The AgustaWestland AW101 is a medium-lift helicopter in military and civil use. First flown in 1987, it was developed by a joint venture between Westland Helicopters in the United Kingdom and Agusta in Italy in response to national requirements for a modern naval utility helicopter. Several operators, including the armed forces of Britain, Denmark, and Portugal, use the name Merlin for their AW101 aircraft. It is manufactured at factories in Yeovil, England, and Vergiate, Italy. Licensed assembly work has also taken place in Japan and the United States.

Prior to 2007, the aircraft had been marketed under the designation EH101. The original designation was EHI 01, from the name given to the Anglo-Italian joint venture—European Helicopter Industries—but a transcription error changed this to EH101. In 2000, Westland Helicopters and Agusta merged to form AgustaWestland, leading to the type's current designation.

The AW101 entered into service in 1999 and has since replaced several older helicopter types, such as the Sikorsky SH-3 Sea King, performing roles such as medium-sized transport, anti-submarine warfare, search and rescue, and ship-based utility operations. The Royal Canadian Air Force (RCAF) operates the CH-149 Cormorant variant for air-sea rescue. Another variant, the Lockheed Martin VH-71 Kestrel, was produced to serve in the United States presidential transport fleet before the program was cancelled and the aircraft sold off to Canada for parts. Civil operators use the AW101 for passenger and VIP transportation. The type has been deployed to active combat theatres, such as in support of coalition forces during the Iraq War and the War in Afghanistan.

Development

Origins
In 1977, the UK Ministry of Defence issued a requirement for an anti-submarine warfare (ASW) helicopter to replace the Royal Navy's Westland Sea Kings, which were becoming inadequate in the face of advances in Soviet submarine technology. Westland Helicopters put together a proposal, designated WG.34, for a three-engined helicopter of similar dimensions to the Sea King; the WG.34 was to feature more autonomy and a greater range than its predecessor. At the same time, the Italian Navy (Marina Militare) was also considering the replacement of its fleet of Sea Kings, which had been built by the Italian company Agusta; Westland and Agusta soon began talks regarding the joint development of a successor helicopter.

Agusta and Westland finalised an agreement to work on the project together, and formed a jointly owned new company, EH Industries Limited (EHI), to pursue the development and marketing of the new helicopter to potential operators. On 12 June 1981, the UK government confirmed its participation in the project, allocated an initial budget of £20 million to develop nine pre-series examples. A major agreement, which secured funding for the majority of the EH101's development program, was signed by both the British and Italian governments in 1984. At the 1985 Paris Air Show, Agusta showed a mock-up of a utility version of the new helicopter, leading to a more generalised design that could be customised to meet the needs of various civilian or military customers. The first prototype flew on 9 October 1987.

In 1987, Canada selected the EH101 to replace their Sea Kings in the anti-submarine warfare and search and rescue roles. The EH101's third engine and increased range compared favourably with rival aircraft, such as the Sikorsky Seahawk. The range and de-icing capability were also seen as vital for North Atlantic operations. The fledgling EH101, of which up to 50 were on order to replace the Canadian Armed Forces's (CAF) Sea Kings, found itself subject to a wider political battle between the Conservative and Liberal parties, the latter viewing the aircraft as too costly. Critics attacked the EH101 purchase as excessive and unnecessary after the Cold War's end in the early 1990s. Wide-ranging cost estimates were presented by both proponents and opponents of the EH101 procurement, with opponents backing life extensions of Sikorsky CH-124 Sea King and Boeing Vertol CH-113 Labrador helicopter fleets. The EH101 controversy was seen as a factor in the 1993 Canadian federal election. The order was cancelled by the new Liberal government in 1993 resulting in a $470 million cancellation fee.

Into production
Several pre-production aircraft were assembled during the late 1980s and early 1990s. The first pre-production aircraft had its first flight powered by General Electric CT7-2A engines on 9 October 1987.  Flight tests were suspended for six months following the crash of the second pre-production aircraft on 21 January 1993. On 6 June 1993, the first EH101 took its maiden flight with the Rolls-Royce Turbomeca RTM322 turboshaft engine. Nine prototypes were built to explore military and civil applications, including a "heliliner" configuration. In February 1995, Britain formally placed its first order for a total of 22 EH101s; this was quickly followed by Italy's order for 16 EH101s in October 1995. The EH101 order was not without controversy, the RAF had declared its preference for an all-Chinook fleet; also, Boeing allegedly offered cheaper terms for the Chinook. RAF deliveries began in 1997; RN deliveries started the following year.

Following the merger of Westland and Agusta to form AgustaWestland in 2000, there was no need for the separate EHI entity; the EH101 was formally re-branded as the AW101 in 2007. By April 2009, more than 180 AW101s had been sold worldwide; the combined operational fleet had also accumulated a total of 170,000 flying hours.

Further developments
In November 2007, Algeria signed a contract for 6 AW101 helicopters. In August 2012, it was reported that Algeria had signed an agreement with AgustaWestland for the provision of up to 80 helicopters, 42 of which were to be AW101s. Under the terms of this arrangement, early aircraft were to be manufactured by AgustaWestland, while Algeria was to commence the assembly of some AW101s later on.

By September 2013, AgustaWestland was in the process of acquiring civil certification for the AW101, prospective customers include offshore oil platform operators and VIP clients. As of February 2014, AgustaWestland was considering adapting the AW101 as a heavyweight unmanned aerial vehicle, it is proposed that in this configuration an AW101 could be optionally manned.

On 7 June 2010, it was announced that Boeing had acquired a manufacturing license and the rights from AgustaWestland for US production of a localised AW101 variant, designated as the Boeing 101. In October 2012, the AW101 was submitted in a U.S. Air Force competition to replace the HH-60 Pave Hawk; however, the bid was dropped three months later.

Design

Overview

The AW101 Merlin follows a conventional design layout, but makes use of advanced technologies, such as the design of the rotor blades, avionics systems, and extensive use of composite materials. The fuselage structure is modular and comprises an aluminium–lithium alloy, designed to be both light and damage-resistant. The AW101 is designed for operating in extreme weather conditions; it is fitted with a de-icing system and rated to operate in temperatures ranging between −45 and +50 °C. The aircraft's control systems allow the AW101 to maintain a stable hover in  crosswinds.

An active vibration control system, known as the active control of structural response system, reduces airframe vibration by up to 80%, increasing crew comfort and minimising buildup of stress on the airframe. The cockpit is fitted with armoured seats for the crew, and can withstand an impact velocity of over 10 m/s. Dual flight controls are provided, though the AW101 can be flown by a single person. The pilots' instrument displays include six full-colour high-definition screens and an optional mission display; a digital map or forward looking infrared (FLIR) display can also be installed.

Powerplant

The AW101 is powered by three turboshaft engines. Initially the Rolls-Royce Turbomeca RTM322 producing  and the General Electric CT7 producing  were the two available engine types, but by 2020 new aircraft were only being sold with the CT7-8E.  The RTM322 powerplant was specifically developed for the AW101; it was subsequently adopted on the AgustaWestland WAH-64 Apache and the NHIndustries NH90 helicopters. According to Rolls-Royce, about 80% of AW101s use the RTM322

The engines power an  diameter five-bladed main rotor. The rotor blades are constructed from carbon/glass with nomex honeycomb and rohacell foam, edged with titanium alloy in a sandwich construction. The shaping of the main rotor blades is derived from the BERP rotor blades first used on the Westland Lynx. This blade design improves aerodynamic efficiency at the blade tip and reduces the acoustic signature. Improved BERP IV rotors have since been developed; when installed this increases the AW101's maximum take-off weight.

Each engine is supplied by a separate  fuel tank using dual booster pumps. Optional fourth and fifth tanks can be added to act as a reservoir supply, topping up the main tanks during flight, increasing range or endurance. The AW101 can also be fitted with a probe for aerial refuelling. Self-sealing fuel tanks are an optional item to be selected by the customer. An inlet particle separator system can be installed, protecting the engine when operating in sandy environments.

Armament and defensive systems

Most variants of the AW101 are equipped with self-defence systems, such as chaff and flare dispensers, directed infrared countermeasures (infrared jammers), ESM (electronic support measures in the form of RF heads), and a laser detection and warning system. British Merlins have been outfitted with protective armour against small-arms fire. A side-mounted forward looking infrared (FLIR) imaging sensor has been fitted to some variants.

