Houghton (1742)
 Robert Walpole, 1st Earl of Orford, 1st Viscount Walpole, 1st Baron Walpole of Houghton (1676–1745)
 Robert Walpole, 2nd Earl of Orford, 2nd Viscount Walpole, 2nd Baron Walpole of Houghton, 1st Baron Walpole of Walpole (1701–1751)
 George Walpole, 3rd Earl of Orford, 3rd Viscount Walpole, 3rd Baron Walpole of Houghton, 2nd Baron Walpole of Walpole (1730–1791) (succeeded as 16th Baron Clinton in 1781)
 Horace Walpole, 4th Earl of Orford, 4th Viscount Walpole, 4th Baron Walpole of Houghton, 3rd Baron Walpole of Walpole (1717–1797)

Barons Walpole of Wolterton (1756)
 Horatio Walpole, 1st Baron Walpole of Wolterton (1678–1757)
 Horatio Walpole, 2nd Baron Walpole of Wolterton (1723–1809) (succeeded as 4th Baron Walpole of Walpole in 1797 and created Earl of Orford in 1806)

Earls of Orford (1806), Barons Walpole of Walpole and Barons Walpole of Wolterton
 Horatio Walpole, 1st Earl of Orford, 4th Baron Walpole of Walpole, 2nd Baron Walpole of Wolterton (1723–1809)
 Horatio Walpole, 2nd Earl of Orford, 5th Baron Walpole of Walpole, 3rd Baron Walpole of Wolterton (1752–1822)
 Horatio Walpole, 3rd Earl of Orford, 6th Baron Walpole of Walpole, 4th Baron Walpole of Wolterton (1783–1858)
 Horatio William Walpole, 4th Earl of Orford, 7th Baron Walpole of Walpole, 5th Baron Walpole of Wolterton (1813–1894)
 Robert Horace Walpole, 5th Earl of Orford, 8th Baron Walpole of Walpole, 6th Baron Walpole of Wolterton (1854–1931)

Barons Walpole of Walpole and Barons Walpole of Wolterton following reversion
 Robert Henry Montgomerie Walpole, 9th Baron Walpole of Walpole, 7th Baron Walpole of Wolterton (1913–1989)
 Robert Horatio Walpole, 10th Baron Walpole of Walpole, 8th Baron Walpole of Wolterton (1938–2021)
 Jonathan Robert Hugh Walpole, 11th Baron Walpole of Walpole, 9th Baron Walpole of Wolterton (b. 1967)

The heir presumptive is the present holder's brother, the Hon. Benedict Thomas Orford Walpole (b. 1969).
The heir presumptive's heir apparent is his elder son, Thomas Walpole (b. 2003).

Male-line family tree

See also
 Earl of Orford
 Wolterton Hall
 Spencer Horatio Walpole
 Spencer Walpole
 Lady Walpole (disambiguation)

Notes and references
Notes

References

References
 Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,
 Burkes Peerage and Baronetage (1939)

Baronies in the Peerage of Great Britain
Extinct baronies in the Peerage of Great Britain
Noble titles created in 1723
Noble titles created in 1742
Noble titles created in 1756
Robert Walpole
Baron
Peerages created with special remainders

Baron Walpole


Regatul interzis (, ) este un film american și chinezesc din 2008 regizat de Rob Minkoff și produs de Casey Silver. Este creat în genurile fantastic, călătorie în timp, acțiune, arte marțiale. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Jackie Chan și Jet Li. Scenariul este scris de John Fusco pe baza romanului Călătorie spre Vest de Wu Cheng'en.

Filmul este distribuit în Statele Unite de Lionsgate și The Weinstein Company.

Prezentare

Filmul este inspirat dintr-o fabulă chinezească, cea a Regelui Maimuță și de romanul Călătorie spre Vest scris în secolul al XVI-lea în timpul dinastiei Ming de către Wu Cheng'en.

În Boston trăiește Jason Tripitikas, un tip stângaci obsedat de arte marțiale, filme kung-fu și cultura chinezească. Deseori merge la magazinul lui Hop din Chinatown pentru a cumpăra filme. În timp ce se uită prin magazin, este atras de un baston antic. Hop îi spune băiatului că bastonul a fost lăsat în grija bunicului său de un străin misterios, care nu s-a mai întors să-l ia înapoi. Când se întoarce acasă, Jason este forțat de un grup de hoți să se întoarcă la magazin ca să-l jefuiască. În timp ce hoții distrug tot, Hop îi cere lui Jason să fugă cu bastonul. În timp ce fuge, Jason cade de pe un acoperiș, leșină la cădere și se trezește în China antică. Curând el se întâlnește cu nemuritorul Lu Yan, care îi spune povestea Regelui Maimuță, cel care a fost înșelat de Împăratul de Jad și transformat într-o statuie. Mai târziu, Împăratul de Jad a transformat regatul într-un domeniu al fricii și violenței. Legenda spune că un călător va aduce înapoi bastonul sacru în regat și va restabili pacea.

Distribuție
 Jackie Chan - Lu Yan, the Drunken Immortal/Hop, the pawn shop owner
 Jet Li -  Sun Wukong (called) the Monkey King/The Silent Monk
 Michael Angarano - Jason Tripitikas, the Traveler and the main protagonist
 Collin Chou - Tiranul, The Jade Warlord, - main antagonist
 Juana Collignon - Southie Girl
 Liu Yifei - Golden Sparrow/the Chinatown girl
 Li Bingbing - Ni-Chang, the White-Haired Witch/Assassin
 Deshun Wang as The Jade Emperor

Producție
Producția filmului a început la 1 mai 2007 în Deșertul Gobi din Mongolia. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 55 de milioane $.

Lansare și primire
A avut încasări de 128 de milioane $.

Note

Legături externe

 Official Kung Fu Magazine "Behind the scenes" article by Gene Ching

Vezi și
 Listă de filme cu călătorii în timp
 Listă de filme fantastice din anii 2000
 Listă de filme de acțiune din 2008
 Listă de filme americane din 2008
 Filmografia lui Jackie Chan
 Listă de filme cu arte marțiale

Filme din 2008
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Rob Minkoff
Filme chinezești
Filme fantastice din anii 2000Filme The Weinstein Company
Filme Relativity MediaFilme Lionsgate
Filme cu arte marțiale
Filme cu călătorii în timp
Filme de acțiune din anii 2000

Regatul interzis