Uma superestrela é alguém que tem grande apelo popular e é amplamente conhecido, proeminente ou bem-sucedido em seu campo. Celebridades referidas como "superestrelas" podem incluir indivíduos que trabalham como atores, músicos, atletas e outras profissões baseadas na mídia.

História

A origem do termo no contexto de celebridade é incerta, mas uma expressão semelhante é atestada no livro de críquete de 1832 de John Nyren, The Cricketers of My Time. Nyren descreveu o jogador de críquete do século XVIII John Small como "uma estrela de primeira magnitude". O primeiro uso do termo "superestrela" foi creditado a Frank Patrick em referência aos jogadores de hóquei no gelo em suas equipes Vancouver Millionaires das décadas de 1910 e 1920, especificamente Cyclone Taylor. Na edição de junho de 1977 da revista Interview, o artista pop Andy Warhol foi questionado pelo editor Glenn O'Brien sobre quem inventou a palavra "superestrela". Warhol, conhecido por popularizar o termo, respondeu: "Acho que foi Jack Smith". O'Brien então perguntou: "E quem foram as primeiras superestrelas?" Warhol respondeu: "Eles eram todas as estrelas de Jack Smith." O termo recebeu uso generalizado e comum a partir do título do musical Jesus Christ Superstar, em particular o álbum conceitual de 1970 do musical e a canção de sucesso homônima. "Super Estrela" é também o nome de uma rosa de enorme sucesso que Harry Wheatcroft introduziu e nomeou em 1960.

Em 1909, as empresas de cinema mudo começaram a promover "personalidades de imagem" lançando histórias sobre atores para revistas e jornais de fãs, como parte de uma estratégia para construir "fidelidade à marca" para os atores e filmes de sua empresa. Na década de 1920, os promotores de estúdios cinematográficos de Hollywood, haviam desenvolvido um "empreendimento industrial maciço" que "vendia um novo intangível — a fama". Os "criadores de imagens" e agentes promocionais de Hollywood plantaram rumores, divulgaram seletivamente informações reais ou fictícias para a imprensa e usaram outros "truques" para criar personas públicas para os atores. Eles então "trabalharam para reforçar essa persona e gerenciar a publicidade". Os publicitários assim "criaram" as "imagens duradouras" Marilyn Monroe e Grace Kelly. O desenvolvimento desse "sistema de estrelas" fez da fama "algo que poderia ser fabricado propositalmente, pelos mestres da nova 'máquina da glória'".

Em 1976, a Mattel produziu uma variação "superestrela" de sua boneca Barbie. De acordo com Sofia Johansson, os "textos canônicos sobre o estrelato" incluem artigos de Boorstin (1971), Alberoni (1972) e Dyer (1979) que examinaram as "representações de estrelas e aspectos do sistema de estrelas de Hollywood". Johansson observa que "análises mais recentes dentro dos estudos de mídia e culturais (por exemplo, Gamson 1994; Marshall 1997; Giles 2000; Turner, Marshall e Bonner 2000; Rojek 2001; Turner 2004) lidaram, em vez disso, com a ideia de uma 'cultura de celebridade' penetrante e contemporânea". Em uma análise da "cultura da celebridade", Johansson afirma que "a fama e seus eleitores são concebidos como um processo social mais amplo, conectado a desenvolvimentos econômicos, políticos, tecnológicos e culturais generalizados".

Nas décadas de 1980 e 1990, as táticas de publicidade de entretenimento tornaram-se "mais sutis e sofisticadas", como o uso de comunicados à imprensa, viagens de cinema e atividades comunitárias. Esses esforços promocionais são direcionados e projetados usando pesquisa de mercado "para aumentar a previsibilidade do sucesso de seus empreendimentos de mídia". Em alguns casos, os agentes de publicidade podem criar "anúncios provocativos" ou fazer uma declaração pública ultrajante para "desencadear controvérsia pública e, assim, gerar cobertura de notícias 'gratuita'".

Bibliografia

 Hamlen, William A. "Superstardom in Popular Music: Empirical Evidence." Review of Economics and Statistics 73 (1991): 729–33.
 Koutsobinas, Theodore. The Political Economy of Status: Superstars, Markets, and Culture Change (Edward Elgar Publishing; 2015) 264 pages; on the societal impact of luxury consumption and status markets, and the media's fascination with superstars.
 MacDonald, Glenn M. "The Economics of Rising Stars." American Economic Review 78 (1988): 155–67.
 Rosen, Sherwin. The superstar effect –  "The Economics of Superstars", American Economic Review, 71 (1981).
 Salganik, Matthew J., Peter Sheridan Dodds, and Duncan J. Watts. "Experimental Study of Inequality and Unpredictability in an Artificial Cultural Market." Science 311 (2006): 854-56.
 Pattni, Anandi. 'Superstars: People who are good to me' Vanity Fair 157 (2007): 185–89.
 Grinin L.,  "People of Celebrity" as a New Social Stratum and Elite. In Hierarchy and Power in the History of Civilizations: Cultural Dimensions (pp. 183–206). / Ed. by Leonid E. Grinin and Andrey V. Korotayev. Moscow: KRASAND, 2009

Cultura dos Estados Unidos

Superestrela


Giulio Pastore, né le  à Gênes, mort le  à Rome est un résistant, syndicaliste et homme politique italien.

Militant catholique, il est le premier secrétaire général des Associations chrétiennes des travailleurs italiens puis le fondateur de la Confédération italienne des syndicats de travailleurs. Il est également député pour la Démocratie chrétienne et ministre entre 1958 et 1968 chargé du Mezzogiorno.

Biographie
Ouvrier dans le textile, il organise, comme ouvrier du textile, les syndicats d'inspiration chrétienne jusqu'en 1924 et dirige le journal Il Cittadino jusqu'en 1927.

Militant dans les mouvements de jeunesse de l'Action catholique, il participe à la Résistance italienne et est arrêté par le régime fasciste.

À la libération, il participe à la signature du pacte d'unité qui donne naissance à la Confédération générale italienne du travail unitaire en juin 1944. Il en devient l'un des dirigeants, représentant la tendance chrétienne qui n'obtient au congrès de Florence en 1947, que 13,4 % des voix.

Après avoir contesté les grèves d'août et décembre 1947 et obtenu la présence du syndicat à la conférence de Londres de mars 1948 sur le plan Marshall, les chrétiens s'allient aux autres courants centristes minoritaires de la CGIL sous l'impulsion de Pastore le 11 juin 1948.

Lorsque de nouvelles grèves sont lancées en réaction à l'attentat contre Palmiro Togliatti, Pastore, sous l'influence des États-Unis, dénonce la mainmise communiste sur le syndicat qu'il quitte le 22 juillet 1948 pour fonder la LCGIL (CGIL Libre). L'exclusion du courant chrétien de la CGIL est actée en août 1948, tandis que la minorité social-démocrate et républicaine y reste provisoirement.

Membre de la Consulta Nazionale et de l'Assemblée constituante sous les couleurs de la démocratie chrétienne, il fonde durant l'été 1944 avec Achille Grandi les Associations chrétiennes des travailleurs italiens, dont il est le premier secrétaire. Il est élu député lors des premières élections générales, en 1948, et y siège jusqu'à sa mort.

En 1951, il devient le premier secrétaire de la Confédération italienne des syndicats libres issue de la LCGIL. En 1959, il entre au conseil exécutif de la Confédération internationale.

Entretemps, Giulio Pastore crée au sein de la DC le courant Forze sociali qui présente sa liste au congrès de Trente de 1956 en prônant une alliance avec le PSI. Grâce à l'influence de la CISL, il veut pousser son parti vers la gauche et contribue à l'adoption en décembre 1956 d'un amendement écartant la Confindustria des entreprises publiques.

Deux ans plus tard, il est le premier grand syndicaliste à participer à un gouvernement quand il entre dans le deuxième cabinet Fanfani, en juillet 1958 comme ministre chargé de la Caisse pour le Midi. Il conserve son poste dans les gouvernements successifs jusqu'à la chute du gouvernement Moro III en juin 1968, avec une brève interruption due à sa démission entre avril et juillet 1960.

Il meurt à Rome après une intervention chirurgicale cardiaque à la clinique de la faculté de médecine.

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Naissance en août 1902
Naissance à Gênes
Décès à Rome
Décès en octobre 1969
Personnalité de la Démocratie chrétienne (Italie)
Député de la première législature de la République italienne
Député de la deuxième législature de la République italienne
Député de la troisième législature de la République italienne
Député de la quatrième législature de la République italienne
Député de la cinquième législature de la République italienne
Syndicaliste italien
Décès à 67 ans

Giulio Pastore


HMAS Geranium (formerly HMS Geranium) was an  sloop built in Scotland and launched in 1915. The ship was operated by the Royal Navy as a minesweeper from 1915 until 1919, when she was transferred to the Royal Australian Navy (RAN) for use as a survey ship between 1919 and 1927. The ship was decommissioned in 1927 and scrapped during 1932, with the remains scuttled in 1935.

Design and construction

Geranium was one of 56 Arabis-class sloops built for the Royal Navy during World War I. The sloops-of-war were intended for minesweeping duties in European waters.

Geranium had a displacement of 1,250 tons. She was  in length overall, had a beam of , and a maximum draught of . The propulsion system consisted of a four-cylinder triple expansion engine, connected to a single propeller shaft. Maximum speed was , and the ship could achieve a range of  at . Up to 250 tons of coal could be carried.

Geranium was laid down for the Royal Navy by the Greenock & Grangemouth Dockyard Company, Greenock, Scotland, in August 1915 and launched on 8 November 1915. She was delivered to the Royal Navy on 18 March 1916.

Operational history
Geranium joined the Mediterranean Fleet after commissioning, being based at Malta.

After World War I, Geranium and two sister ships ( and ) were sent to Australia to clear mines deployed by the German auxiliary cruiser . Despite hard work in rough seas, the ships only found one mine.

Geranium and the other two ships were transferred to the Royal Australian Navy on 18 October 1919. The ships' minesweeper design made them suitable for handling survey equipment, and Geranium entered RAN service as the navy's first survey ship. The ship was poorly designed for survey duties in tropical Australian waters: she was designed for the North Sea climate, and was required to carry a ship's company of 113, 36 more than the intended ship's company of 77. In 1923, the sloop ran aground on an uncharted reef off Vanderlin Island in the Gulf of Carpentaria. The ship's company were able to refloat the ship and patch the damage, and after repairs in Sydney, the ship resumed northern survey operations. In October, Geranium rescued the civilian steamship Montoro after she struck Young Reef.

In early 1924, the ship ran aground again in the MacArthur River. The ship was refloated and repaired. Later that year, Geranium was fitted to carry a Fairey IIID seaplane: the first RAN survey vessel to carry an aircraft. In May 1927, the survey ship assisted the steamship Tasman, which had hit a reef off Clarke Island.

Decommissioning and fate
Geranium paid off in 1927. The ship was broken up for scrap at Cockatoo Island Dockyard during 1932, and the stripped hulk was sunk as a target in the Tasman Sea outside Sydney Heads on 24 April 1935.

Citations

References

World War I sloops of the United Kingdom
Arabis-class sloops of the Royal Australian Navy
Ships built on the River Clyde
1915 ships
Maritime incidents in 1935
Ships sunk as targets
Shipwrecks in the Tasman Sea
Scuttled vessels of New South Wales

HMAS Geranium


The following is a list of critics of the New Deal.

From the Left (Liberals to far left)
 Mary van Kleeck, American social feminist, labor activist, and social scientist
 Huey Long. Governor and senator from Louisiana; supported Roosevelt in 1932; broke and was setting up a presidential campaign on the left in 1936
 William Lemke, North Dakota, Picked up Huey Long support in 1936
 Norman Thomas, frequent presidential candidate on the Socialist ticket. Disagreed with Roosevelt's economic theory.
 John L. Lewis, leader of Mineworkers and CIO; strong supporter of Roosevelt in 1936; in opposition 1940 because of Roosevelt's foreign-policy opposing Germany

From the Right (Conservatives, libertarians, etc.)