Two hardpoints are present in the underside of the airframe on which the HM1 model can carry four Sting Ray torpedoes or Mk 11 Mod 3 depth charges. Some customers have chosen to deploy the Marte anti-ship missile on the AW101; as of 2011, the Royal Navy is considering equipping their Merlin fleet with an anti-surface missile. The Mk1, Mk3 and Mk3A variants can mount general purpose machine guns in up to five locations in the main cabin, aimed out of both door and window apertures. AgustaWestland has examined the integration of rockets and additional ground-attack weapons.

Avionics
Westland and IBM formed a consortium in 1991 to perform the helicopter's complex systems integration. The AW101 features a network of helicopter management and mission systems designed to reduce pilot workload and enable the helicopter to undertake a wide variety of missions. A digital automatic flight control system (AFCS) is employed by the AW101. The AFCS allows the operation of a four-axis (pitch, roll, yaw and collective) autopilot and the automatic stabilisation system, and is linked in with the aircraft's flight management systems. The AFCS, manufactured by Smiths Aerospace, is a dual-duplex system using two flight computers to provide redundancy and fault-tolerance.

The AW101's navigation system includes a GPS receiver and inertial navigation system, VHF omnidirectional radio range (VOR), instrument landing system (ILS), TACAN, and automatic direction finding. The Mk1 and Mk3 are equipped with a Doppler velocity system (DVS) which provides relative ground velocities; the DVS is also linked into the AFCS as part of the autostabilisation system. For safety, the aircraft is equipped with obstacle and terrain avoidance warning systems, traffic collision avoidance system (TCAS), and both voice and flight data recorders.

The AW101 is equipped with the Blue Kestrel search and detection radar which is capable of 360 degree scanning and can detect small targets as far as 25 nautical miles. As part of the Royal Navy's Merlin HM2 upgrade program, Lockheed Martin implemented a series of improvements to the radar, notably allowing it to track 40 times the number of targets previously capable. Danish EH101s are fitted with the RDR-1600 search and weather radar. Mk 2 Royal Navy Merlins are equipped with the AQS901 anti-submarine system for processing sonographic data from sonobuoys to detect and target submerged submarines. The AQS901 was derived from the system on the earlier Hawker Siddeley Nimrod maritime patrol aircraft.

Crew and cargo

The AW101 is typically operated by a crew of three: a pilot, an observer, and a crewman/operator. The pilot is able to fly for the majority of a mission in a hands-off mode, enabled by the sophisticated autopilot. All crew members have individual access to management computers and tactical information.

The fuselage has a volume of  and the cargo compartment is  in length,  wide and  high. The military version of the AW101 can accommodate up to 24 seated or 45 standing combat troops and their equipment. Alternative loads include a medical team and 16 stretchers, and cargo pallets.

The ramp, , can take a  load, allowing it to carry vehicles such as Land Rovers. The ramp and cabin floor are fitted with flush tie-down points. A cargo hook under the fuselage can carry external loads of  via the use of a semi-automatic cargo release unit (SACRU). A rescue hoist and a hover trim controller are fitted at the cargo door. An optional cargo winch can be installed near to the rear ramp.

Operational history

Royal Navy

The British Royal Navy's final order was for 44 ASW aircraft, originally designated Merlin HAS.1 (Helicopter, Anti-Submarine Mark 1) but soon changed to Merlin HM1 (Helicopter, Maritime Mark 1). The first fully operational Merlin was delivered on 17 May 1997, entering service on 2 June 2000. All aircraft were delivered by the end of 2002, and are operated by 3 Fleet Air Arm squadrons: 814 NAS, 820 NAS, 824 NAS and 829 NAS (now disbanded and merged with 814 NAS), all based at RNAS Culdrose in Cornwall. 700 NAS was the Merlin Operational Evaluation Unit from 2000 to 2008. In March 2004, Navy Merlins were temporarily grounded following an incident at RNAS Culdrose in which a tail rotor failed due to a manufacturing defect. An improved tail rotor was designed and adopted on most AW101s which significantly reduced associated maintenance.

In 1995, it was announced that the Navy's Westland Lynx helicopters would be retired in favour of an all-Merlin fleet. However, the subsequent Strategic Defence and Security Review 2010 stated that the future naval helicopters would be the Merlin and the Wildcat, a derivative of the Lynx. Royal Navy Merlins have seen action in the Caribbean, on counter-narcotics and hurricane support duties, as well as maritime security duties in the Persian Gulf. Merlins have also seen active duty in Iraq, providing support to British and coalition forces based in the region.

The Merlin HM1 has been cleared to operate from the Royal Navy's aircraft carriers, amphibious assault ships, Type 23 frigates, Type 45 destroyer and several Royal Fleet Auxiliary (RFA) vessels including the . 30 aircraft have been upgraded to Merlin HM2 standard under the £750m Merlin Capability Sustainment Programme; Lockheed Martin UK delivered the final HM2 on 11 July 2016. The HM2 has a new mission system, digital cockpit, electro-optical camera and multi-static sonar processing. The HM2 achieved IOC on 30 June 2014 after flying 480 hours from Illustrious during Exercise Deep Blue earlier that month. It was also reported that some of the eight airframes not scheduled to be upgraded for financial reasons may be updated. Five HM2s are in maintenance at a time, leaving 25 available, of which 14 were theoretically to be assigned to the . However, in practice with just 30 Merlin HM2s in service, it may be impossible to deploy 14 aircraft on a single operational carrier on a full time basis. During the 2021 carrier strike group deployment to the Pacific, for instance, 7 Merlins were embarked with the task group.

In addition to its ASW role, the HM2 will be able to carry an airborne early warning (AEW) pod known as the Crowsnest, replacing the Sea King ASaC7. In September 2011, Thales UK proposed re-using Sea King ASaC7 equipment, such as the Searchwater 2000, on the Merlin; Lockheed Martin has proposed developing a new multi-functional sensor for both the AW101 and other aircraft. Lockheed originally planned to use a derivative of the F-35's APG-81 radar; however, a rival Elta system and the Thales system both commenced flight trials in 2014. On 22 May 2015, the MOD and prime contractor Lockheed Martin UK selected Thales to provide the radar and mission system for the Crowsnest. Initial operating capability of the system was significantly delayed. While Crowsnest was deployed with the U.K. carrier strike group in 2021, it experienced operating challenges and revised plans meant that Crowsnest achieved initial operating capability in July 2023. Full operating capability is expected in 2024/25. It has been reported that initially only five Merlins will be equipped with Crowsnest, three of these being normally assigned to the "high readiness" aircraft carrier.

Problems with Merlin/Crowsnest have caused the Royal Navy to look for a replacement. As of 2023 the system, which is still to achieve full operating capability, has a planned retirement date of 2029. In 2021, the UK's Defence and Security Accelerator (DASA) announced that options would be examined and might draw on the already existing Project Vixen, researching the utility of a naval unmanned system that could encompass strike, AEW, and air-to-air refuelling components. If implemented, the replacement of Merlin/Crowsnest by another system would permit all Merlin helicopters to focus on ASW operations for the remainder of their service lives.

On 15 December 2009, plans were announced to transfer RAF Merlin HC3s and HC3As to the Royal Navy's Commando Helicopter Force to replace retiring Sea King HC4 helicopters. The Sea King was set to retire in 2016, leaving the Navy operating a combination of the Wildcat and Merlin. 846 NAS reformed with ex-RAF Merlin HC3s on 30 September 2014; 845 NAS followed on 9 July 2015. On 25 May 2018, the first of 25 converted Royal Marines Commando Merlin Mk4/4A were delivered to Royal Naval Air Station (RNAS) Yeovilton. In July 2020, the Merlin HM2 and HC4/4A helicopters were planned to be in service until 2029 and 2030, respectively. On 11 June 2021, it was confirmed that their Out of Service Date (OSD) had been moved to 2040.
By the end of 2022, all HC helicopters were upgraded to the HC4/4A Commando Merlin standard.

Royal Air Force

The RAF ordered 22 Merlin HC3 for transport missions, the first of which entered service in January 2001 with No. 28 Squadron RAF based at RAF Benson. The type is equipped with extended-range fuel tanks and is capable of air-to-air refuelling. The Merlin is frequently utilised for troop transport duties and for the transport of bulky objects, either internally or underslung, including vehicles and artillery. The Merlin Depth Maintenance Facility at RNAS Culdrose performed most tasks upon the Merlin HC3.