Politicians
 John Nance Garner, supported Roosevelt in 1932; elected vice president 1932 and 1936; broke with Roosevelt in 1937 over his court packing plan.
 Carter Glass, Senator from Virginia, came from his death bed to the 1940 Democratic Convention to nominate Franklin Roosevelt's campaign manager James Farley as the Democratic Party's candidate for the Presidency. Glass was against Roosevelt's third term candidacy.
 William Randolph Hearst, former leader of left-wing of Democratic party; owned nation's largest newspaper chain; major supporter of Roosevelt in 1932, broke with Roosevelt in 1935 over Roosevelt's proposal to greatly increase taxes on the inheritances of the wealthy, and to close several tax loopholes used by the wealthy to avoid paying taxes.
 Hugh S. Johnson, first head of the National Recovery Administration see . Johnson fell out with Roosevelt after Roosevelt fired him in 1935.
 George N. Peek, farm leader; supported Roosevelt in 1932
 Al Smith, Democratic nominee for U.S. president in 1928; founded American Liberty League in 1934 to attack New Deal programs as fostering unnecessary "class conflict".
 Rush D. Holt, Sr., Democratic West Virginian Senator; opposed Roosevelt's domestic and foreign policies.
 Robert A. Taft, powerful Republican Senator from Ohio from 1939 to 1953. Taft was the leader of the Republican Party's conservative wing; he consistently denounced the New Deal as "socialism" and argued that it harmed America's business interests and gave ever-greater control to the central government in Washington. Before the Japanese attack on Pearl Harbor Taft, a non-interventionist, vigorously opposed Roosevelt's attempts to aid Britain in World War II.
 Ronald Reagan, Hollywood film actor; strong New Dealer in 1940s; started opposing New Deal programs in the 1950s as a spokesman for the General Electric company; would later become President of the United States in 1980.
 Barry Goldwater, Republican Senator from Arizona from 1953 to 1965 and 1969 to 1987; Republican nominee for U.S president in 1964
 Lewis Douglas, Budget Director, 1933
 Harry F. Byrd, Democratic Senator from Virginia
 Frank Knox, Republican vice presidential candidate in 1936; joined Roosevelt's cabinet as Secretary of the Navy, 1940–44
 Henry Stimson, Hoover's Secretary of State; joined Roosevelt's cabinet as Secretary of War, 1940–45
 Wendell Willkie, Republican presidential candidate in 1940; supported Roosevelt 1941–43

Writers and speakers

 Maxwell Anderson, Playwright, American Libertarian, wrote Knickerbocker Holiday (with Kurt Weill) as a satire on the New Deal which compared Roosevelt to Hitler and Mussolini.
 Charles Coughlin, Irish-American Catholic priest with huge radio audience; anti-communist, originally on the left and a Roosevelt supporter in 1932 but by 1935 Coughlin "excoriated Roosevelt as 'anti-God'". Charles Coughlin denounced Roosevelt as too moderate and demanded stronger measures against "capitalism" which he associated with "Jews".
 Elizabeth Dilling, anti-communist activist, author of The Roosevelt Red Record and Its Background (1936)
 John Dos Passos, novelist; formerly on the left
 John T. Flynn, journalist, author of The Roosevelt Myth; formerly on the left
 Milton Friedman, economist. A spokesman for the Treasury during World War II; while supportive of relief and employment efforts and expansive monetary policy under the New Deal, Friedman was also critical of the National Recovery Administration.
 Robert Frost, poet
 Garet Garrett, editorial writer for Saturday Evening Post
 Henry Hazlitt, writer
 Zora Neale Hurston, novelist
 Robinson Jeffers, poet and playwright
 Alice Lee Jemison, Native American rights advocate
 Rose Wilder Lane, novelist and journalist
 David Lawrence, magazine columnist
 Walter Lippmann newspaper columnist and political philosopher
 H.L. Mencken, American journalist, essayist, magazine editor
 Raymond Moley, former top Brain Truster
 Albert Jay Nock, libertarian author and social critic
 Isabel Paterson, libertarian author
 Westbrook Pegler newspaper columnist
 Ezra Pound, American poet and expatriate; radio broadcaster for Italian leader Benito Mussolini in World War II
 Ayn Rand novelist, founder of Objectivism and one inspiration for libertarianism.
 John R. Rice, Protestant fundamentalist writer.
 Gerald L. K. Smith, Huey Long second-in-command; took over "SOWM" after Long's death, went in pro-Nazi direction
 Gertrude Stein, novelist, poet, playwright
 Mark Sullivan, newspaper columnist
 James True
 DeWitt Wallace, journalist and publisher of Reader's Digest

Books with an anti-New Deal point of view
 Alfred M. Bingham & Selden Rodman, editors, Challenge to the New Deal (1934)
Elizabeth Dilling, The Red Network (1934)
 Elizabeth Dilling, The Roosevelt Red Record and Its Background (1936)
 Herbert Hoover, Addresses Upon the American Road, 1933–1938 (1938)
 Raymond Moley, After Seven Years (1939)
 Herbert Hoover, Addresses Upon the American Road, 1940–1941 (1941)
 Thomas Jefferson Coolidge, Why Centralized Government (1941)
 John T. Flynn, The Roosevelt Myth (1948, revised 1952)
 Garet Garrett, The People's Pottage (1951, later republished as Burden of Empire and Ex America)
 Murray Rothbard, America's Great Depression. (1963)
 James J. Martin, American Liberalism and World Politics, 1931–1941 (1964)
 Garet Garrett, Salvos Against the New Deal: Selections from the Saturday Evening Post, 1933–1940 (2002), edited by Bruce Ramsey
 Thomas Fleming, The New Dealers' War: FDR and the War Within World War II (2002)
 Garet Garrett, Defend America First: The Antiwar Editorials of the Saturday Evening Post, 1939–1942 (2003), edited by Bruce Ramsey
 Jim Powell, FDR's Folly: How Roosevelt and His New Deal Prolonged the Great Depression (2003)
 Gene Smiley, Rethinking the Great Depression (2003)
 Thomas Woods, The Politically Incorrect Guide to American History (2004)
 Robert P. Murphy, The Politically Incorrect Guide to Capitalism (2007)
 Amity Shlaes, The Forgotten Man: A New History of the Great Depression (2007)
 Jonah Goldberg, Liberal Fascism: The Secret History of the American Left, from Mussolini to the Politics of Meaning (2008)
 Burton W. Folsom, Jr., New Deal or Raw Deal?: How FDR's Economic Legacy Has Damaged America (2008)
 Robert P. Murphy, The Politically Incorrect Guide to the Great Depression and the New Deal (2009)

See also

 Old Right (United States)
 Criticism of Franklin D. Roosevelt

References

Other references
 Gary Dean Best; The Critical Press and the New Deal: The Press Versus Presidential Power, 1933–1938 Praeger Publishers 1993. online edition
 Brinkley, Alan. Voices of Protest: Huey Long, Father Coughlin, & the Great Depression (1983)
 Graham, Otis L. and Meghan Robinson Wander, eds. Franklin D. Roosevelt: His Life and Times. (1985), an encyclopedia
 Kennedy, David M. Freedom From Fear: The American People in Depression and War, 1929–1945. (1999) the best recent scholarly narrative.
 McCoy, Donald * R. Landon of Kansas (1966) standard scholarly biography
 Paterson, James. Mr. Republican: A Biography of Robert Taft (1972), standard biography
 Ronald Radosh. Prophets on the Right: Profiles of conservative critics of American globalism (1978)
 Schlesinger, Arthur M. Jr., The Age of Roosevelt, 3 vols, (1957–1960), the classic pro-New Deal history, with details on critics. Online at vol 2 vol 3
 Rudolf, Frederick. "The American Liberty League, 1934–1940," American Historical Review, LVI (October 1950), 19–33 online at JSTOR
 Smith, Richard Norton. An Uncommon Man: The Triumph of Herbert Hoover (1987) biography
 White, Graham J. FDR and the Press. 1979.
 Winfield, Betty Houchin. FDR and the News Media 1990
 Williams, T. Harry. Huey Long (1969), Pulitzer Prize biography
 Wolfskill, George. The Revolt of the Conservatives: A History of the American Liberty League, 1934–1940 (1962)
 Anna Peterpants.  Thesis Statement on the Depression-Era Programs  (1951)
Brandon Streaker.  The Man and the Deal  (1964)
 Carl McCarthy.  The Great Wisconsin Brainwash  (1954)

New Deal
Old Right (United States)
New Deal
Conservatism-related lists

List of critics of the New Deal


Analiza modurilor de defectare și a efectelor lor  (AMDE) este o procedură sistematică pentru analiza unui sistem (a întregului sistem sau doar a unui ansamblu, subansamblu sau a unei componente ) în scopul identificării modurilor de defectare potențiale, a cauzelor și efectelor fiecărei defectări asupra funcționării sistemului. O definiție întrucâtva diferită a fost formulată de Goddard Space Flight Center (USA) : FMEA este o procedură prin care fiecare mod credibil de defectare a fiecărui item de la nivelul inferior de descompunere până la cel mai înalt nivel este analizat pentru a determina efectele asupra sistemului și a clasifica fiecare mod potențial de defectare, în conformitate cu severitatea efectului său. Echivalențele acestei proceduri sunt: în engleză Failure mode, and effects analysis -FMEA; în franceză Analyse des modes de défaillance et de leurs effets -AMDE. Această procedură a fost elaborată de inginerii experți în fiabilitate în anii '50-'60 pentru a studia problemele care pot apare din defectele de funcționare ale sistemelor militare și în proiectele NASA  de asigurare a unei disponibilități maxime a echipamentelor militare strategice. Programele NASA care au folosit variante FMEA au fost: Apollo, Viking, Voyager, Magellan și Skylab. Ulterior, această  procedură/metodă începe să fie aplicată și în alte domenii, mai ales în industria de automobile, la mijlocul anilor '70. În prezent este folosită în procesarea semiconductoarelor, în industria agro-alimentară, chimie, în industria materialelor plastice, software, în spitale, laboratoare medicale, sisteme școlare etc.

Obiectivele AMDE
În mod ideal, AMDE este condusă în fazele de dezvoltare a proiectului produsului sau procesului de fabricație a produsului, deși conducerea unei AMDE pentru produse existente și procese existente poate aduce, de asemenea, beneficii substanțiale. Procedura AMDE joacă un rol esențial în programele de asigurare a fiabilității. Analiza AMDE este o metodă inductivă care permite să se realizezeo analiză calitativă a fiabilității sau a siguranței în funcționare a unui sistem, de la un nivel funcțional inferior, până la cel mai înalt nivel al sistemului.

Obiectivele AMDE sunt orientate spre următoarele:
identificarea efectelor și a succesiunii de evenimente provocate de fiecare mod cunoscut de defectare, la diferitele niveluri funcționale ale sistemului;
detectarea cauzelor generatoare ale disfuncționalității componentelor sau sistemului în ansamblu;
clasificarea modurilor de defectare cunoscute, după ușurința cu care pot fi detectate, diagnosticate, simulate și conform cu mijloacele implementate pentru a găsi soluții și a menține (prin mentenanță) sistemul în stare de funcționare;
stabilirea scărilor/claselor de semnificație și de probabilitate a defectărilor, cu condiția de a dispune de informațiile necesare;
analiza consecințelor asupra mediului, siguranței în funcționare sau valorii produsului;
prevederea unor acțiuni corective de înlăturare a cauzelor de apariție a defectelor;
dezvoltarea unui plan de îmbunătățire a proiectării produsului/procesului, pentru diminuarea aparițiilor potențiale ale modurilor de defectare;
determinarea necesităților de tehnologizare și modernizare a proceselor de producție (pentru FMEA de proces).

Tipuri de analiză AMDE
Se deosebesc mai multe tipuri de AMDE de bază:
 AMDE funcțională;

 AMDE de proiect;
 AMDE de proces;
 AMDE pentru planuri de control;
 AMDE pentru mijloc de muncă/utilaj (Ion Verzea, op.cit. p. 68).
În literatura de specialitate se mai citează și varianta AMDE de servicii, precum și AMDE pentru software.

AMDE funcțională: după descompunerea ierarhică funcțională a sistemului pot fi evaluate funcțiunile elementelor de la diferitele niveluri, respectiv efectele defectărilor privind funcționarea, funcția sau starea unui element. Pot fi propuse măsuri de diminuare a defectărilor, pentru a limita consecințele defectărilor funcționale. Acest tip de FMEA poate fi folosit și pentru evaluarea unui software.

La  AMDE de proiect, se examinează proiectul produsului la nivelul ansamblului general și la niveluri inferioare (subansambluri, componente), pentru care este disponibilă informația pentru stabilirea definiției și descrierea funcțiilor. Acest tip de AMDE permite să se verifice dacă produsul în faza de proiect realizează toate funcțiunile pentru care este proiectat.

AMDE de proces urmărește prevenirea erorilor în proiectarea proceselor și a defectelor în desfășurarea acestora. Se urmărește evidențierea cauzelor pentru defectări potențiale în timpul fabricării sau asamblării, ca rezultat al neconcordanței cu intenția inițială a proiectului de proces, sau a cauzelor pentru nereușita realizării specificațiilor tehnice ale proiectului de proces. Atunci când AMDE se aplică la un proces de fabricație, procedura este cunoscută ca PAMDE.

AMDE mijloc de muncă/utilaj este focalizat pe analiza mijloacelor de producție, în scopul  diminuării numărului de rebuturi, a ratei de defectare și în vederea creșterii fiabilității și disponibilității. Acest tip de AMDE permite să se anticipeze riscurile asociate cu nefuncționarea sau funcționarea anormală a unei mașini, utilaj etc.

Procedura AMDE (FMEA)  a fost extinsă prin dezvoltarea AMDEC (Analiza Modurilor de Defectare, a Efectelor și Criticității acestora), în engleză FMECA, procedură care include un mijloc de clasare a severității modurilor de defectare, în vederea stabilirii priorității contramăsurilor. AMDEC include criticitatea fiecărei defectări.