The Merlin's first operational deployment was to the Balkans region in 2003. RAF Merlins were first deployed to Iraq as part of Operation Telic in 2004, supporting coalition forces and were operated as the main medevac asset in southern Iraq; both Flight Lieutenant Kev Harris and Flight Lieutenant Michelle Goodman were awarded the DFC during this period. Merlins routinely operated around Basra until Britain's withdrawal in June 2009.

In 2002, Westland made an unsuccessful unsolicited offer to the British Ministry of Defence, proposing an enhanced Merlin variant intended to satisfy the demand for additional lift capacity. An alternative measure was the acquisition of six AW101s from Denmark in 2007; designated Merlin HC3A, these were assigned to the RAF, allowing Merlins to be deployed in Afghanistan. The HC3A is used for training and not for frontline operations due to various configuration differences. In December 2007, a second Merlin squadron, No. 78 Squadron was formed at RAF Benson.

In 2009, five Merlin Mk3s were operating in Afghanistan, transporting troops and supplies. The deployment to Afghanistan was criticised as the aircraft reportedly lacked protective Kevlar armour. By July 2010, the Merlin fleet was fully fitted with ballistic armour. The deployment of Merlins to Afghanistan allowed the detachment of Sea Kings to be withdrawn from the region in October 2011. As part of the UK drawdown in Afghanistan, Merlins were withdrawn from theatre in June 2013.

In 2012, the RAF's Merlin HC3/3A fleet began to be transferred to the Royal Navy for use by the Commando Helicopter Force. Royal Navy personnel worked alongside RAF crew at Benson to build experience during the transition. The £454m Merlin Life Sustainment Programme resulted in 25 HC3/3A airframes being fitted with the cockpit electronics of the HM2, folding tails and main rotor heads, strengthened landing gear, deck lashing mounting points, obsolescence updates, fast-roping points and a common emergency egress system. The first HC4 is to begin flight trials in September 2017, with an IOC in mid-2018; an interim folding main rotor head will be fitted to some HC3 for shipborne operations prior to the HC4 upgrade.

Command of the UK Merlin HC3/3A fleet was formally transferred from the RAF to the Royal Navy during a ceremony at RAF Benson on 30 September 2014.  As part of the same ceremony, the RAF's 78 Sqn was disbanded and the Royal Navy's 846 Naval Air Squadron stood-up with the Merlin. The RAF's 28(AC) continued to operate as part of the Commando Helicopter Force until July 2015, when 28(AC) Sqn stood down and 845 Naval Air Squadron stood-up. 846 NAS relocated from RAF Benson to RNAS Yeovilton in March 2015, with 845 NAS following in June 2016.

Italian Navy

In 1997, the Italian government ordered 16 AW101 helicopters for the Italian Navy, with options for four more. These AW101 included eight of the anti-surface/submarine (ASuW/ASW) version, four airborne early warning (AEW), four amphibious support helicopters (ASH). The government then exercised its option for four additional ASH helicopters, which were delivered by 2006. The same year the government ordered two more AW101 ASH helicopters in a slightly modified version.

The first Italian Navy production helicopter (MM81480) flew on 4 October 1999 and was officially presented to the press on 6 December 1999. Italy accepted delivery of the 21st AW101, configured for anti-submarine warfare, on 4 August 2009. In total 22 AW101 helicopters have been delivered to the Italian Navy.

Italian AW101s have operated from a variety of ships and have seen service overseas; in 2009 the Italian Navy used its AW101 fleet as executive transports for visiting heads of state and officials during the 35th G8 summit. In 2010, the Italian Navy deployed three AW101s to Afghanistan, where they were flown in both the transport and utility roles. In 2011, it was reported that the Italian contingent in Afghanistan, consisting of AW101s, had been providing coverage of a wide area of the country.

Italian Air Force
In June 2011 the AW101 was chosen by the Italian Air Force to replace its ageing Sea King HH-3F helicopters in the combat search and rescue role. A total of 15 helicopters in the HH-101A variant were ordered and delivered between 2016 and 2020.

Royal Canadian Air Force

In 1997, in light of the declining condition of its helicopter fleet, Canada launched the Canadian Search and Rescue Helicopter competition. It was won by the EH101, which was designated CH-149 Cormorant in Canadian service.

In 2004, the EH101 was entered into a Canadian competition to replace the shipboard Sea King fleet, but the Sikorsky CH-148 Cyclone was selected. In 2013, following difficulties with the CH-148 procurement, the Royal Canadian Air Force (RCAF) was reported to be seriously considering cancelling the contract with Sikorsky and was investigating the possibility of procuring the AW101 instead. However, an initial batch of six Cyclones was delivered to the RCAF in June 2015.

In December 2022, Canada's Department of National Defence announced a C$1.24-billion contract for procurement of three additional aircraft and upgrades to the existing fleet to current configuration of the helicopter; this will increase the fleet to 16 aircraft. The RCAF also acquired its own advanced training simulator configured to the new modernized cockpit.

Royal Danish Air Force
In 2001, the Royal Danish Air Force (RDAF) announced the purchase of eight EH101s for SAR duties and six tactical troop transports for 722 Squadron. The last of the 14 AW101s was delivered in March 2007 and the first SAR AW101s became operational out of Karup Airport in April 2007. In 2007, the six troop transport AW101s were transferred to the British MOD; in exchange, the British government ordered six new-build AW101s as replacements for the RDAF.

Danish AW101s have a higher gross weight capacity of 15,600 kg and were, as delivered, coated in a paint designed to reduce the aircraft's infrared signature. In the SAR role, RDAF AW101s have a crew of six and were initially painted yellow to distinguish themselves from AW101 allocated to military duties, but were later painted green, and all 14 AW101s are used for SAR and troop transport.

On 28 January 2008, the drive shaft of a Danish AW101 broke, leading to an emergency landing at Billund Airport. Following the incident, the Danish fleet was grounded as a precaution and the AW101's future was publicly debated. In the first six months of 2008, the RDAF reported an operational availability of roughly 50%, well below the target of 80%, partly due to an inadequate maintenance organisation and staff shortages.

In January 2011, the Danish Ministry of Defence reportedly could not afford the retrofitting of the AW101 fleet for Afghanistan operations, against earlier reports of a deployment in 2012. In February 2013, Aviation Week reported that earlier reliability problems had been resolved and that a full upgrade package would be applied to Danish AW101s; these included the addition of electronic warfare pods and a new electro-optical system, in advance of a deployment in Afghanistan in 2014. In September 2013, Danish AW101s were to receive L-3 Wescam MX-15 electro-optical/infrared (EO/IR) sensors; SAR aircraft already carry the FLIR Systems Star Safire II EO/IR sensor.

Royal Norwegian Air Force

On 25 October 2007, a project started that had the intent to replace all Westland Sea King search and rescue helicopters with new rescue helicopters by 2020. On 19 December 2013, a contract was signed between AgustaWestland and the government, for the purchase of 16 AW101 helicopters. The agreement came about after fierce competition between different manufacturers to satisfy the Norwegian requirements. Participants were AgustaWestland, Eurocopter, NHIndustries, Sikorsky Aircraft Corporation and Boeing. The government considered that AgustaWestland AW101 met the requirements and specifications in the best possible way.

On 12 June 2017, Per-Willy Amundsen, Minister of Justice and Public Security, announced the opening of Leonardo's AW101 Norway Training Centre at Stavanger Sola Air Station. The training centre includes an AW101 Full Flight Simulator (FFS), jointly developed by Leonardo and CAE to Level D, which is a CAE Series 3000 device, along with an AW101 SAR console training system linked to the FFS to provide rear crew training. The first training course at the centre started prior to delivery of the first rotorcraft. The training centre will be used by both Norwegian and foreign AW101 customers.

The first AW101 was delivered in November 2017. The Norwegian AW101s officially started operating in the rescue role on 1 September 2020. The Sea Kings will be phased out gradually until the middle of 2023, after 47 years of service. The AW101 is named SAR Queen in Norwegian service.

Portuguese Air Force

The Portuguese Air Force had purchased 12 Merlins under a €446 million contract, the first of which was delivered on 22 December 2004. The type has been used to conduct transport, search and rescue, and maritime surveillance missions, progressively replacing the Aérospatiale Puma previously tasked with these missions. The main role of Portuguese AW101s is to perform search and rescue missions within Portugal's maritime zone. They are operated by 751 Squadron and are kept on constant alert at three bases: Montijo near Lisbon, Lajes Field on the Azores, and Porto Santo Island.