Procedura AMDEC este rezultatul a doi pași (sau două sub-analize): a) efectuarea AMDE; b) efectuarea analizei criticității. AMDE trebuie inițiată ca parte integrantă a procesului de proiectare a ansamblurilor funcționale ale sistemului și trebuie actualizată pentru a reflecta modificările în proiect, de la proiectul preliminar până la proiectul final.

Procedura pentru efectuarea FMECA a fost descrisă, inițial, în standardul militar american MIL-STD-1629A: Procedures for performing a failure mode, effects and criticality analysis. Department of Defense (USA), noiembrie 1980.

Etapele procedurii  AMDE
Procedura AMDE trebuie aplicată în faza inițială a procesului de proiectare a produsului sau procesului. Procedura trebuie să fie utilizată pentru a defini considerațiile asupra testelor speciale, punctelor de inspecție a calității, acțiunile de mentenanță  preventivă, restricții operaționale, viața utilă (în perioada de maturitate) a produsului și alte activități necesare pentru a minimiza riscul de defectare

Pentru efectuarea AMDE  de proiect -produs trebuie parcurși următorii pași :

a) Definirea sistemului de analizat. Definirea completă a sistemului include identificarea funcțiilor interne și de interfețe, a performanțelor așteptate de la toate nivelurile de descompunere ierarhică a sistemului, a restricțiilor sistemului și definițiile defectelor. Un sistem poate fi descompus în sub-sisteme, până la cele mai mici elemente care nu se mai pot descompune sau piese separate componente. Nivelul de descompunere ales presupune să se dispună de cunoștințe aprofundate și sigure asupra modurilor de defectare ale elementelor.

b) Construirea diagramelor bloc. Diagramele bloc funcționale evidențiază toate funcțiile esențiale ale sistemului, relațiile reciproce și interdependențele funcționale ale ansamblurilor/subansamblurilor. În diagramă, blocurile sunt conectate între ele prin linii care reprezintă intrările și ieșirile fiecărei funcțiuni. Pot fi necesare mai multe diagrame care acoperă diferitele faze de funcționare a sistemului. Trebuie indicate interfețele sistemului. O dată ce proiectarea sistemului avansează se poate elabora o diagramă bloc a componentelor. Se recomandă ca diagramele să evidențieze toate legăturile în serie ale structurii și relațiile redundante dintre elemente.

c) Se identifică toate modurile de defectare ale itemului/sistemului și interfețelor sistemului, cauzele lor precum și efectele lor asupra sistemului.

d) Se evaluează fiecare mod de defectare, în termenii celor mai rele consecințe potențiale care ar putea rezulta și se alocă diferitele categorii de clasificare a severității (gravității) efectelor finale.

e) Se identifică metodele și dispozițiile  de detectare a defectărilor și măsurile de compensare pentru fiecare mod de defectare. Aceste măsuri de compensare sunt prevederi care pot preveni sau micșora efectul unei defectări asupra sistemului, de exemplu prevederea unor elemente redundante care permit continuarea funcționării sistemului, dacă unul sau mai multe elemente se defectează.

f) Se  identifică acțiunile corective sau alte acțiuni necesare pentru a elimina defectul.

g) Se identifică efectele acțiunilor corective sau alte atribute ale sistemului, cum sunt cerințele pentru suportul logisticii.

h) Se elaborează raportul de analiză asupra AMDE și  se face o sinteză a problemelor care nu ar putea fi corectate în procesul de proiectare. Se identifică controalele specifice, necesare pentru a reduce riscul de defectare.

Determinarea modului de defectare
În analiza fenomenelor de defectare, primul aspect considerat este identificarea modurilor de defectare anticipate. Modul de defectare reprezintă felul în care un element sau un sistem nu-și mai îndeplinește funcția pentru care a fost conceput. Un mod de defectare poate fi observat prin efectul pe care defectarea îl are asupra unui element al sistemului. Pot fi identificate următoarele moduri generale de generare a defectărilor:
 refuz de pornire: la un moment dat, sistemul tehnic care a fost anterior dezactivat rămâne oprit ("nu pornește', "nu demarează");
 refuz de oprire: la un moment dat, sistemul rămâne în stare de funcționare, refuză să-și înceteze funcționarea;
 pierderea funcției, în sensul că sistemul analizat se oprește în afara controlului utilizatorului. Pentru sisteme mecanice, acest mod de defectare se manifestă prin rupere, gripare, blocare etc.; pentru sisteme electrice, electronice, electromecanice pot apărea un scurtcircuit, arderea unei  componente etc.;
 funcționare intempestivă : sistemul își activează funcționarea în afara controlului utilizatorului; la sisteme electronice, de exemplu, la alarme, declanșare intempestivă; la sisteme hidraulice, fenomenul de "lovitură de berbec", sau "șoc hidraulic";
 funcționare degradată: fenomenele de uzură conduc la o degradare în timp a valorilor unor performanțe; pentru sisteme mecanice: jocuri, tensiune de strângere insuficientă; pentru sisteme electrice, electronice, electromecanice: perturbații, derivă parametru, uzură componentă etc.
Cauzele defectărilor. Cauza unei defectări reprezintă motivul pentru care apare evenimentul inițiator al defectului. (Termenul "defect" este folosit, în contextul de față, în locul termenului "defectare"). Logica analizei defectărilor implică și identificarea și descrierea celor mai probabile cauze pentru fiecare mod de defectare. Indiferent de tipul de sistem tehnic analizat (mecanic, electric etc.) se pot identifica următoarele cauze generice (Ion Verzea, G. P .Luca, op. cit.,ref.3):
 cauze interne materialelor (fenomenul de îmbătrânire a materialelor, componentă în "moarte subită", oboseala materialelor, uzura etc.);
 cauze asociate cu mediul de exploatare (șocuri, vibrații exterioare transmise sistemului, apă, praf, temperatură exterioară etc.);
 cauze legate de resursa umană în timpul exploatării  sau întreținerii (utilizare necorespunzătoare a echipamentelor, alimentare incorectă cu materii prime, control incorect al parametrilor etc.);
 cauze tehnice inerente fabricației/mentenanței echipamentului (defectări în desfășurarea procesului de fabricație, montare incorectă, reglare necorespunzătoare etc.);
 cauze legate de organizare (documentație tehnică incorectă/incompletă).
Cauzele defectărilor pot fi determinate prin analiza defectărilor în exploatare sau în timpul încercărilor, iar când proiectarea se referă la un produs nou, cauzele defectărilor pot fi stabilite pe baza opiniei experților.

Efectele defectărilor
Efectul unei defectări este consecința unui mod de defectare, resimțită de utilizatorul sistemului analizat. Consecințele fiecărui mod de defectare asumat, asupra operării, funcționării sau stării sistemului trebuie să fie identificate, evaluate și înregistrate. Efectele defectării trebuie să se concentreze pe elementul specific din diagrama bloc care este afectat de defectarea considerată. Această defectare luată în considerare poate influența și nivelul de descompunere superior următor și în final, asupra celui mai înalt nivel analizat. Efectele defectărilor trebuie să ia în considerare obiectivele sistemului, cerințele de mentenanță și de personal, precum și siguranța sistemului.

Vor fi definite efectele "locale" ale defectării, care fac referire la efectele modului de defectare asupra elementului luat în considerare al sistemului. Scopul definirii efectelor "locale" este de a oferi o bază pentru evaluarea prevederilor de compensare și pentru recomandarea acțiunilor corective

Atunci când se identifică efectele finale, impactul unei defectări posibile asupra celui mai înalt nivel dintr-un sistem este definit și evaluat prin analiza tuturor nivelurilor intermediare. Efectul final poate fi rezultatul mai multor defectări ale mai multor elemente. De exemplu, defectarea unui dispozitiv de protecție/de siguranță are ca rezultat un efect final catastrofal, numai în cazul în care dispozitivul de protecție se defectează, iar funcția principală pentru care dispozitivul este reglat iese din limitele permise. Se recomandă ca aceste efecte finale care rezultă din defectări multiple să fie specificate în documentele de lucru ale AMDE.

Metode de detectare a defectărilor. Pentru fiecare mod de defectare, detectarea defectării poate fi realizată printr-un dispozitiv de alarmare vizuală sau sonoră, prin dispozitive de detectare automată, prin stabilirea unei proceduri de verificare specială, înainte de funcționarea sistemului sau prin inspecție în timpul activităților de mentenanță.

Pentru o AMDE de proiect detectarea ia în considerare cum, când și unde o deficiență de proiectare va fi identificată: prin revizuirea proiectului, prin analiză, prin simulare, prin încercări etc. Pentru o AMDE de proces detectarea ia în considerare cum, când și unde o deficiență în proces poate fi identificată și cu ce probabilitate de detectare, de exemplu, de către un operator, prin controlul statistic al procesului sau prin ultimele etape ale procesului.

Clasificarea severității efectelor defectărilor
Severitatea (sau gravitatea) este o evaluare a impactului efectului unui mod de defectare asupra funcționării elementului. Clasificarea severității este stabilită pentru a oferi o măsură calitativă a celor mai rele consecințe potențiale care rezultă din erorile existente în proiect sau din defectarea sistemului. Clasificarea severității trebuie efectuată pentru fiecare mod de defectare identificat și pentru fiecare item analizat.

Categoriile (clasele) de clasificare calitativă a severității (gravității) pentru efectele finale ale defectărilor  în cazul unui produs/sistem, compatibile cu standardul român SR EN 60812:2006 sunt definite astfel:

Categoria IV: mod de defectare catastrofal; poate provoca defectarea funcțiilor principale ale sistemului, pagube majore în sistem  și/sau răniri de persoane;

Categoria III: mod de defectare critic; poate produce defectarea funcțiilor principale ale sistemului, pagube severe, dar care nu conduce la răniri de persoane sau pierderi de vieți;

Categoria II: mod de defectare marginal; poate degrada potențial performanța sistemului, fără pagube majore, însă care produce pierderea disponibilității sistemului;

Categoria I: mod de defectare minor; poate degrada funcțiile sistemului, dar fără pagube în sistem; poate antrena necesitatea mentenanței sau reparațiilor neprogramate.

Prima prioritate trebuie acordată eliminării modurilor de defectare din categoriile IV (catastrofal) și III (critic).

Frecvența de apariție sau probabilitatea de apariție. Frecvența de apariție a fiecărui mod de defectare este dată de probabilitatea de apariție a defectului, generată la rândul ei de probabilitatea de apariție a unei cauze a defectării. Această frecvență de apariție poate fi estimată prin media timpului de bună funcționare MTBF. Cunoașterea frecvenței/probabilității de apariție permite să se evalueze criticitatea modului de defectare (în cadrul procedurii AMDEC). Pentru determinarea probabilității de apariție a modului de defectare este necesar să se dispună de date privind ratele de defectare (din bazele de date) și date asupra defectărilor în exploatare.

Analiza modurilor de defectare, a efectelor și criticității acestora (AMDEC)
În principiu, AMDEC reprezintă o extensie a AMDE, cu deosebirea că AMDEC mai include și o analiză a criticității de apariție a defectelor.

Criticitatea este o măsură relativă a consecințelor unui mod de defectare și a frecvenței de apariție a acestuia. Conform standardului SR EN 60812:2006 (ref.4), criticitatea defectării este combinația dintre gravitatea unui efect și frecvența de apariție a acestuia.

Analiza criticității este o procedură prin care fiecare mod de defectare potențial, identificat, este clasificat conform cu influența combinată a clasificării severității și a probabilității de apariție a modului de defectare. Scopul unei analize de criticitate este de a cuantifica amploarea fiecărui efect al defectării, astfel încât cu o combinație între severitate și frecvența de apariție a efectului defectării să se poată stabili prioritățile pentru acțiunile de reducere sau minimizare a efectelor unor defectări.

În cazul în care se urmărește obținerea rapidă a unei analize de criticitate printr-un AMDEC simplificat, măsura unui risc potențial R se poate exprima  sub forma:

R = S×P     (1)

unde S este un număr adimensional pentru severitate (gravitate) care estimează influența efectelor defectării asupra sistemului sau asupra operatorului sistemului; P - număr adimensional care indică probabilitatea de apariție (sau frecvența de apariție) a efectului final al defectării. Pentru AMDEC de proiect- produs aprecierea frecvenței de apariție a unei defectări poate fi făcută pe baza numărului de utilizări ale produsului.