Japan Maritime Self-Defense Force

The Japan Maritime Self-Defense Force (JMSDF) ordered 14 aircraft in 2003 to use in both the airborne mine countermeasures (AMCM) and transport roles. The AW101 was modified by Kawasaki Heavy Industries, and the Japan Defense Agency designated the model MCH-101. Special features include the automated folding of the rotor and tail. For the mine-hunting role, the MCH-101 has been outfitted with Northrop Grumman's AQS-24A airborne mine-hunting system and AN/AES-1 Airborne Laser Mine Detection System (ALMDS) for a complete surface-to-bottom mine detection capability, as well as Mk-104 acoustic mine sweeping gear.

In 2002, AgustaWestland, Kawasaki and Marubeni entered a general agreement for cooperation; Kawasaki began the assembly of both the CH-101 and the MCH-101 in 2003. Kawasaki also began licensed production of the RTM322 engines in 2005. In a separate agreement between Marubeni and AgustaWestland, a supply depot was established in Japan to support the MCH-101 and CH-101 fleets. The first MCH-101 was delivered to the JMSDF on 3 March 2006.

The MCH-101 will replace the MH-53E (S-80-M-1) in the AMCM role. The CH-101 will operate in the transport/support role for Antarctic expeditions, replacing the Sikorsky S-61A, and will be working in coordination with the Ministry of Education, Culture, Sports, Science and Technology.

After a whistle-blower alleged that the MSDF's preference had been improperly changed an investigation was launched. On 16 December 2016 the Japanese Ministry of Defense (the Defense Agency having been upgraded to a ministry in 2007) stated that it had not confirmed lobbying efforts but the ministry admonished Tomohisa Takei, the JMSDF chief of staff, for mentioning the MCH-101 by name during the procurement process to his subordinates. This had come after MSDF officials had reported that the Mitsubishi-built SH helicopters may be best.

VIP and other usage

AgustaWestland developed a specialised luxury variant, the AW101 VVIP (Very Very Important Person, i.e. a head of state), aimed at business and VIP customers. As of April 2009, 15% of all AW101s sold were for VIP purposes. By September 2013, customers operating the VIP variant included Saudi Arabia, Algeria, Nigeria and Turkmenistan.

The AW101 was being acquired by the United States Marine Corps under the VXX program as a replacement for the Presidential Marine One helicopters. Designated VH-71 Kestrel, the variant was heavily customised and equipped with various self-defence systems. However the programme encountered significant cost overruns and political opposition, which led to the procurement being scrapped in June 2009.  After the cancellation, the delivered helicopters were sold to Canada for $164 million, where they were used as source of spare parts for its fleet of Agusta Westland CH-149 Cormorant search-and-rescue helicopters. Separately, the Marine Corps had also conducted studies into the adoption of the EH101 as a fall-back option to the Bell-Boeing V-22 Osprey tiltrotor during the 1990s.

In April 2009, India ordered 12 AW101 to serve as executive transport helicopters for the Indian President and Prime Minister. The selection followed field trial assessments between the AW101 and the Sikorsky S-92 held in 2008. However, the procurement was put on hold and subsequently cancelled due to the 2013 Indian helicopter bribery scandal, in which Finmeccanica, AgustaWestland's parent company, were accused of using bribery to win the contract. The three helicopters delivered as part of the contract may be returned to the manufacturer as part of the arbitration process.

Variants
Pre-production
 PP1 – Westland-built basic air vehicle prototype, first flown 9 October 1987.
 PP2 – Agusta-built Italian basic air vehicle prototype first flown on 26 November 1987 and used for deck trials but was destroyed on 21 January 1993 following a rotor brake malfunction.
 PP3 – Westland-built and the first civil configured Heliliner, used for engine vibration tests and icing trials in Canada.
 PP4 – Westland-built British naval prototype, lost in an accident on 7 April 1995 after a drive train control rod failure.
 PP5 – Westland-built Merlin development aircraft eventually equipped with Merlin avionics.
 PP6 – Agusta-built development aircraft for Italian Navy variant first flown 26 April 1989.
 PP7 – Agusta-built military utility aircraft with rear-loading ramp.
 PP8 – Westland-built civil prototype.
 PP9 – Agusta-built military utility prototype with rear-loading ramp.
Model 110
 Italian Navy ASW/ASuW variant, eight built. Powered by T-700-GE-T6A1 engines. Fitted with Eliradar APS-784 radar and Honeywell HELRAS dipping sonar. Armed with torpedoes or Marte anti-ship missiles.

Model 111
 Royal Navy ASW/ASuW variant, designated Merlin HM1 by customer. Powered by RTM322 engines and fitted with Blue Kestrel radar, Thomson Marconi FLASH dipping sonar and Orange Reaper ESM. 44 built.
Model 112
 Italian Navy early warning variant with same airframe as Model 110 but with Eliradar HEW-784 radar in large underfuselage radome. Four built.
Series 200
 Proposed military utility version with no rear-loading ramp.
Series 300 Heliliner
 Proposed civil transport with no ramp. In 2000, British International Helicopters conducted service trials using PP8; these did not lead to a commercial service.
Series 310
 Proposed version of Heliliner with full airline avionics for operation from oil platforms. No production.
Model 410
 Italian Navy transport variant with folding rotors and tail boom. Four built.
Model 411
 Royal Air Force transport variant, designated Merlin HC3 by customer, 22 built.
Model 413
 Italian Navy special forces and amphibious assault transport with more advanced avionics.
Model 500
 Proposed civil utility variant with rear-ramp.
Model 510
 Civil utility variant with rear ramp, two built. One used for Tokyo Metropolitan Police Agency and one used to support US101 bid.
Model 511
 Canadian military search and rescue variant, designated CH-149 Cormorant by customer.
Model 512
 Merlin Joint Supporter for Royal Danish Air Force. Eight acquired for search and rescue (512 SAR) and six for tactical troop transport (512 TTT). The six transports were sold to RAF (as Merlin HC3As) and replaced by six new-build Merlins.
Model 514
 Portuguese Air Force search and rescue variant, six built.
Model 515
 Portuguese Air Force fisheries protection variant, two built.
Model 516
 Portuguese Air Force combat search and rescue variant, four built.
Model 518
 Japanese Maritime Self-Defense Force mine countermeasures and transport variant, two built.
Model 519
Presidential Transport variant for the United States Marine Corps as the VH-71 Kestrel, four test vehicles and five pilot production aircraft built.
Model 610
 Algerian Naval variant. 6 delivered.
Model 611
 Italian Air Force Combat Search and Rescue variant, powered by CT7-8E engines. 15 on order.
Model 612 (SAR Queen)
 Norwegian search and rescue variant, operated by the Air Force. 16 ordered with option for 6 more.
Model 640
 Saudi Arabian VVIP variant, operated by the Air Force. 2 delivered.
Model 641
 Indian VVIP variant. (See 2013 Indian helicopter bribery scandal). Latterly delivered to Nigerian and Azerbaijani Air Forces.
Model 642
 Algerian VVIP variant, 2 delivered.
Model 643
 Turkmenistani VVIP variant, operated by the Air Force. 2 delivered. .
Merlin HM1
 Royal Navy designation for the Model 111.
Merlin HM2
 Avionics retrofit of 30 HM1s for the Royal Navy.

Merlin HC3
 Royal Air Force designation for the Model 411.
Merlin HC3A
 Royal Air Force designation for six former Royal Danish Air Force Model 512s modified to UK standards.
Merlin HC3i
 Royal Navy will fit seven HC3 with folding rotor heads as an interim (3i) measure until the full HC4 upgrade is available.
Merlin HC4/4A
 The conversion of 25 RAF HC3/3A (19 HC3 and 6 HC3A) for RN use in hand with the first flight taking place in November 2016. HM2 cockpit, folding tail/blades and other adaptations for naval use.
CH-148 Petrel
 Ship-based anti-submarine helicopter for Canada. 35 originally ordered by the Canadian Forces, reduced to 28 and cancelled in 1993.
CH-149 Chimo
 Search and rescue helicopter for Canada. 15 ordered by the Canadian forces, but later cancelled.
CH-149 Cormorant
Search and rescue helicopter for Canada, 15 ordered and delivered.
Lockheed Martin VH-71 Kestrel
Cancelled USMC variant that was intended to serve as the US Presidential helicopter.
SH-101A
Italian Navy designation for the MP variant.