În principiu, formula clasică utilizată pentru calculul unui număr de prioritate a riscului NPR/indice de criticitate (în engleză: Risk Priority Number (RPN)) include , suplimentar, un număr pentru detectarea defectării D, adică:

NPR = Severitatea (evenimentului)×Probabilitatea (apariției)×Detectarea (defectării)  ,

Așadar, numărul de prioritate a riscului este definit prin produsul matematic a trei indici:

NPR = S×O×D    (2) unde:

simbolul O indică probabilitatea de apariție a modului de defectare pentru o perioadă de timp predeterminată, acest indice fiind definit printr-o grilă de clasare proprie fiecărui domeniu; D - probabilitatea numerică subiectivă ca modul de defectare deja apărut să nu fie detectat (indice de non-detectare), înainte ca defectarea să ajungă la client. Tipurile de calcul al riscului potențial sau al numărului de prioritate a riscului sunt foarte frecvent folosite în industria de automobile, pentru analiza  proiectării de produse precum și pentru analiza proceselor de fabricație ale acestor produse. Trebuie precizat că nu există o formulă unică pentru calculul indicelui de criticitate, de unde apare posibilitatea de a aplica AMDEC într-un număr mare de domenii.

Pentru abordarea cantitativă a analizei criticității se utilizează un număr de criticitate Ci a modului de defectare i, calculat cu relația:

Ci =  λj×αi×βi×tj     (3)

unde λj este rata de defectare a componentei j, stabilită din predicția corespunzătoare a fiabilității; αi este fracțiunea ratei de defectare a piesei, referitoare la modul de defectare i considerat, adică probabilitatea exprimată printr-o fracție zecimală ca elementul să "cadă" în  modul de defectare identificat i; dacă sunt listate toate modurile de defectare potențiale ale unei piese sau sistem, suma valorilor α pentru acea piesă este egală cu 1; βi -probabilitatea condițională ca efectul defectării să rezulte în clasarea identificată a criticității și piesa/sistemul să nu funcționeze ; tj - durata de funcționare pe durata totală predeterminată, utilizată pentru AMDEC, pentru care se evaluează probabilitatea, adică timpul de funcționare al componentei active.

Matricea de criticitate permite aprecierea criticității sub aspect calitativ și oferă un mijloc de identificare și comparare a fiecărui mod de defectare cu toate celelalte moduri, în raport cu severitatea (gravitatea) estimată prin categoriile de severitate (I...IV), reprezentate în matrice pe axa sa orizontală. Nivelurile probabilității de apariție sunt reprezentate pe axa verticală a matricei, în ordine ascendentă. Matricea care rezultă evidențiază distribuția criticității modurilor de defectare ale piesei/echipamentului și oferă un instrument pentru determinarea priorităților acțiunilor corective.

Un exemplu pentru scara de notație a nivelurilor de probabilitate a apariției modurilor de defectare, cu punctaje de la 1 până la 5 (sau cu notații de la E la A), reprezentate pe axa verticală a matricei poate fi următorul:

-criticitate 1 sau E, improbabilă, cu probabilitate de apariție 0 ≤ Pi < 0,001

-criticitate 2 sau D, îndepărtată, cu probabilitate de apariție 0,001 ≤ Pi <0,01

-criticitate 3 sau C, ocazională, cu probabilitate de apariție 0,01 ≤ Pi < 0,1

-criticitate 4 sau B, probabilă, cu probabilitate de apariție 0,1 ≤ Pi < 0,2

-criticitate 5 sau A, frecventă, cu probabilitate de apariție  Pi ≥ 0,2

Indicele i este indicele modului de defectare. La diferite tipuri de AMDEC, în diferite domenii pot fi folosite și clasări diferite ale criticității.

Aplicarea AMDE la un proces -PAMDE
Analog cu AMDE de proiect-produs se realizează AMDE de proces, simbolizată PAMDE. Se urmărește evidențierea defectelor posibile în proiectarea și desfășurarea proceselor de fabricație, precum și identificarea cauzelor și efectelor defectărilor. Pentru pregătirea AMDE de proces se parcurge următoarea succesiune de faze:
 definirea obiectivului procesului, referitor la produsul rezultat din etapele procesului;
 stabilirea etapelor/operațiilor succesive care compun procesul de fabricație;
 identificarea defectelor posibile din fiecare etapă/operație a procesului;
 evidențierea efectelor defectărilor potențiale asupra produsului care se va fabrica;
 descoperirea cauzelor potențiale ale defectărilor posibile în proces.
Probabilitatea de apariție a defectelor posibile în proces se bazează pe o scară de clasificare cu punctaje de la 1 până la 10, cu punctajul 1 indicând că defectul în procesul de fabricație nu va apărea, aproape sigur. Această estimare se bazează pe experiența anterioară cu procese similare, cu un grad ridicat de capabilitate. Dimpotrivă, punctajul 10 indică faptul că defectul în proces va apărea aproape sigur și va afecta operația următoare din proces, dacă nu se prevăd proceduri de control. Punctajul 10 reclamă să fie prevăzute acțiuni corective.

Probabilitatea de detectare a defectelor în proces se estimează după o scară de notație în care punctajul 1 indică faptul că modul potențial de defectare este improbabil să scape nedetectat în cursul desfășurării procesului, în timp ce punctajul 10 sugerează că este improbabil ca procedurile de control curente în proces să detecteze modul potențial de defectare a piesei ce se fabrică; în acest caz sunt necesare acțiuni de corecție.

După efectuarea unei AMDE de proces este foarte importantă existența unor proceduri documentate, deoarece personalul care lucrează în proces ar putea introduce variații semnificative în proces, lucrând ușor diferit de fiecare dată când procesul este desfășurat.

Raportul de analiză AMDEC
În literatura de specialitate nu sunt prezentate formulare-tip de raport de analiză sau fișe de lucru specializate tip de analiză AMDEC. În orice situație se recomandă ca raportul să conțină o sinteză și o prezentare a analizei funcționale și a diagramelor funcționale care definesc structura sistemului/subsistemului analizat.

Este necesar ca în raport să se specifice elementele analizate, modurile de defectare și codurile lor corespunzătoare pentru elemente, cauzele defectărilor, efectele locale  și finale ale defectărilor, indicii de criticitate S,O,D, prevederi compensatorii împotriva defectărilor, acțiunile corective sau preventive (care vor fi aplicate pentru tratarea cauzelor). Efectele trebuie să se refere la efectele finale asupra sistemului. Este important ca toate elementele analizate să fie de la același nivel de descompunere ierarhică a sistemului.

Se recomandă ca sinteza analizei să conțină și o scurtă descriere a metodei de analiză și a nivelului la care aceasta a fost realizată. Suplimentar, este de preferat ca raportul să conțină următoarele liste:

a) moduri de defectare care conduc la efecte grave;

b) recomandări pentru proiectanți, serviciul de mentenanță, planificatori și utilizatori;

c) modificări în proiect care au fost deja încorporate pe parcursul desfășurării AMDEC;

d) efecte diminuate de modificările introduse în proiect.

Pe baza raportului de analiză AMDEC completat, se poate elabora un plan de măsuri de ameliorare a procesului de proiectare, inclusiv reducerea criticității defectelor produsului/sistemului în curs de proiectare.

Avantajele AMDE
Procedura AMDE are o largă aplicabilitate, se poate utiliza în numeroase domenii. Câteva dintre avantajele AMDE sunt următoarele:

a) identificarea timpurie a erorilor în procesul de proiectare și tratarea  preventivă a defectărilor constatate;

b) ameliorarea proiectării în vederea creșterii fiabilității prin: prevederea de unități de rezervă (redundante), lipsa defectelor, selecția componentelor etc.;

c) prin elaborarea unei liste a modurilor potențiale de defectare și ierarhizarea lor se stabilesc prioritățile pentru îmbunătățirea dezvoltării produsului;

d) reducerea riscurilor de defectare în fazele de fabricație sau de instalare/exploatare ale produsului;

e) furnizarea modelului logic necesar pentru estimarea probabilității de apariție a modurilor de defectare în funcționarea sistemului, în vederea pregătirii analizelor de criticitate;

f) asigurarea faptului că programul de încercări din procesul de dezvoltare a produsului poate detecta modurile de defectare potențiale;

g) participarea la definirea aspectelor strategiei activităților de mentenanță generală preventivă;

h) procedura este utilă în analiza preliminară a sistemelor sau a componentelor noi sau netestate.

Dezavantajele AMDE
a) AMDE este dependentă de o analiză funcțională efectuată de specialiști experimentați, deoarece "calitatea" descrierii funcțiilor pe toate nivelurile de descompunere ierarhică a sistemului influențează definirea modurilor de defectare.

b) AMDE este foarte eficace atunci când se aplică la analiza elementelor care generează defectarea totală a întregului sistem.

c) Relațiile dintre modurile de defectare considerate nu pot fi prezentate într-o AMDE, deoarece aceste moduri de defectare individuale sunt considerate ca fiind independente. Interacțiunile sunt mai bine modelate prin efectuarea unei analize prin arbore de defectare.

d) Altă limitare a AMDE constă în incapacitatea de a furniza o măsură a fiabilității globale a sistemului.

e) În cazul sistemelor complexe care au funcțiuni multiple și comportă un număr mare de componente, analiza AMDE poate fi totuși foarte dificil de aplicat. Aceasta se explică prin volumul enorm de informații detaliate asupra sistemului care se studiază. Această dificultate poate fi chiar sporită dacă există mai multe moduri de operare posibile ale sistemului.

f) Consecințele  erorilor umane nu sunt studiate, de obicei, în cursul desfășurării AMDE. Erorile umane survin în general în cursul funcționării secvențiale a sistemelor. În consecință, pentru studierea influenței acestora se impun metode ca de exemplu analiza cauze-consecințe. Totuși, AMDE permite să se descopere componentele cele mai vulnerabile la erori umane.

Note

Bibliografie
 MIL-STD-1629A, Procedures for performing a failure mode, effects and criticality analysis. Department of Defense (USA), Washington DC, 24 noiembrie 1980

Legături externe
 Stamatis, D.H. Failure mode and effects analysis: FMEA from theory to execution. 2nd ed. Milwaukee, WI: ASQ Quality Press, 2003

Vezi și
 Fiabilitate
 Mentenanță
 PPAP

Producție și fabricație
Managementul calității
Calitate
Mentenanță
Managementul produselor


ධර්මදූත මාර්ක් තුමා (; ; ; ) මාර්ක් තුමාගේ සුබඅස්නෙහි කතුවරයා ලෙසින් සාම්ප්‍රදායිකව සැලකෙයි.

ධර්මදූත මාර්ක් තුමා


An Paralophia palmicola in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Joseph Marie Henry Alfred Perrier de la Bâthie, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Phillip James Cribb. An Paralophia palmicola in nahilalakip ha genus nga Paralophia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paralophia (Orchidaceae)

Paralophia palmicola


دونا سمر  (31 ديسمبر 1948 - 17 مايو 2012)، مغنية وشاعرة وفنانة أمريكية. ولدت باسم «لا دونا أدريان جانيس»، اكتسبت شهره واسعة في السبعينات، ولقبت (بملكة الديسكو). وتعتبر واحدة من أهم الفنانات التي أسسن الديسكو، وهي حققت نجاحاً في فترة السبعينات والثمانينات.

ومن المعروف أنها الفنانة الوحيدة التي امتلكت ولا زالت تملك الرقم القياسي في امتلاك ثلاثة ألبومات مُضاعفة، مُتتالية تضرب المرتبة الأولى في سنة واحدة على مُخطط لوحة الأغاني، وأصبحت الفنانة الأولى والوحيدة التي تمتلك أربع أغاني مُنفرده تضرب المرتبة الأولى لمُدة 12 شهر أي سنة كاملة. وحققت مبيعات تجاوزت الـ130 مليون نسخة حول العالم.

روابط خارجية

مراجع

مغنون وكتاب أغاني أمريكيون في القرن 20
مغنون وكتاب أغاني أمريكيون في القرن 21
أشخاص من مدينة نيويورك
أشخاص من نيبلز
أصحاب أعمال أمريكيون في مجال مستحضرات التجميل
أمريكيات في موسيقى إليكترونيك
أمريكيون أفارقة مسيحيون
أمريكيون مغتربون في النمسا
حائزون على جائزة غرامي
فنانو تسجيلات أتلانتك
فنانو تسجيلات كازابلانكا
كتاب أغان أفارقة أمريكيون
كتاب أغان من تينيسي
كتاب أغان من فلوريدا
كتاب أغان من كاليفورنيا
كتاب أغان من ماساتشوستس
كتاب أغاني روك أمريكيون
كروس أوفر (موسيقى)
مدافن في تينيسي
مسيحيو القرن 20
مسيحيو القرن 21
مغتربون أمريكيون في ألمانيا
مغنو ديسكو أمريكيون
مغنو روك أفارقة أمريكيون
مغنو ريذم أند بلوز أمريكيون
مغنو سول أمريكيون
مغنو ومغنيات بوب أمريكيون
مغنون أمريكيون في القرن 20
مغنون أمريكيون في القرن 21
مغنون باللغة الألمانية
مغنون من بوسطن
مغنون من فلوريدا
مغنون من كاليفورنيا
مغنون من ناشفيل (تينيسي)
مغنون وكتاب أغان من تينيسي
مغنون وكتاب أغان من فلوريدا
مغنون وكتاب أغان من كاليفورنيا
مغنون وكتاب أغان من ماساتشوستس
مغنيات أمريكيات إفريقيات
مغنيات أمريكيات في القرن 20
مغنيات أمريكيات في القرن 21
مغنيات بوب أمريكيات
مغنيات روك أمريكيات
مغنيات وكاتبات أغان أمريكيات
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات أمريكيات إفريقيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات من بوسطن (ماساتشوستس)
مواليد 1948
مواليد في نيويورك
موسيقيو ديسكو أمريكيون
موسيقيو رقص أمريكيون
موسيقيون من بوسطن
موسيقيون من ناشفيل (تينيسي)
ميثوديون أفارقة أمريكيون
ميثوديون أمريكيون
ميثوديون في القرن 20
ميثوديون في القرن 21
وفيات 2012
وفيات السرطان في فلوريدا
وفيات بسبب سرطان الرئة
وفيات سرطان الرئة في فلوريدا
وفيات في فلوريدا

دونا سمر


Os 10 km da maratona aquática masculina da maratona aquática no Campeonato Europeu de Esportes Aquáticos de 2022 ocorreu no dia 21 de agosto, em Óstia na Itália.