EH-101A
Italian Navy designation for the AEW variant.
MH-101A
Italian Navy designation for the Amphibious Support Helicopter (ASH) variant.
HH-101A
Italian Air Force designation for the CSAR variant.
Kawasaki Heavy Industries MCH-101
Japan Defense Agency designation of Model 518

Operators

Government

 Algerian Air Force
 Algerian Navy

 Royal Canadian Air Force (see CH-149 Cormorant)

 Royal Danish Air Force

Indonesian Air Force

 Italian Air Force

 Italian Navy

 Japan Maritime Self-Defense Force - 10
 Tokyo Metropolitan Police Department

 Nigerian Air Force

 Royal Norwegian Air Force

Polish Navy (1 delivered, 3 more on order)

 Portuguese Air Force

 Royal Saudi Air Force

 Turkmen Air Force

 Royal Navy

Former operators

 Royal Air Force

Notable accidents

Specifications (Merlin HM1)

Appearances in media

See also

References

Citations

Bibliography

 AgustaWestland. AW101 Utility. AgustaWestland, June 2008.
 Cooper, Neil. The business of death: Britain's arms trade at home and abroad. I.B.Tauris, 1997. .
 Crawford, Stephen. Twenty-first century military helicopters: today's fighting gunships. Zenith Imprint, 2003. .
 Dobbin, Murray. The politics of Kim Campbell: from school trustee to Prime Minister. James Lorimer & Company, 1993. .
 Donald, David, ed. The Complete Encyclopedia of World Aircraft. New York: Barnes & Noble Books, 1997. .
 Eden, Paul, ed. Encyclopedia of Modern Military Aircraft. London: Amber Books, 2004. .
 Evans, Nicholas D. Military gadgets: how advanced technology is transforming today's battlefield-- and tomorrow's. FT Press, 2004. .
 Frawley, Gerald. The International Directory of Military Aircraft, 2002/2003. Fyshwick, ACT, Australia: Aerospace Publications, 2002. .
 Friedman, Norman. The Naval Institute guide to world naval weapons systems, 1997–1998. Annapolis, Maryland, USA: Naval Institute Press, 1997. .
 Gunston, Bill and Mike Spick. Modern fighting helicopters. Random House Value Publishing, 1986. .
 Harding, Ian. "Long distance wizard". Air International, Vol. 79, No. 1, July 2010. pp. 70–75. .
 Jackson, Paul. Jane's All The World's Aircraft 2003–2004. 2003, Jane's Information Group. Coulsdon, UK.
 Jackson, Paul; Munson, Kenneth; Peacock, Lindsay. Jane's All The World's Aircraft 2009–2010. 2009, Jane's Information Group. Coulsdon, UK.
 Lake, Jon. "Variant File: AgustaWestland EH101/AW101". International Air Power Review. Volume 22. Westport, Connecticut, USA: AIRtime Publishing, 2007. pp. 116–135. . .
 Lavington, Simon. Moving Targets: Elliott-Automation and the Dawn of the Computer Age in Britain, 1947–67. Springer 2011, .
 Martin, Stephen. The economics of offsets: defence procurement and countertrade. Routledge, 1996. .
 Matthews, Ron. European armaments collaboration: policy, problems and prospects. Routledge, 1992. .
 Moir, Ian and Allan G. Seabridge. Aircraft systems: mechanical, electrical, and avionics subsystems integration. John Wiley and Sons, 2008. .
 Plamondon, Aaron. The politics of procurement: military acquisition in Canada and the Sea King helicopter. UBC Press, 2009. .

External links

 Royal Navy Merlin Mk2 website
 Royal Navy Merlin Mk4 website
 EH-101 Merlin page (in English) on Portuguese Air Force site
 Danish EH-101 Merlin page

AW101
Aircraft first flown in 1987
Anti-submarine helicopters
1980s international anti-submarine aircraft
1980s international civil utility aircraft
1980s international military transport aircraft
Italy–United Kingdom relations
Kawasaki Aerospace Company
1980s international helicopters
Military transport helicopters
Three-turbine helicopters

AgustaWestland AW101


Timur Shah Durrani (pastún, persa, urdu, árabe:  تیمور شاہ درانی ; 1748 – 18 de mayo de 1793) fue el segundo gobernante del Imperio durrani desde el 16 de octubre de 1772 hasta su muerte en 1793. Fue el segundo hijo de Ahmad Shah Durrani.

Primeros años
Timur Shah nació en Mashhad en 1748. Tuvo una rápida carrera al poder, atento a su casamiento con la hija del Emperador Mogol Alamgir II. Como regalo de bodas recibió la ciudad de Sirhind, en la provincia de Punjab, y posteriormente su padre Ahmad Shah Durrani lo convertiría en gobernador de esa provincia y del distrito de Sirhind, en 1757, cuando solo tenía nueve años de edad. El centro de su gobierno fue en la ciudad de Lahore, bajo la regencia del Visir de esa ciudad, el general Jahan Khan, quien administró estos territorios por aproximadamente un año, desde mayo de 1757 a abril de 1758.
Adina Beg Kahn, gobernador de Jullundur Doab, junto con el líder del Imperio maratha, Raghunath Rao, expulsaron a Timur Shah y a Jahan Khan de Punjab, para así colocar su propio gobierno, encabezado por él mismo.

Sucesión
Cuando Timur Shah sucedió a su padre en 1772, los jefes regionales lo aceptaron de mala gana, y la mayor parte de su reinado se dedicó a reafirmar su dominio sobre el Imperio durrani. Fue conocido por el uso del Fuerte Bala Hisar, en Peshawar, como capital invernal de su imperio.
En 1776 Timur Shah obligó a su tío Abdul Qadir Kahn Durrani a dejar Afganistán. Abdul Qadir Khan Durrani dejó Afganistán y envió a su esposa Bibi Zarnaab, sus hermanas Azer Khela, Khela Unaar, su hermano de Saifullah Khan Durrani, sus sobrinos Mohamed Umer Durrani, Bashir Ahmad Khan Durrani y Shams ur Rehman Durrani y sus dos hijos, Faizullah Khan Durrani y Abdullah Khan Durrani a la ciudad de Akora Khattak (actualmente Jaiber Pajtunjuá, Pakistán). Y él se fue a Damasco (Siria), donde murió en 1781.

Cambios en el gobierno
Durante su reinado, el Imperio durrani comenzó a decaer. En un intento de alejarse de las descontentas tribus pastunes, cambió la capital de Kandahar a Kabul en 1776. Su corte fue fuertemente influenciada por la cultura persa y se convirtió en dependiente de los Qizilbash, un grupo militar, que uso como guardaespaldas para su protección personal.

Muerte
Timur Shah murió en 1793, y fue sucedido por su 5° hijo Zaman Shah Durrani.

Referencias

Emires de Afganistán
Afganos del siglo XVIII
Nacidos en Mashhad

Timur Shah Durrani


Itamar wird in  erwähnt als der vierte und jüngste Sohn des Aaron aus dem Stamm Levi und der Elischeba, welche aus dem Geschlecht Juda stammte.

 beschreibt die Weihe Aarons und seiner vier Söhne Nadab, Abihu, Eleasar und Itamar zu Priestern. Da die beiden ältesten Söhne Aarons aufgrund einer Verfehlung beim Kultus  umkommen () ohne Söhne zu hinterlassen, geht das Amt des Hohepriesters nach Aarons Tod auf den ältesten überlebenden Sohn, Eleasar, über. Itamar wird Haupt einer Priestergruppe außerhalb der Hohepriesterlinie (vgl. ) und hat nach , ,  und   eine Leitungsfunktion gegenüber den Leviten, die mit dem Bau und dem Transport des Heiligtums betraut sind.

Der Hohepriester Eli, welcher den Propheten Samuel erzog, kann aus einem Vergleich von  mit  als ein Nachkomme gesehen werden.

Die heutige israelische Siedlung Itamar ist nach ihm benannt.

Literatur

Einzelnachweise

Kohen
Person im Buch Exodus
Person im Buch Levitikus
Person im Buch Numeri
Aaron (biblische Person)

Itamar (biblische Person)


Csénye é um município da Hungria, situado no condado de Vas. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 712 habitantes.

Localidades de Vas (Hungria)

Csénye


Other Medieval Literature  වෙනත් මධ්‍යකාලීන සාහිත්‍යයන්

වේස් නම් පුරාණ පර්සියානු කවියා ආතරියානු (Arthurian) පුරාවෘත්තය සැකසුවේය.

සාපේක්ෂව කුඩා රටක් වන අයර්ලන්තය, ලෝක සාහිත්‍යයට සෑම අතකින්ම විශාල දායකත්වයක් දැක්වු රටකි. අයර්ලන්තය සාහිත්‍යය රටින් බාහිරව ප්‍රචලිත වන්නේ ඉංග්‍රිසි භාෂාවෙන් වුවද, එය (පුරාණ හා නුතන) යුරො‍්පානු භාෂා සාහිත්‍යයේ වැදගත්ම අංගයක් වේ.

මධ්‍යකාලින වෙල්ෂ් සාහිත්‍යයේ 1100 ට පෙර අවදිය Yr (ynfeirdd (මුල්ම කවියන්) හෝ Yr. Hengerdd (පුරාණ කාව්‍ය) ලෙස හැදින්වේ. මෙම යුගය දළ වශයෙන් වෙල්ෂ් භාෂාවේ ආරම්භයේ සිට 11 වෙනි සියවසේ අගභාගයේ නෝර්මානුවන් වේල්ස් රටට පැමිණිම තෙක් වන කාල වකවානුවයි.

මොන්මවුත්හි ජෙෆරිගේ Historia regum Britanniae (බ්‍රිතාන්‍යය රාජ ඉතිහාසය) සෙල්ටික් අදහස් ඉතා පුළුල් ලෙස බ්‍රිතාන්‍යයේ ප්‍රචලිත කරන්නට විය.

පර්සියානු කවියෙකු වන 'වේස්', ජර්සියානු සාහිත්‍යයේ ආරම්භකයා ලෙස හැදින්වෙන අතර, ඔහු ආතරියානු (Arthurian) සාහිත්‍යයේ වැඩි දියුණුවට ද විශාල දායකත්වයක් දැක් වු පුද්ගලයෙකි. ඔහුගේ ''බෲට්" (Brut) නම් කාව්‍යය, ඇන්ග්ලෝ-නෝර්මානු රාජ්‍යයේ ඉංග්‍රිසි බල ප්‍රදේශ මත පදනම් වුණු මිථ්‍යා ප්‍රබන්ධ පිළිබද නෝර්මානුවන්ට තිබු උනන්දුව පෙන්නුම් කරයි. ඔහුගේ "Roman de Rou' කාව්‍ය නෝර්මැන්ඩි හි සාමිවරැන් පිලිබදව සත්‍ය අර්ථකථනයක් ලබා දේ. 14 වෙනි සියවස තෙක්ම, ඉංග්‍රිසි භාෂාවේ පද්‍යයන් රචිත වුයේ අයර්ලන්තයේ හා වෙනත් රටවල් හි වු අයර්ලන්ත ජාතිකයන්ගෙනි. වේල්ස් දේශයෙන් ඉංග්‍රිසි කාව්‍යයක් පලමු වරට රචනය වුයේ 1470 දීය.

ලෝලන්ඩ් ස්කොට්ස් (Lowland scots) සාහිත්‍යයේ ප්‍රථම නිර්මාණයක් ලෙස බාර්බෝර්ගේ (Brut) හැදින්විය හැක. (14 වෙනි සියවසේ)

වින්ටඩුන්ගේ ක්‍රොනිකිල්  (Whynoun's Kronykil) හා අන්ධ හැරිගේ 'වෙල්ස්'  (Blind Harry's wallace) 15 වෙනි සියවසේ සිට වු කෘතින් වේ.

13 වෙනි සියවසේ සිට හෙන්රිසවුත්, ඩන්බාර්, ඩග්ලස් හා ලින්ඩ්සේ වැනි ලේඛකයින් එඩින්බර්ග්හි රාජ්‍ය සභාව හා ශුද්ධ වු අන්ධෲම සරවිය වටා සාහිත්‍ය කෘති ගණනාවක් නිර්මාණය කර ඇත. කොර්න්ෂ් සාහිත්‍යයේ පැරනිතමි කාව්‍යය ලෙස  Passhyon agan Arledh (අපගේ දෙවිදුන්ගේ දයාව) හැදින්විය හැක (1375)
මධ්‍යකාලින කෝර්නිෂ් යුගයේ ලියැවුණු ප්‍රධානතිම සාහිත්‍යමය කෘතිය ලෙස  An Ordinale Kernewek හැදින්විය හැක. එය 1400 දී පමණ ලියැවුණු පේලි 9000 කින් සමන්විත ආගමික කෘතියකි. එමලසම කෝර්නිෂ් සාහිත්‍යයේ ලියැවුණු දිගුම කෘතිය, 1504 දී ලියැවුණු  Bywnans Mweriasek (මේරියසක්ගේ ජීවිතය) ලෙස සැලකිය හැක.

වෙනත් මධ්‍යකාලීන සාහිත්‍යයන්


Fausto Fernando Olaechea Uribe, né le  à Pisco au Pérou, est un footballeur péruvien des années 1950 et 1960. Surnommé Pisconti, il jouait au poste d'attaquant.

Biographie
Passé par le Sport Boys de Callao entre 1952 et 1954, Fernando Olaechea y marque 20 buts en 33 rencontres, en plus d'être vice-champion du Pérou en 1952.

C'est pourtant au Centro Iqueño qu'il passe la plus grande partie de sa carrière entre 1956 et 1961. Il y sera sacré champion du Pérou en 1957 sous la houlette de Roberto Scarone. Trois ans plus tard, il devient le meilleur buteur du championnat 1960 avec 18 buts.

En 1962, il joue pour le KDT Nacional, son dernier club avant sa retraite.

Palmarès

Notes et références

Annexes

Bibliographie

  Fernando Olaechea sur WikiSBA Wiki

Liens externes

Footballeur péruvien
Joueur de l'Octavio Espinosa
Joueur du Sport Boys
Joueur de l'Unión Callao
Joueur du Centro Iqueño
Joueur du KDT Nacional
Naissance en novembre 1928
Naissance à Pisco

Fernando Olaechea


Zolotaïa Niva (en  et en ) est une station de la ligne Dzerjinskaïa du métro de Novossibirsk.

Mise en service en 2010, elle est desservie par les rames de la ligne Dzerjinskaïa.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Zolotaïa Niva, est une station de passage de la Ligne Dzerjinskaïa du métro de Novossibirsk. Elle est située entre la station Beriozovaïa rochtcha, en direction du terminus ouest Plochtchad Garina-Mikhaïlovskogo.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station Zolotaïa Niva est mise en service le .

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte
Zolotaïa Niva est desservie par les rames de la ligne Dzerjinskaïa.

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transcription du russe en français
 Métro de Novossibirsk

Liens externes

 .

Station du métro de Novossibirsk
Station de métro mise en service en 2010
Terminus d'une ligne de métro en Russie

Zolotaïa Niva (métro de Novossibirsk)


Silkeborg - Himmelbjerget er en dansk dokumentarfilm fra 1937.

Handling
En præsentation af Silkeborg by og den storslåede natur omkring. Verdens største globus findes i Silkeborg, malet på en kæmpestor gasbeholder. Bådselskabet Hjejlen sejler hver dag ture mellem Silkeborg og Himmelbjerget. Sejlturen går gennem Borre Sø med de cirkelrunde skovbevoksede småøer. Vi går i land ved savværket og vandrer forbi Slåensø og op ad stejle skrænter til udsigtspunktet H.C. Andersens Bænk. Der er gode muligheder for lystfiskeri, og efter strabadserne kan man tage et hvil på Svejbæk Kro. Båden lægger til ved Himmelbjerget, og opstigningen kan begynde. Tårnet på toppen er rejst til minde om Kong Frederik VII, og herfra kan man se hele den midtjyske natur. De omkringboende producerer souvenirs, som sælges i de mange boder. Silkeborg er en udpræget sanatorieby, bl.a. ses kuranstalten Gl. Skovridergaard og Silkeborg Bad. Der afholdes med mellemrum regattafester på søerne, som samler mere end 70.000 mennesker. Illuminerede både og bygninger samt fyrværkeri skaber en eventyrlig stemning. Filmen er med speak og musik.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1937

Silkeborg - Himmelbjerget


Nicholas Malebranche (6 Ağustos 1638 - 13 Ekim 1715), Oratorium tarikatı üyesi, papaz, Fransız filozof ve Teolog.