Calendário

Medalhistas

Resultados
Esses foram os resultados da competição.

Ligações externas

 Site oficial da Liga Europeia de Natação

Campeonato Europeu de Esportes Aquáticos de 2022

Maratona aquática no Campeonato Europeu de Esportes Aquáticos de 2022 - 10 km masculino


Enzo Maqueira (Buenos Aires, 4 de noviembre de 1977) es un escritor argentino. Su novela Electrónica es considerada como la novela de una generación, al retratar a la juventud de clase media argentina universitaria de principios de siglo XXI, fuertemente ligada a la cultura de las raves.

Publicó novelas, cuentos y crónicas. Fue secretario de redacción de la revista Lea (2001-2005) y es colaborador de las revistas Anfibia, Vice y Viva. Fue uno de los fundadores de la editorial Outsider. En 2013, la Casa de las Américas de La Habana, Cuba, lo invitó a participar del III Casa Tomada. Encuentro de Jóvenes Artistas y Escritores de América Latina y El Caribe. En 2015 fue invitado por el Ministerio de Cultura del Perú para participar del encuentro Lima Imaginada, que reunió a jóvenes escritores destacados de Latinoamérica. En 2019 formó parte del programa Latinoamérica Viva de la Feria Internacional del Libro de Guadalajara. Su novela Hágase usted mismo, publicada por Tusquets Editores, obtuvo el premio Ricardo Rojas bienio 2017/2019 de la ciudad de Buenos Aires y fue finalista del premio Silverio Cañada de la Semana Negra de Gijón a la mejor primera novela de género negro en español.

Novelas
 Higiene sexual del soltero, Tusquets, Buenos Aires, 2023.
 Hágase usted mismo, Tusquets, Buenos Aires, 2018.
 Electrónica, Interzona, Buenos Aires, 2014.
 El Impostor, Milena Caserola, Buenos Aires, 2011.
 Ruda macho, Lea, Buenos Aires, 2010.

Crónicas, cuentos y relatos
"Rarities", Anios Luz editora, Buenos Aires, 2020
 "Verano de 1995", en Clarín.
 "Del homo sapiens al homo i-phone", en Clarín.
 "Morriña", en Bajalibros.
 "Poliamor: Volver a casa a limpiarse el perfume ajeno", en Anfibia.
 "Una noche en la gran fiesta", en Vice.
 "Sufrir por amor", en Anfibia.
 "Abren el plano, me tapan con música", en Anfibia.
 "Has dicho mi nombre", en Buenos Aires Noir, editorial Asphalte (Francia) y Akashic Noir (Estados Unidos), 2017.
 "El último verano", en Kafkaville, Ed. El cuervo, La Paz, Bolivia, 2016.
 "El estallido", en Cuentos Cuervos, Ed. Planeta, Buenos Aires, 2014.
 "Jean-Luc", en Ficciones súbitas, Ed. De aquí a la vuelta, Buenos Aires, 2014. Compiladora: Mercedes Álvarez.
 "Shit happens", en Revista Casa N°273, Casa de las Américas, La Habana, Cuba, 2013.
 "El destino", en Cuento Raro, Ed. Outsider, Buenos Aires,  2012.
 "Autólisis", en Panorama Interzona. Narrativas emergentes de la Argentina, Ed. Interzona, Buenos Aires, 2012. Compiladora: Elsa Drucaroff.
 "La nena",  en Libro Vivo, Ed. Milena Caserola y El Asunto, Buenos Aires,2012.

Referencias

Enlaces externos
 "Lo que marca a esta generación es la falta de satisfacción". Entrevista en Clarín
 "El límite entre realidad y ficción ya no es difuso: dejó de existir". Entrevista en El Tribuno
 "Estamos superconectados e informados, pero muy solos". Entrevista a Enzo Maqueira en Página 12
 Electrónica, la novela de una generación
 "Nos pidieron que fuéramos felices, así que hicimos lo que nos enseñaron: consumir" Entrevista a Enzo Maqueira en La Nación
 Entrevista a Enzo Maqueira en Telam
 "Hay que volver a hacer una literatura que moje la oreja". Entrevista a Enzo Maqueira en Página 12
 Crítica a Hágase usted mismo en Página 12.
 Crítica a Electrónica en Los inrockuptibles
 Crítica a Electrónica en revista Ñ.
 Entrevista para el diario Tiempo Argentino
 Crítica de Luciano Lutereau a Electrónica en Indie Hoy
 Crítica a Electrónica en el Suplemento de Libros de México
 Crítica de Germán Cáceres para Espacio Latino (Uruguay), sobre Ruda Macho
 Crítica sobre el libro Ruda Macho Suplemento Radar de Página 12

Escritores de género masculino de Argentina
Porteños
Profesores de Argentina
Periodistas de Argentina
Profesores de la Universidad de Argentina de la Empresa

Enzo Maqueira


Patricia Hendricks (Atlantic City, 25. rujna 1955.), američka majstorica borilačkih vještina. Nositeljica je 7. Dana u aikidu. Jedna je od prvih žena u aikidu.

Životopis
Patricia Hendricks je aikido započela proučavati u lipnju 1974. godine, dok je bila studentica na Monterey Peninsula College u Montereyu u Kaliforniji. Bila je zainteresirana za proučavanje borilačkih vještina, pa je pronašla tečaj aikida koji se nudio u tom semestru. Instruktorica joj je bila Mary Heiny, koja se nedavno vratila sa studija iz Japana. Tijekom tog semestra studija Hendricksova je čula za Stanleyja Pranina, koji je podučavao aikido maloj skupini učenika u svojoj garaži u Montereyu. Učila je kod Stanleya Pranina do 1977. godine, a tada su se ona i Pranin preselili u Oakland da bi vježbali kod Brucea Klicksteina, a zatim i kod Billa Witta. Kasnije se Hendricks preselila se u Iwamu, gdje je postala uchi-deshi Morihira Saita. Vratila se u Oakland 1979. godine i nastavila podučavati u istom dojo-u.

Tijekom sljedećih 28 godina, redovito se vraćala u Iwamu na kratkotrajna i dugotrajna razdoblja studija kod Morihira Saita. Za to vrijeme stekla je i diplomu orijentalnih jezika na U.C. Berkeley. Godine 1984. osnovala je dojo Aikido San Leandro. Godine 1988. godine krenula je na šestomjesečnu europsku turneju, kombinirajući putovanja i podučavanje, prije nego što se ponovno vratila u Iwamu na studij kao dugogodišnji uchi-deshi, na još 18 mjeseci.

Patricia Hendricks je osnivačica dojo-a Aikido San Leandro, u kojem i danas podučava. Također je voditeljica prvog odjela (odjel Iwama-ryu) Kalifornijske udruge za aikido. Hendricks je prva menkyo-kaiden u Saitovom sustavu aiki-ken-a i aiki-jo-a. Jedna je od najviših i najistaknutijih instruktorica aikida u svijetu. Redovno održava seminare aikida širom svijeta. Bila je jedan od najbližih učenika Saita, pa se zbog toga često pojavljivala u njegovim knjigama, ali u časopisima kao njegov asistent (uke).

Izvori

Vanjske povezice
Patricia Hendricks

Američke aikidoke

Patricia Hendricks


Une centrale avec turbines à vapeur est une centrale thermique utilisant de la vapeur d'eau à haute température et forte pression pour entraîner une turbine à vapeur.

Fonctionnement
Le fluide de travail est de la vapeur d'eau qui subit une détente lors de son expansion ce qui entraine la rotation des roues de la turbine entrainant à son tour un alternateur accouplé. L'alternateur transforme l'énergie mécanique de la turbine en énergie électrique.  La source chaude (fission nucléaire, combustion du charbon ou du fioul, incinération...) chauffe (directement ou indirectement) de l'eau, qui passe de l'état liquide à l'état vapeur. La vapeur ainsi produite est admise dans la turbine qui entraîne un alternateur.

À la sortie de la turbine, la vapeur est condensée dans un condenseur alimenté par une source froide (eau de mer, eau douce de rivière ou tour aéroréfrigérante…) et se retrouve à l'état liquide. Le condensat obtenu est enfin renvoyé dans le système d'alimentation en eau pour un nouveau cycle de vaporisation. En thermodynamique, domaine qui étudie les échanges de chaleur, le deuxième principe démontre qu'une source chaude et une source froide sont absolument nécessaires pour transformer un échange de chaleur en travail dans une machine thermique.

Les principaux composants d'une centrale thermique sont :
 la bâche alimentaire ;
 le poste d'eau (réchauffage de l'« eau alimentaire ») ;
 la chaudière et ses auxiliaires (broyeurs à charbon, dépoussiéreur électrostatique, évacuation des cendres…) ;
 le groupe turbo-alternateur ;
 le condenseur ;
 le poste électrique (transformateurs…).

Le principe simplifié de fonctionnement est le suivant :

 De l'eau déminéralisée contenue dans une bâche alimentaire y est dégazée, avant d'être envoyée par les « pompes alimentaires ». Terme consacré par l'usage chez les constructeurs : ce sont les pompes haute pression qui font circuler l'eau dans l'installation vers la chaudière ;
 La chaudière transfère la chaleur, dégagée par la combustion, à l'eau qui se transforme en vapeur surchauffée sous pression ;
 La vapeur ainsi produite est injectée dans la turbine où elle se détend avant de rejoindre le condenseur ; l'énergie cinétique générée par la détente de la vapeur provoque la rotation des roues de la turbine, qui entraîne l'alternateur ;
 Refroidie dans le condenseur par une circulation d'eau d'un circuit secondaire (eau de mer, eau de rivière…) la vapeur retourne à l'état liquide et est renvoyée à la bâche alimentaire d'où elle repart pour un nouveau cycle.

En pratique, le fonctionnement est un peu plus complexe car plusieurs dispositifs sont prévus pour améliorer le rendement. Par exemple :

 la turbine a généralement deux corps (haute pression, HP, et moyenne pression, MP) et la détente de la vapeur s'effectue en deux étages ; entre les deux, la vapeur retourne à la chaudière pour y être resurchauffée ;
 divers soutirages de vapeur sont prévus permettant le réchauffage de l'eau alimentaire (eau retournant à la chaudière après son passage en turbine et sa condensation) avant son admission dans la chaudière.
— Centrale à charbon & turbines à vapeur —

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Centrale électrique
 Turbine
 Vapeur

Centrale thermique
Turbine à vapeur

Centrale à turbine à vapeur


An Ypsilopus in uska genus han Liliopsida. An Ypsilopus in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ypsilopus

Ypsilopus


An Nervilia umenoi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Noriaki Fukuyama. An Nervilia umenoi in nahilalakip ha genus nga Nervilia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Nervilia

Nervilia umenoi


Stambeno-gospodarski sklop kuća obitelji Bartučević, Raffaeli i Grivičić nalazi se naselju Dubovica koje upravno pripada susjednom Zaraću.

U zapadnom uglu žala na dnu uvale Dubovica smjestile su se najstarije građevine. Podizane su tijekom stoljeća od obitelji Bartučević, Raffaelli i Grivičić. U današnjem obliku nastale su u 19. i početkom 20. stoljeća, građene u tradiciji seoskog graditeljstva. Brojni ulomci 15. i 16. stoljeća govore o starijim građevinama. Posebno se ističe s tri velika luminara na južnom nagibu krova.
Sklop su ladanjsko-gospodarske građevine Grivičić-Bartučević i Raffaelli, središte imanja Dubovi Dol. U vrelima je zabilježen prvi put u 16. stoljeću. Imanje na kojem se nalazi prvi se put spominje u 13. stoljeću kao vlasništvo Grivičića kojima pripada do polovice 16. stoljeća, kad ga baštine Bartučevići pa zatim Raffaelliji. U 19. stoljeću imanje Dubovi Dol činilo je 40 hektara obradive zemlje i 210 hektara pašnjaka i šume.

Zaštita
Pod oznakom RST-1319-1988. zaveden je pod vrstom "nepokretna kulturna baština - pojedinačna", pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambeno-poslovne građevine".