Malebranche, gerçek Hristiyan felsefesi olarak gördüğü Descartes felsefesine bağlanmış ve Arnold Geulincx gibi zihin-beden ilişkisi üzerinde durmuştur. O, iki farklı özle tanımlandığı için, aralarında ortak hiçbir nokta bulunmayan ve bu nedenle birbirine bağlanamayan iki töz, yani zihin beden ilişkisi konusunda, Tanrı'nın ruha, bedensel süreçleri birer vesile ya da ara neden olarak kullanmak suretiyle ideler koyduğunu, zihinle beden arasındaki gözle görülür bağın Tanrı'nın müdahalesiyle kurulduğunu savunan Occasyonalizm görüşünün doruk noktasıdır.

Gerçek bir neden olmanın yaratıcı bir nedensel güç olmak olduğunu söyleyen Malebranche'a göre, hiçbir insan yaratıcı olamaz. Dahası, Tanrı yaratma gücünü insana aktarmış da değildir. Öyleyse tek ve gerçek bir neden vardır ve o da Tanrı'dır. Onun Hume'un görüşüne çok benzeyen nedensellik görüşünün mantıksal sonucu, "bizim her şeyi Tanrı'da gördüğümüz sonucudur, zira dış dünyadaki nesneler bizde, bir ide ya da düşünce meydana getiremeyeceği için, tüm idelerimiz Tanrı'dan çıkar. Bir şeyi bildiğimiz zaman, Tanrı'nın zihnindeki ideleri bildiğimizi söyleyen Malebranche'a göre, bizi aydınlatmak suretiyle, bir şeyi bilme olanağı veren Tanrı'dır. Öğrenmede aktif metodun uygulayıcısıdır. Alnının teriyle bilgi edinmeyenler asla bu bilginin zevkine asla varamazlar. Böylece gerçek Sokratik yöntemi salık veriyor.

Malebranche'ın felsefesi, Augustinus ile Descartes felsefelerini kaynaştırmaktan oluşmuş bir sistemdir. Bu iki felsefe de ''Tanrı'yı bilmek'' ile 'insanın kendini bilmesi' ni, bu iki bilgi çeşidini sıkı sıkıya birbirine bağlar.

1638 doğumlular
1715 yılında ölenler
Paris'te defnedilenler
Fransız Katolikler
Roma Katolik papazlar
Fransız filozoflar
18. yüzyıl Fransız filozofları
Kartezyencilik
Katolik ilahiyatçılar
Roma Katolik filozoflar
Oratorium tarikatı üyeleri
Paris Üniversitesinde öğrenim görenler

Nicholas Malebranche


(199688) Kisspéter, denumire internațională (199688) Kisspeter, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
199688 Kisspéter este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Piszkesteto de Krisztián Sárneczky. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,07 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 11,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 199001-200000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2006
Centura de asteroizi

199688 Kisspéter


Los Banos can refer to
 Los Banos, California, a city in the San Joaquin Valley of California.
 Los Baños, Laguna, a city in the Philippines.

Los Banos


دير القديسة تقلا دير ويقع في سورية على قمة جبل يشرف على قرية منين التي تبعد عن دمشق حوالي 16 كم، ويرتفع الدير حوالي 1260 م عن سطح البحر ويضم الموقع مركزا دينيا ضخما محفورا في الصخر يضم عدة معابد ومنشآت دينية أخرى.

منشآت الدير

المعبد الكبير

وهو عبارة عن قاعة محفورة في الصخر يتم الوصول إليها عبر درج فخم ينتهي بمنصة أمام مدخل المعبد، وأرضية المعبد مؤلفة من جزء منخفض وجزء مرتفع، وفي الصدر المكان المخصص لتمثال الإله، أبعاد الغرفة: طولها 887 سم وعرضها 575 سم وارتفاعها 727 سم.

المعبد الصغير
شمال المعبد الكبير، وهو أيضًا غرفة محفورة في الصخر وهي من الداخل مشابهة للمعبد الكبير، زينت بوابتها بمجموعة فخمة من العناصر المزخرفة التي انتشرت في العصر الروماني، وأمام المعبد باحة صغيرة كانت تضم رواقًا متقدمًا للمعبد، أبعاد الغرفة: طولها 668 سم وعرضها 475 سم وارتفاعها 648 سم.

الباحة الرئيسية للمعبد
تقع الباحة الرئيسية غرب المعبدين الكبير والصغير.

المذبح
غرب الباحة يوجد المذبح الضخم الذي حفر كله في الصخر، وكان يتصل بأسفل الجبل عبر درج حجري.

منشآت أخرى
حول المنشآت السابقة تنتشر مجموعة أخرى من المنشآت المحفورة في الصخر كالغرف والمدافن، وهناك بقايا سور يحيط بالموقع تظهر بعض أجزائه وبوابته الرئيسية، وعلى قمة الجبل هناك منشآت معمارية بسيطة تعود للفترة البيزنطية، إضافة إلى مجموعة أخرى من المدافن والمعاصر والأدراج وبقايا القاعات.

مكتشفات ولقى الموقع

تعمل في الموقع بعثة أثرية وطنية سورية منذ عام 1998، وقد اكتشفت إضافة إلى المنشآت والمباني السابقة مجموعة من اللقى الأثرية أهمها رأس تمثال حجري، وتمثال صغير للإله بعل وأثار عديدة أخرى، ومجموعة من الكتابات والمخطوطات.

آثار سوريا
أديرة في سوريا
مقدسات مسيحية

دير القديسة تقلا البطريركي


The flag of Pennsylvania consists of a blue field on which the state coat of arms is displayed.

Design
The flag of Pennsylvania is a blue field (by law, the same blue as the flag of the United States) charged with the state coat of arms.

History

On April 9, 1799, the Pennsylvania General Assembly authorized the use of the state coat of arms on flags for the state militia. These flags took various forms, most commonly featuring the coat of arms either replacing the field of stars in the union of the US flag, or being placed alone on a field of blue. The depiction of the coat of arms would also vary from flag to flag, as the colors in the escutcheon of the arms were changed in 1809, and the color of the horses was not standardized until 1875.

The legislature eventually chose to create a standardized flag for general use, featuring a now-standardized coat of arms alone on a plain field of blue mandated to be the "same color as the blue field in the flag of the United States". This new flag was enacted by law on June 13, 1907.

Criticism and attempts to change the flag
The Pennsylvania flag has been criticized for the complexity of its design, and its inability to stand out from other similar state flags across the US. Several attempts have been made by the Pennsylvania legislature and the public to address these criticisms by changing or altering the flag.

2001 NAVA Survey
In 2001, the North American Vexillological Association surveyed 100 of its members and 337 members of the general public on the designs of the 72 U.S. state, U.S. territorial and Canadian provincial flags. The survey ranked Pennsylvania's flag 57th out of the 72, with a score of 3.69 on a scale of 0 to 10. Its low ranking was attributed to both the complexity of the coat of arms on its design, and its inability to stand out among a sea of similar "seal on a bedsheet" designs common to more than half of U.S. state flags.

Attempts to add "Pennsylvania" to the flag (2004-2014)
Between 2004 and 2014, several attempts were made to add the word "Pennsylvania" to the state flag. According to former State Representative Tim Solobay (who introduced the first set of bills), this was intended to make Pennsylvania's flag more unique and identifiable.

While the bill failed to leave committee in the first two sessions it was introduced, a 2006 survey offered by Solobay's office to help refine the defined design may have swayed legislators to act on the bill, which was amended on May 7, 2007. On June 11, 2007, The Pennsylvania House of Representatives voted in favor of the bill, 164–31. The Senate State Government Committee never considered the bill, which died at the end of the Pennsylvania General Assembly's two-year session.

The bill was reintroduced by Solobay in 2009, and on the next session day, a second similar bill was introduced by former State Representative Gary Haluska with a competing definition of the design. Neither bill was raised in committee that session. Haluska's proposal was reintroduced alone in both the 2011-12 and 2013-14 sessions, and died in committee both times.

The Keystone Flag

In 2017 the "Keystone Flag" was designed by Tara Stark, a Pennsylvania resident. The flag incorporates the keystone, a symbol already used in official capacities by the Pennsylvania National Guard and departments within the Government of Pennsylvania into a tricolor design using the colors on the coat of arms of Pennsylvania. The flag gained popularity in online vexillological circles, winning multiple online contests, and began receiving wider attention following high-profile changes to the Flag of Mississippi and the Flag of Utah. The design was formally released into the public domain in August 2022. Stark launched a Kickstarter campaign in November 2022 to print flags and create other merchandise featuring the design, raising more than $4,500, and the design began being sold by multiple manufacturers. As of March 2023, it is beginning to see more popular use, notably including on a lapel pin worn by one state legislator.