Izvori

Zaštićene stambeno-poslovne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Hvar

Stambeno-gospodarski sklop Bartučević-Raffaeli-Grivičić u Dubovici


Kristen Bording er en dansk dokumentarfilm fra 1958 instrueret af Erik Fiehn.

Handling
Forhenværende landbrugsminister Kristen Bording interviewes dels i hjemmet i Kastrup 30. maj 1956 og i atelieret den 8. marts 1956. Her fortæller hun om sit politiske virke og om baggrunden herfor.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1958

Kristen Bording (dokumentarfilm)


Miersia, Rod lukovičastih geofita iz porodice zvanikovki, dio potporodice lukovki. Postoji sedam vrste iz sjevernog Čilea i Bolivije uključene u podtribus Gilliesiinae.

Obje rste iz roda Speea, uklopljene su u nju, to su Miersia humilis i Miersia triloba.

Vrste
 Miersia chilensis Lindl.
 Miersia humilis (Phil.) M.F.Fay & Christenh.
 Miersia leporina Ravenna
 Miersia myodes Bertero
 Miersia rusbyi Britton
 Miersia tenuiseta Ravenna
 Miersia triloba (Ravenna) M.F.Fay & Christenh.

Sinonimi
 Geanthus Phil.
 Speea Loes.

Izvori

Gilliesieae

Miersia


Komet duga perioda, komet koji obiđe Sunce u vremenu dužem od dvjesta (200) godina. Orbite tih kometa često su nagnute do ekliptike, što u svezi s time također dolaze iz Oortova oblaka. Poznati kometi duga perioda dosad promatrane u nedavnoj prošlosti su komet Hyakutake (vidljiv 1996.) i komet Hale-Bopp (vidljiv 1997.).

Vidi
 Komet kratka perioda
 Kometna obitelj
 Komet glavnog pojasa
 Popis periodičnih kometa

Izvori

Kometi

Komet duga perioda


El topónimo South Holland puede hacer referencia a:

 South Holland, una villa en el estado de Illinois (Estados Unidos).
 South Holland, un distrito no metropolitano del condado de Lincolnshire (Inglaterra).
 South Holland, nombre inglés de la provincia de Holanda Meridional (Países Bajos).

South Holland


Merkebekk Station (Merkebekk stasjon) var en jernbanestation på Kragerøbanen, der lå i Drangedal kommune i Norge.

Stationen åbnede som holdeplads sammen med banen 2. december 1927. Den blev opgraderet til station 1. november 1946 men nedgraderet til trinbræt 1. december 1960. Stationen blev nedlagt sammen med banen 1. januar 1989. Den første del af strækningen fra Neslandsvatn til Merkebekk overlevede dog som sidespor og blev benyttet til tømmertransport i 1990'erne.

Stationsbygningen blev opført efter tegninger af Gudmund Hoel og Bjarne Friis Baastad ved NSB Arkitektkontor i 1921.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Kragerøbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1927
Ophørt i 1989
Jernbanestationer i Telemark

Merkebekk Station


Albert Hoffman (1915–1993) was an American painter and wood carver. Never progressing beyond a sixth-grade education, Hoffman earned his living operating a junkyard in Galloway Township, New Jersey, near Atlantic City. A self-taught artist, he found inspiration in narratives from the Torah and Nevi'im; over his lifetime he produced over 250 carvings whose subjects were drawn from the Bible or from his Jewish background. His works are also a mirror of his personal interests: whaling, horse racing, and Native Americans all found places in his paintings.

He produced three different types of carvings, bas reliefs, columnar reliefs, and compositional groups. His art is considered outsider art.

Though he sold some of his works and also did some carving for local synagogues, he created most of his art for himself. Nonetheless, he exhibited his work locally, where it won top prizes. His work has been shown across the eastern United States and a number of American museums hold public collections, including the American Folk Art Museum, the Abby Aldrich Rockefeller Folk Art Museum, and the Noyes Museum of Art.

References

External links
Jewish Folk Artists of Our Time
The Noyes Museum of Art
Andrew Edlin Gallery
"Fear Not" - a sample of Hoffman's work
"Fear Not: Al Hoffman's Folk Art" (The Jewish Press)

20th-century American painters
American male painters
1915 births
1993 deaths
American woodcarvers
Artists from New Jersey
Folk artists
Jewish American artists
People from Galloway Township, New Jersey
20th-century American Jews
20th-century American male artists

Albert Hoffman (artist)


Hrvatska katolička mreža (skr. HKM), međumrežna je medijska platforma Hrvatske biskupske konferencije koja objedinjuje Hrvatski katolički radio, Tiskovni ured HBK-a i Informativnu katoličku agenciju. Pokrenuta je u rujnu 2018. Ravnatelj mreže je msgr. Fabijan Svalina, a glavni urednik mrežne stranice Siniša Kovačić.

Izvori
 Ravnatelj Hrvatske katoličke mreže o novoj mrežnoj stranici IKA-e  Direktno.hr, 20. rujna 2018.
 S radom započela Hrvatska katolička mreža (HKM) Službene stranice Splitsko-makarske nadbiskupije, 20. rujna 2018.

Vanjske poveznice
 Službene stranice
 Impressum

Rimokatolička Crkva u Hrvatskoj

Hrvatska katolička mreža


Panayhornfugl () er en næsehornsfugl, der lever på sydlige Filippinerne.

Kilder
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Fugle fra Filippinerne
Næsehornsfugle

Panayhornfugl


Benedito Moreira de Carvalho (Tambaú, 10 de agosto de 1909), também conhecido pelas alcunhas de "Monstro de Guaianases", "Monstro de Guaiauna" e "Estrangulador Loiro", foi um serial killer e pedófilo brasileiro responsável pela morte de 8 meninas e mulheres na região metropolitana de São Paulo, no ano de 1952. Benedito foi considerado o maior assassino em série da década de 1950 no Brasil.

Biografia

Infância e vida adulta
Benedito Moreira de Carvalho nasceu em 1909, no município de Tambaú, no norte do Estado de São Paulo. Era órfão de mãe, falecida no parto, sendo criado pelo pai em uma família de 12 irmãos.

Segundo o mesmo, sua infância foi atribulada pela violência doméstica causada por seu pai:"Eu tive uma infância muito infeliz. Meu pai me castigava por qualquer coisa e me batia na cabeça. Volta e meia eu levava alguns socos na orelha, na testa ou na nuca e chegava até a ficar tonto. Palavra que cheguei muitas vezes a ficar com raiva dele. Cresci assim, largado (...)". Em 1928 ingressou na Força Pública do Estado de São Paulo (atual Polícia Militar) onde serviu por nove anos, atuando como membro do Corpo de Bombeiros. Contudo, foi expulso da corporação em dezembro de 1936 por ter praticado um delito sexual. A partir disso, passou a trabalhar em empregos diversos, como carpinteiro, ajudante de pedreiro e ajudante de mecânico, sempre em curtos períodos.

Casa-se em 1930 com Marina Ferreira de Almeida, tendo um filho e uma neta. Era reconhecido pela família como um bom esposo e pelos vizinhos como um homem educado, respeitador e bom conversador.

Entretanto, de acordo com o próprio Benedito, seus transtornos sexuais eram persistentes, de forma que o mesmo buscou tratamento médico. Não podendo arcar com o alto valor da internação, buscava curandeiros que recomendavam chás para controlar seus impuldos. Em entrevista à imprensa, Benedito declara:  "Eu sou um homem doente desde pequeno. Procurei um médico e ele diagnosticou excessiva virilidade, recomendando-me um tratamento que durava um ano de hospital e me custaria, somente no princípio, 3600 cruzeiros. Veja o senhor. Eu sou pobre e trabalho para sustentar com dificuldade a minha esposa. Como é que eu ia me parar assi, só para me curar? Resolvi, então, procurar curandeiros. Eles receitavam fervuras de ervas, mas cobravam barato."

Crimes

Seu primeiro crime conhecido foi a tentativa de estupro contra uma menor de onze anos no bairro Cerâmica em 1936.

Pouco se sabe sobre os resultados de seus primeiros crimes. Porém acredita-se que tenham sido cometidos em 1937, 1941, 1946, 1951 e 1952, de acordo com a junta de psiquiatras que atendeu seu caso no Manicônio Judiciário de Franco da Rocha.
No ano de 1937, o jornal Correio Paulistano noticia um julgamento de Benedito por crime sexual:"Na sessão de ontem do Tribunal do Jury foi julgado o réu Benedito Moreira de Carvalho, acusado de haver abusado de uma menor. Por 5 votos, o Jury condenou o réu a cumprir a pena de prisão de um ano celular".

Após deixar a prisão, tornou-se serrador. Voltou a cometer outra tentativa de estupro em setembro de 1941 na Penha. Preso, foi condenado a dois anos e onze meses de detenção. Retomando a carreira de serrador, sofreu um acidente de trabalho em 1943 e perdeu as falanges de dois dedos da mão esquerda. O terceiro crime conhecido de Carvalho foi o estupro e tentativa de homicídio contra a menor Naomi, ocorrido em julho de 1946. Ao ser preso, apresentou identidade falsa com o nome de Joaquim Moreira de Carvalho. Considerado culpado, foi condenado a uma pena de seis anos de prisão. A pena foi reduzida posteriormente pelo Tribunal de Justiça para três anos e seis meses. Carvalho deixou a prisão em dezembro de 1949.

Já no ano de 1951, novamente o jornal Correio Paulistano descreve um ataque de Benedito a uma moça de ascendência japonesa:"Há mais ou menos três semanas o indivíduo Benedito Moreira de Carvalho, de 42 anos (...) fugiu da cadeia de Mogi das Cruzes onde aguardava julgamento por crime de sedução. Este indivíduo, que não passa de um anormal, desde que fugiu da cadeia postou-se na estrada de Itaquera, onde apanhava meninas que por ali transitavam. Esta situação permaneceu até a manhã de ontem, ocasião em que o anormal pretendeu agarrar a japonesa Dioneko Tanagushi (...). Preso, o anormal foi levado para o Décimo Distrito".Apesar dessas ocorrências, seu período de maior atividade foi o ano de 1952. Benedito costumava se deslocar para bairros afastados do município de São Paulo e cidades vizinhas, atacando suas vítimas em estradas e ruas ermas situadas em bairros pouco habitados. Na ocasião, a Grande São Paulo ainda tinha baixa ocupação demográfica, com áreas rurais de matagais e chácaras, margeando os bairros centrais da cidade.

O perfil das vítimas era formado preferencialmente por crianças, adolescentes e jovens adultas desacompanhadas. Benedito abordava suas vítimas convidando-as a ter relações sexuais de forma direta; as mesmas corriam e gritavam, mas rapidamente eram dominadas após entrar em luta corporal com o autor dos crimes.

O modus operandi mais utilizado por Benedito foi o estrangulamento com as mãos ou com uma fina corda que carregava consigo, o que deixava as vítimas desacordadas. Nesse cenário, arrastava-as para matas próximas, forçando atos sexuais (eventualmente com as vítimas já em óbito).

Muitos de seus ataques foram direcionados a meninas e moças de origem japonesa.

Prisão
Em 1952, mediante o aumento de jovens assassinadas naquele ano e a pressão social para localizar o autor de crimes na região de São Paulo, foi destacada uma equipe de investigadores. Durante as entrevistas com uma das vítimas sobreviventes e com testemunhas vizinhas a outras vítimas, um dos investigadores, Adalberto Kurt, foi apontado como muito semelhante ao suspeito. A partir daí, a equipe fez uma busca nos arquivos policiais das delegacias observando a existência de suspeitos parecidos fisicamente com Adalberto Kurt. Assim, foi localizada a ficha criminal de Benedito, que já contava com três passagens por delitos sexuais.

Em seguida, os investigadores iniciaram uma varredura nas serrarias da cidade e arredores, conseguindo localizar algumas onde Benedito havia realizado trabalhos temporários e mesmo as datas de suas ausências, que, em alguns casos, coincidiam com as datas de alguns crimes.

Após localizado seu real endereço (considerando que Benedito forneceu endereços falsos a seus empregadores), os investigadores montaram campana em frente a sua residência no bairro de Guaiauna. Benedito foi preso no dia 29 de agosto de 1952, aos 43 anos.

Em sua casa, foi encontrada uma lista com quantidade e os locais dos ataques, além de pastas escolares atribuídas a algumas vítimas e uma pequena corda dentro de uma delas.  Além disso, mantinha recortes de jornais sobre a localização de suas vítimas.

Sua prisão atraiu bastante curiosidade da imprensa, visto que os crimes foram praticados em um curto espaço de tempo (oito meses), despertando alarde na cidade. Além disso, até então desconheciam-se assassinos com tamanho número de mortes. Foram ao todo 8 homicídios confessos por Benedito, além de outros ataques em vítimas que sobreviveram.

Além disso, sua prisão gerou uma revisão de casos passados, gerando a soltura de suspeitos acusados injustamente por crimes de Benedito.

Durante a investigação dos crimes, o professor-doutor Luiz Lustosa da Silva (1897-1974) da Academia de Polícia do Estado de São Paulo conseguiu comprovar a autoria de Carvalho nos estupros e homicídios através da identificação da arcada dentária (Carvalho chegou a morder algumas de suas vítimas) e das marcas de estrangulamento no pescoço (que denotavam a falta de duas falanges nos dedos de Carvalho).

Julgamento e condenação
Pouco depois de sua prisão, Benedito foi julgado ininputável por seus crimes, sendo enviado pouco após sua prisão para o Manicômio Judiciário de Franco da Rocha. No Manicômio tornou-se preso exemplar, sendo responsável pelo refeitório. Sua gestão era considerada autoritária pelos demais internos. Em 1975 sofreu um atentado perpetrado pelo preso Armindo Pereira Alves, que o esfaqueou com um canivete. Carvalho sobreviveu ao ataque e passou a ser cada vez mais recluso.

Faleceu em 8 de outubro de 1976, de ataque cardíaco, no refeitório do Manicômio de Franco da Rocha.

Vítimas
 Lidia Lisboa da Silva, 43 anos (sobrevivente)

Atacada em janeiro de 1952 na estrada de Poá, entrou em luta corporal com Benedito, conseguindo fugir. Reconheceu seu agressor após sua prisão e divulgação de fotografias na imprensa.
Teresinha Panza, 14 anos
Morta em 26 de fevereiro de 1952, em Diadema.
Gertrudes Dunzinger, 29 anos
Morta quando voltava para casa depois de descer de um ônibus no distrito de Parelheiros, em 07 de abril de 1952 . Gertrudes era mãe de três filhos, tinha nacionalidade austríaca e não falava português.

 Namiko Suetnuko, 12 anos

Morta em 26 de maio de 1952, no distrito de Fazenda da Juta ou Estrada do Sapopemba. De ascendência japonesa.
Maria de Lourdes da Silva, 18 anos (sobrevivente)
Atacada na cidade de Guarulhos  Entretanto, sobrevive e mais tarde aponta o agressor como alguém parecido com o investigador Adalberto Kurt, o que intensificou as buscas por suspeitos do mesmo tipo físico.

 Marina da Silva (sobrevivente)

Atacada na cidade de Barueri, em 20 de junho de 1952 . De ascendência japonesa.

 Marcília Oliveira de Souza, 18 anos

Morta em 21 de julho de 1952, no bairro de Parada XV de Novembro.

 Maria Nishigawa, 11 anos

Morta em 02 de agosto de 1952, na cidade de São Bernardo do Campo.

 Menino (iniciais J.P.T.), 8 anos, (sobrevivente)

Atacado em 02 de agosto de 1952, na cidade de São Bernardo do Campo.

 Luisa Marlene dos Santos, 11 anos

Morta em 18 de junho de 1952,  na cidade de Itaquaquecetuba

 Mioko Okuyama, 14 anos

Morta em 21 de agosto de 1952, em Guarulhos. De ascendência japonesa.

Ver também

 Lista de assassinos em série brasileiros

Assassinos em série do Brasil
Crimes no estado de São Paulo
Criminosos do Brasil
Guaianases

Monstro de Guaianases


Buranowo (, udmurtisch Брангурт) ist ein Dorf (selo) in Udmurtien, einer Republik im russischen Föderationskreis Wolga.

Im Januar 2011 hatte das Selo 658 Einwohner, davon waren 123 Personen im Bildungssektor beschäftigt.

Buranowo wurde durch die Gesangsgruppe Buranowskije Babuschki bekannt, die Russland beim Eurovision Song Contest 2012 in Baku vertrat und Platz zwei belegte.

Einzelnachweise

Ort in Udmurtien

Buranowo


Francisco Gil Gandía (Valencia, 1932 - 2017). Canónigo de la Catedral de Valencia y destacado articulista en la prensa valenciana.
Hijo de una familia bienestante, con raíces en Algimia de Alfara, optó por la carrera eclesiástica, a pesar de la oposición paterna, y fue ordenado sacerdote en 1956.

Tuvo un primer destino en la parroquia del Carmen Játiva, donde estuvo brevemente. Gracias a su amistad con Carles Sarthou, entonces Cronista Oficial de aquella ciudad, consiguió que el cuadro de Felipe V que está en el Museo del Almodín de Játiva de esa ciudad colgara boca abajo, en señal de simbólico castigo por ser el rey que ordenó la destrucción y quema de Játiva en 1707. Este cuadro boca abajo del rey que anuló la personalidad jurídica del Reino de Valencia y de los otros territorios de la Corona de Aragón se ha convertido con los años en un símbolo del nacionalismo valenciano.

Entonces tuvo otro destino en Ayódar (Alto Mijares), donde estuvo de 1957 a 1960. Pasó después un año en Cortes de Arenoso (Alto Mijares), donde hizo una importante labor de organización del archivo parroquial. De 1961 a 1968 ejerció su ministerio en Higueruelas (los Serranos), donde construyó la casa abadía. Después pasó a la parroquia de Nuestra Señora del Carmen en Játiva (la Costera) (de nueva creación), donde estuvo desde 1968 hasta 1977, donde fue también capellán del I.E.S. José de Ribera. Allí compró el solar que ocuparía esta parroquia, que fue construida en parte durante este tiempo Su siguiente destino como sacerdote fue en Vinalesa (Huerta Norte), donde estuvo desde 1977 hasta 1990. Allí se encargó de la tarea de restauración del campanario de la iglesia, muy alabada posteriormente por diferentes arquitectos. Ejerció después su ministerio en la parroquia de la Santa Cruz (parte del antiguo  convento de los carmelitas) de la ciudad de Valencia, desde 1990 hasta 2002. Aquí consiguió del Ayuntamiento de Valencia la erección de un sencillo monumento dedicado al gran escultor renacentista valenciano Damià Forment. Desde aquel año ejerce su ministerio en la Catedral de Valencia, primero como beneficiado, y después como canónigo, donde continúa hasta la actualidad.

Los últimos años ha destacado también como articulista en la prensa valenciana, donde ha publicado y continúa publicando numerosos artículos sobre historia valenciana (en especial historia eclesiástica valenciana), sobre arte valenciano, sobre religiosidad popular y sobre espiritualidad en general.

Falleció el 29 de marzo de 2017, a los 84 años de edad en su domicilio en Valencia.La misa exequial por su eterno descanso tuvo lugar, en la Catedral de Valencia, presidida por el cardenal arzobispo Antonio Cañizares, y, posteriormente, sus restos mortales fueron trasladados a la localidad valenciana Algimia, en cuya parroquia se celebró un funeral. Recibió sepultura en el panteón familiar del cementerio de la localidad.

Referencias

Religiosos de la provincia de Valencia
Canónigos de la catedral de Santa María de Valencia
Nacidos en Valencia

Francisco Gil Gandía


هيدين هيلز  هي إحدى مدن مقاطعة لوس أنجليس، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 19 أكتوبر، 1961. هي مدينة ومجتمع مسور في منطقة جبال سانتا مونيكا في مقاطعة لوس أنجلوس، كاليفورنيا. تقع بجوارها مدينة كالاباسز. تشتهر بكونها موطنًا للعديد من الممثلين والمشاهير. اعتبارا من تعداد 2010 كان عدد سكانها 1,856.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لهيدين هيلز في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان هيدين هيلز 1,875 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 568 أسرة وعدد العائلات 506 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 592 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 93.97% من البيض و0.64% من الأمريكيين الأفارقة و0.32% من الأمريكيين الأصليين و2.13% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و1.55% من الأعراق الأخرى و1.39% من عرقين مختلطين أو أكثر و6.67% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 568 أسرة كانت نسبة 52.5% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 81.7% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 5.3% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 2.1% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 10.9% من غير العائلات. تألفت نسبة 7.6% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 3.2% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.30، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.39.

بلغ العمر الوسطي للسكان 40.4 عاماً. وكانت نسبة 33% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 4.2% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 20.9% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 31.9% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 10.1% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 92.7 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 90.6 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 200,001 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 200,001 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 100,001 دولارًا مقابل 41,667 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 94,096 دولارًا. وكانت نسبة 1.8% من العائلات ونسبة 3.5% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 2.8% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 2.7% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان هيدين هيلز 1,856 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 593 أسرة وعدد العائلات 517 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 626 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 92.30% من البيض و1.99% من الأمريكيين الأفارقة و0.16% من الأمريكيين الأصليين و2.26% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.05% من سكان جزر المحيط الهادئ و1.62% من الأعراق الأخرى و1.62% من عرقين مختلطين أو أكثر و6.63% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 593 أسرة كانت نسبة 45.4% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 76.4% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 6.7% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 4% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 12.8% من غير العائلات. تألفت نسبة 10.3% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 6.6% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.13، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.30.

بلغ العمر الوسطي للسكان 45.8 عاماً. وكانت نسبة 28.6% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 6.7% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 13.2% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 35.6% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 15.9% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 49% ذكور و51% إناث.

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1961
تأسيسات سنة 1961 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
هيدين هيلس (كاليفورنيا)

هيدين هيلز (كاليفورنيا)


Josip Horvat, hrv. novinar i povjesničar
Josip Horvat Međimurec, hrv. slikar
Josip Drago Horvat, hrv. nogometaš i nogometni sudac
Joža Horvat, hrv. književnik
Josip Horvat Zdelar, hrv. narodni heroj
Josip Horvat (arhitekt), hrv. arhitekt

Josip Horvat (razdvojba)


سونيك أند سيجا أول-ستارز رايسنك (بالإنجليزية: Sonic & SEGA All-Stars Racing؛ باليابانية: ソニックとセガオールスターレーシング (سونيككو تو سيجا أورو سوتاري شنجو) هي لعبة سباق التي يتم تطويرها للأنظمة وي ، و إكس بوكس 360 ، و بلاي ستيشن 3 ، و نينتندو دي إس ، و مايكروسوفت ويندوز ، واللعبة أيضاً تضم شخصيات من كل كون القنفذ سونيك وغيرها من امتيازات سيجا. سوف تنشر العبة من قبل شركة سيجا، وهي من تطوير شركة سومو ديجيتل المقر في المملكة المتحدة. في 28 مايو ، 2009 قد أعلن بأن اللعبة سوف تصدر في عام 2010.

وكانت المباراة في معرض E3 2009 ، وكذلك كان لها وجود في سان دييغو فكاهية الاشتراكات - 2009 ، غير أن أية معلومات جديدة تكشف.

تعدد اللاعبين
اللعبة تضم شخصيات سيجا مثل سونيك القنفذ
 القنفذ سونيك
 تيلز
 د. إغمان
 آيمي روز
 النّضناض ناكلز
 القنفذ شادو
 القط بيغ
 بيلي هاتشر
 AiAi from Super Monkey Ball
 Amigo from Samba de Amigo
 أليكس كيد
 Jacky Bryant and Akira Yuki من لعبة فيرتشوا فايتر
 Ryo Hazuki من لعبة شينمو
 Mobo and Robo من لعبة بونانزا بروس.

مصادر

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي

 فيديو اللعب في المعرض الألكتروني 3

ألعاب آي أو إس
ألعاب أندرويد
ألعاب القنفذ سونيك
ألعاب إكس بوكس 360
ألعاب بلاك بيري
ألعاب بلاي ستيشن 3
ألعاب سومو ديجيتال
ألعاب سيجا للصالات
ألعاب غيم لوفت
ألعاب فيديو 2010
ألعاب فيديو سباقات
ألعاب فيديو سجلها تيم رايت
ألعاب فيديو سيجا
ألعاب فيديو فردية وجماعية
ألعاب فيديو كارتينغ
ألعاب فيديو متقاطعة
ألعاب فيديو مطورة في المملكة المتحدة
ألعاب ماك أو إس
ألعاب نينتندو دي أس
ألعاب وي
ألعاب ويندوز

سونيك آند سيجا أول-ستارز ريسينغ


TV modulator ili RF modulator je elektronički uređaj koji pretvara signal na ulazu koji je osnovnom pojasu u signal moduliran za prikaz na nekom video zaslonu. TV modulator pretvara signal iz nekog video izlaza kao videorekorder, videoigra ili računalo tako da je kompatibilan s radio frekvencijskim ulazom na nekom zaslonu kao televizor.

Izvori

Sklopovlje

TV modulator


Leonor Varela (d. 29 Aralık 1972, Santiago), Şilili oyuncu ve model.

Babası Franscisco Varela Şilili bir biyolog, annesi Leonor Palma Fransız-Macar bir dansçıydı. Alejandra adında bir kız kardeşi ve adları Javier ve Gabriel olan iki erkek kardeşi vardır.

Varela'nın ailesi daha o 1 yaşındayken ülkesindeki askerî darbe yüzünden Kosta Rika'ya kaçmak zorunda kalmıştı. Sonradan Almanya, ABD ve Fransa'da oturmaya başladı. 1990'ların başında Fransa'da Neils Arestrup's School, The Ecole de Passage ve Conservatoire Superieur de Paris'te oyunculuk eğitimi görürken ailesi tekrar Şili'ye döndü.

Filmografisi
 Pony Trek (1995) - Anette
 Sous le soleil (1996) - Jeanne
 Tic Tac (1997) - Pola Santa María
 A legend to Ride (1997) - Anette
 Shooting Stars (1997) - Vanessa
 Bouge! (1997) - La danseuse
 Inca de Oro (1997) - Flor de l'Inca
 The Man in the Iron Mask (1998) - Ballroom Beauty
 Jeremiah (1998) - Judith
 Les parasites (1999) - Fidelia
 Cleopatra (1999) - Cleopatra
 Les infortunes de la beauté (1999) - Annabella
 The Tailor of Panamá (2001) - Marta
 Texas Rangers (2001) - Perdita
 Blade II (2002) - Nyssa Damaskinos
 Paraíso B (2002) - Gloria
 No big deal (2003) - Angela
 Ruby & Quentin (2003) - Sandra/Katia
 Arrested Development (2003) - Marta Estrella
 Innocent Voices (2004) - Kella
 Americano (2005) - Adela
 Stargate Atlantis (Oynadığı bölüm: Sanctuary) (2004) - Chaya Sar
 The Curse of King Tut's Tomb (2006) - Dr.Azelia Barakat
 Goal 2: Living the dream (2006) - Jordana García
 The sleep dealer (2006) - Luz
 El Caleuche: Call of the Sea (2006) - Isabel Millalobos
 ¡Pega Martín pega! (2006) - Mireya
 Seed of Contention (2006) - Mila
 Alpha (2018) - Shaman

Dış bağlantılar

 Kişisel internet sayfası

1972 doğumlular
Şilili sinema oyuncuları
Yaşayan insanlar

Leonor Varela


برج الماس ناطحة سحاب في مدينة دبي ارتفاعها 360 مترًا. بدأ تشييده في 2005 واكتمل البناء في 2009.

"برج الماس" في منطقة "جميرة ليك تاورز" الحرة هو عبارة عن ناطحة سحاب ذات ارتفاع هائل. بدأ العمل في هذا البرج في بداية العام 2005 واكتمل العمل فيه عام 2009 مع تركيب آخر لوحات الكسوة على قمة البرج. زاد ارتفاع البرج عن 360 متر خلال عام 2008، مما جعله ثالث أطول أبراج دبي بعد "أبراج إمارات بارك" و"برج خليفة"، ويتكون "برج الماس" من 74 طابقاً، 70 طابقاً منها عبارة عن طوابق تجارية بالإضافة إلى 4 طوابق مخصصة للخدمات.

يقع هذا البرج على جزيرة اصطناعية خاصة به في وسط منطقة "جميرة ليك تاورز" الحرة، وهو أطول برج من بين جميع الأبراج الموجودة في هذا المجمع الكبير والأنيق. تم تصميم هذا البرج من قبل شركة "أتكينز ميدل إيست" والتي كانت الشركة المسؤولية عن تصميم أغلبية الأبراج الموجودة في منطقة "جميرة ليك تاورز" الحرة، وتم بناء المشروع من قبل "تيسي كوبروشين" اليابانية في شراكة إستراتيجية مع "الشركة العربية للإنشاءات"، حيث منحت هذه الشركة العقد من قبل الشركة المطورة، شركة "نخيل العقارية" عام 2005.

كان الجهة المالكة لهذا البرج، وهي "مركز دبي للسلع المتعددة" هي أول من انتقل إلى هذا البرج عام 2008، إلى جانب "بورصة دبي للألماس"، حيث انتقلت كلا الشركتين إلى هذا البرج الذي لم يكن قد فرش بعد خلال عام 2008. والآن، فإن هناك أعداد كبيرة من الشركات والجهات الرسمية والأهلية المحلية والعالمية التي تتخذ لها موقعاً في هذا البرج الذي يشكل عنواناً هاماً للأعمال التجارية المختلفة.

يضم "برج الماس" اليوم مجموعة من المرافق وإيجار مكاتب والتسهيلات التي تقدم تشكيلة واسعة من الخدمات للشركات المستأجرة فيه، بالإضافة إلى مجموعة هامة ومميزة وأساسية من الخدمات الموجهة لصناعة الألماس والأحجار الكريمة الملونة واللولو في المنطقة. فبالإضافة إلى "بورصة دبي للألماس"، يضم البرج أسماءً هامة في هذا المجال، مثل "نادي دبي للجواهر" و"بورصة دبي لللولو" ومكاتب "عملية شهادة كيمبرلي"، بالإضافة إلى توفر وكالات النقل الآمن مثل شركات "برينكس" و"ترانسجارد".

يقدم هذا البرج الضخم والفخم الكثير من الخدمات والتسهيلات للمكاتب الموجودة فيه، حيث تتضمن هذه الخدمات جميع التجهيزات الأساسية للمكاتب، من خدمات ماء وكهرباء واتصالات وإنترنت وخدمات تنظيف وصيانة وأمن وحماية. كما يوفر البرج غرف اجتماعات ومؤتمرات ومكاتب استقبال وخدمات سكرتاريا والكثير غيرها من الخدمات.

كما بأن هذا البرج يضم شركات وجهات ذات مستوى عالي من الحساسية والضرورة الأمنية، فإن طبيعة الخدمات الأمنية المتوفرة فيه تعتبر متميزة وفائقة مقارنة بالتجهيزات الأمنية والإجراءات المتبعة في غيره من الأبراج، مما يجعل "برج الماس" مكاناً مثالياً للشركات التي تحتاج إلى درجات عالية من الحماية والسرية والخصوصية في أعمالها، وفي حماية ممتلكاتها، مثل الشركات التي تتعامل بالقطع الذهبية الثمينة وما شابه ذلك.

وجود "برج الماس" في منطقة "جميرة ليك تاورز" الحرة يعني سهولة إتمام إجراءات التراخيص التجارية وغيرها من الإجراءات الرسمية ذات العلاقة بإنشاء المكاتب التجارية التابعة للشركات والجهات المختلفة. بالإضافة إلى وجود البرج في المنطقة القريبة من "شارع الشيخ زايد" المؤدي إلى العاصمة أبوظبي، وإلى كافة المواقع الهامة في دبي، مما يسهل عملية التنقل من وإلى البرج بالنسبة للزوار والموظفين.

مواقع خارجية
 عقد تشييد البرج

مراجع

تأسيسات سنة 2009 في الإمارات العربية المتحدة
عمارة دبي
عمارة فائقة التكنولوجيا
عمارة ما بعد الحداثة
عمارة مستقبلية
مبان ومنشآت اكتملت في 2009
ناطحات سحاب في دبي
أبراج اكتملت في 2009

برج الماس


Los toretocnémidos (Toretocnemidae) fueron una familia de ictiosaurios que vivieron en el período Triásico Superior. Actualmente se conocen dos géneros, el Toretocnemus encontrado en California, Estados Unidos que fue nombrado por Merriam en 1903. Este género se caracteriza por sus vértebras torácicas siendo más bien acortadas a comparación de otros ictiosaurios. Más adelante se encontró al ictiosaurio chino Qianichthyosaurus con el que comparte sinapomorfias en el tipo de vértebras, principalmente las altas espinas neurales y las hemapófisis de las vértebras caudales, además de las falanges de las aletas en forma de reloj de arena.

Maisch y Matzke en 2000 definieron la situación de varios ictiosaurios basales y hallaron que estos dos géneros formaban una familia, caracterizada por tres sinapomorfias: articulación bicipital de las costillas torácicas, aleta delantera con dígitos adicionales al cuarto dedo y fémur al mismo nivel que la tibia. Previamente algunos expertos han sugerido que los miembros  de esta familia podría ser parte de los shastasáuridos, o bien son parientes suyos siendo un clado en la base de los ictiosaurios avanzados, un clado denominado como Longipinnati. Finalmente, se ha sugerido que estén relacionados con los mixosáuridos.

Referencias

Ictiosaurios del Triásico Superior

Toretocnemidae


La Universidad Estatal Lingüística de Minsk es una universidad ubicada en Minsk, Bielorrusia.

Se especializa en lenguas extranjeras, con énfasis en el inglés, el francés, el alemán y el castellano.

Fue fundada en 1948 como el Instituto de Lenguas Extranjeras de Minsk.

En 2011 contaba con nueve departamentos.

Principales área de investigación

 Fonética
 Metodologías de enseñanza de lenguas extranjeras.
 Lingüística funcional
 Organización de textos

Centros de Estudio

{| class="wikitable" align=center width=60%

 Centro de Lengua Bielorrusa
 Biblioteca Austríaca
 Biblioteca de Estudios Americanos
 Centro Cultural de España
 Centro Cultural de Italia
 Centro Cultural de Turquía
 Centro Cultural de China

Referencias

Universidades de Bielorrusia
Educación en Minsk
Universidades públicas


Neeman peut faire référence à :
 Itay Neeman (né en 1972), mathématicien israélien.
 Sylvie Neeman (Romascano) (née en 1963), chroniqueuse et autrice suisse de livres pour la jeunesse.
 Yaakov Neeman (1939-2017), avocat et homme politique israélien.

Voir aussi
 Georg Neemann (1917-1993), syndicaliste et homme politique allemand.

Neeman


Jakub Krejčík (* 25. Juni 1991 in Prag, Tschechoslowakei) ist ein tschechischer Eishockeyspieler, der seit Mai 2022 erneut beim HC Sparta Prag aus der tschechischen Extraliga unter Vertrag steht und dort auf der Position des Verteidigers spielt.

Karriere
Jakub Krejčík begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt in der Nachwuchsabteilung des HC Slavia Prag, für dessen Profimannschaft er in der Saison 2010/11 sein Debüt in der Extraliga, der höchsten tschechischen Spielklasse, gab. In seinem Rookiejahr erreichte der Verteidiger mit seiner Mannschaft das Playoff-Halbfinale. Er selbst erzielte in insgesamt 28 Spielen zwei Tore und sechs Vorlagen. In der folgenden Spielzeit gelang ihm mit Slavia Prag erst in der Abstiegsrunde der Klassenerhalt. Er selbst steigerte sich auf vier Tore und neun Vorlagen in insgesamt 63 Spielen.

Kurz nach Beginn der Saison 2012/13 wechselte Krejčík innerhalb Prags zum HC Lev Prag in die Kontinentale Hockey-Liga (KHL). Zu Beginn der folgenden Spielzeit wurde er an den HC Sparta Prag aus der Extraliga ausgeliehen und absolvierte 56 Partien für den Club. Zwischen 2014 und 2016 stand er beim Örebro HK unter Vertrag.

Vor der Saison 2016/17 wurde Krejčík vom KHL Medveščak Zagreb verpflichtet, für den er bis Februar 2017 48 KHL-Partien absolvierte. Anschließend verließ er den Klub und wechselte zurück nach Tschechien zum HC Kometa Brno. Mit Kometa wurde er in den Extraliga-Playoffs zum ersten Mal in seiner Karriere tschechischer Meister und erhielt anschließend eine Vertragsverlängerung. Im Sommer 2018 schloss sich der Tscheche dem finnischen Klub Rauman Lukko an, für den er ebenso ein Jahr spielte wie im Anschluss Oulun Kärpät. Im Mai 2020 wechselte Krejčík zurück in die KHL, wo er mit Jokerit aber weiterhin bei einem finnischen Team unter Vertrag stand. Nach der Saison 2020/21 folgte ein ligainterner Wechsel zum belarussischen Hauptstadtklub HK Dinamo Minsk, ehe er im Mai 2022 in seine Geburtsstadt zu Sparta zurückkehrte.

International
Für Tschechien nahm Krejčík an der Weltmeisterschaft 2012 teil, wo er die Bronzemedaille gewann. Im selben Jahr vertrat er sein Land bei der Euro Hockey Tour. Weitere Weltmeisterschaftsteilnahmen konnte der Verteidiger in den Jahren Weltmeisterschaft 2015, Weltmeisterschaft 2017 und Weltmeisterschaft 2018 vorweisen.

Erfolge und Auszeichnungen
 2017 Tschechischer Meister mit dem HC Kometa Brno
 2018 Tschechischer Meister mit dem HC Kometa Brno
 2020 Liiga All-Star-Team

International
 2012 Bronzemedaille bei der Weltmeisterschaft

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Tschechien)
Eishockeyspieler (HC Slavia Prag)
Eishockeyspieler (HC Lev Prag)
Eishockeyspieler (HC Sparta Prag)
Eishockeyspieler (Örebro HK)
Eishockeyspieler (KHL Medveščak Zagreb)
Eishockeyspieler (HC Kometa Brno)
Eishockeyspieler (Rauman Lukko)
Eishockeyspieler (Oulun Kärpät)
Eishockeyspieler (Jokerit)
Eishockeyspieler (HK Dinamo Minsk)
Tschechischer Meister (Eishockey)
Tschechoslowake
Tscheche
Geboren 1991
Mann

Jakub Krejčík