2023 Effort
On June 16, 2023, Pennsylvania State Representative Joe Webster released a memorandum proposing a commission to "study the history of the state flag, solicit design submissions for a new state flag, and recommend changes to the state flag." To this end, House Resolution 163 was introduced on June 27, 2023.

Flags associated with Pennsylvania

See also
Flags of the U.S. states and territories
List of Pennsylvania state symbols

References

External links
 Display of the state flag

Symbols of Pennsylvania
Flags of Pennsylvania
Pennsylvania
Pennsylvania

Flag of Pennsylvania


Sønderborg Sommer Revy er en revy, der siden starten i 1982 og (med undtagelse af corona-året 2020) har spillet hver sommer i Sønderborg.

Historie
Sønderborg Sommer Revy startede i 1982 som en lokal revy i Sønderborg på initiativ af reklamemanden Gert Behnke, der udarbejdede ideen sammen med Leif Maibom og en lille gruppe revyamatører fra Lysabild på det sydlige Als.

I takt med at revyen udviklede sig, blev flere af amatørerne, der fortrinsvis var lærere, løbende skiftet ud med etablerede skuespillere, og efter 10 år var det kun Leif Maibom, der var tilbage fra den oprindelige trup. Leif Maiboms kone, Johnna Maibom, der også havde været med fra starten, overtog efterhånden alt vedrørende billetsalg og administration, og sammen ejede og drev de revyen igennem 35 år.

Revyen startede på det daværende Teaterhotel, der efter to år blev nedlagt. Siden fulgte fire år i teatersalen på Sønderborg Statsskole, hvorefter revyen kom til det nyåbnede Hotel Scandic - nu Hotel Sønderborg Strand. Her spillede revyen først i mange år i en lille sal med plads til 300 tilskuere. I 2002 flyttede revyen ind på Sønderborg Teater (500 pladser), der er sammenhængende med Hotel Sønderborg Strand (tidl. Comwell).

I 2017 meldte revyparret Maibom ud, at de ønskede at stoppe som ejere og direktør af Sønderborg Sommer Revy. Revyen blev overdraget løbende til skuespiller og instruktør Jeanne Boel og hendes mand Klaus Kristensen, og fra oktober 2020 var Jeanne Boel og Klaus Kristensen eneejere af revyen. Sæsonen 2017 blev også Leif Maiboms sidste som skuespiller i revyen.

Medvirkende gennem årene
Ud over Leif Maibom, der har medvirket alle år fra 1982-2017, har Sønderborg Sommer Revy haft deltagelse af skuespillere som Pia Rosenbaum, Flemming Jensen, Jeanne Boel, Karsten Jansfort, Pernille Schrøder, Katja Holm, Tom Jensen, Rasmus Krogsgaard, Max Hansen Jr., Lone Rødbroe, Anne Karin Broberg, Jan Schou, Dario Campeotto, Bente Eskesen, Trine Gadeberg, Asger Reher m.fl.

Leif Maibom har også været instruktør på revyerne men har flere gange haft en med-instruktør bl.a. Jan Hertz, Søren Hauch-Fausbøll, Per Pallesen og Jan Schou.

Tidligere forestillinger

 1982
Medvirkende: Inger Lolby, Dagmar Bjerregaard, Esben Andersen, Svend Bladt, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1983
Medvirkende: Inger Lolby, Dagmar Bjerregaard, Uffe Andersen, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1984
Medvirkende: Inger Lolby, Dagmar Bjerregaard, Esben Andersen, Svend Bladt, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1985
Medvirkende: Inger Lolby, Dagmar Bjerregaard, Ruben Stokholm (gik ud kort efter premieren grundet sygdom), Johnna Maibom og Leif Maibom

 1986 - 5'eren
Medvirkende: Inger Lolby, Dagmar Bjerregaard, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1987 - Går i luften
Medvirkende: Inger Lolby, Dagmar Bjerregaard, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1988 - Sommerskæg på Scandic
Medvirkende: Inger Lolby, Dagmar Bjerregaard, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1989
Medvirkende: Inger Lolby, Lone Lau, Sir Benny Fjeldsøe, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1990
Medvirkende: Inger Lolby, Lone Lau, Sir Benny Fjeldsøe, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1991 - Sommerskæg på Scandic
Medvirkende: Inger Lolby, Lone Lau, Sir Benny Fjeldsøe, Johnna Maibom og Leif Maibom

 1992 - Sommerskæg på Scandic
Medvirkende: Anne-Karin Broberg, Lone Lau, Sir Benny Fjeldsøe, Dario Campeotto og Leif Maibom

 1993
Medvirkende: Anne-Karin Broberg, Lone Lau, Sir Benny Fjeldsøe, Jan Schou og Leif Maibom

 1994
Medvirkende: Anne-Karin Broberg, Mette Marckmann, Jan Schou og Leif Maibom

 1995 - Sommerskæg på Scandic
Medvirkende: Lise Lotte Lohmann, Mette Marckmann, Ib Frendø og Leif Maibom

 1996
Medvirkende: Lise Lotte Lohmann, Inger Lolby, Tacha Elung Jensen, Ib Frendø og Leif Maibom

 1997
Medvirkende: Lise Lotte Lohmann, Birgitte Nielsen, Hanne Stensgaard, Ib Frendø og Leif Maibom

 1998
Medvirkende: Pia Rosenbaum, Tacha Elung Jensen, Karsten Jansfort og Leif Maibom

 1999
Medvirkende: Pia Rosenbaum, Tacha Eling Jensen, Tom Jensen og Leif Maibom

 2000
Medvirkende: Kit Eichler, Tina Christensen, Tom Jensen og Leif Maibom

 2001
Medvirkende: Pia Rosenbaum, Bente Eskesen, Tom Jensen og Leif Maibom

 2002
Medvirkende: Trine Gadeberg, Bente Eskesen, Tom Jensen og Leif Maibom

 2003
Medvirkende: Lone Rødbroe, Bente Eskesen, Tom Jensen og Leif Maibom
Dansere: Ann Nielsen og Pernille Satsman

 2004 - Vi morer os kongeligt
Medvirkende: Lone Rødbroe, Bente Eskesen, Tom Jensen og Leif Maibom
Dansere: Maiken Wessberg og Rikke Hvidberg

 2005 - Hva' latter gør er altid det rigtige
Medvirkende: Lone Rødbroe, Gunvor Reynberg, Tom Jensen og Leif Maibom
Dansere: Maiken Wessberg og Rikke Hvidberg

 2006 - Fra ingenting - til det dobbelte
Medvirkende: Lone Rødbroe, Bente Eskesen, Tom Jensen og Leif Maibom
Dansere: Maiken Wessberg og Rikke Hvidberg

 2007
Medvirkende: Lone Rødbroe, Trine Gadeberg, Katja Elgaard Holm, Søren Hauch-Fausbøll og Leif Maibom

 2008
Medvirkende: Lone Rødbroe, Marie Askehave, Katja Elgaard Holm, Søren Hauch-Fausbøll og Leif Maibom

 2009
Medvirkende: Lone Rødbroe, Charlotte Guldberg, Rasmus Krogsgaard, Tom Jensen og Leif Maibom

 2010 - Så synd da Danmark
Medvirkende: Trine Gadeberg, Lise Lotte Norup, Rasmus Krogsgaard, Max Hansen Jr. og Leif Maibom

 2011 - 30 år i stiv medvind
Medvirkende: Trine Gadeberg, Anne-Karin Broberg, Rasmus Krogsgaard, Max Hansen Jr. og Leif Maibom

 2012 - Lige til grænsen
Medvirkende: Trine Gadeberg, Ann Hjort, Kasper Gattrup, Flemming Jensen og Leif Maibom

 2013 - Testet positiv
Medvirkende: Trine Gadeberg, Jeanne Boel, Kasper Gattrup, Flemming Jensen og Leif Maibom
Medinstruktør: Jan Hertz
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Gitte Geertsen
Koreografi: Vivi Siggard Müller

2014 - Med blå næse og røde ører
Medvirkende: Trine Gadeberg, Jeanne Boel, Jens Andersen, Flemming Jensen og Leif Maibom
Instruktion: Jan Hertz
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Gitte Geertsen
Koreografi: Peter Friis

 2015 - Danmark For Tolket
Medvirkende: Lone Rødbroe, Pernille Schrøder, Karsten Jansfort, Flemming Jensen og Leif Maibom
Instruktion: Per Pallesen
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Gitte Geertsen
Koreografi: Peter Friis

 2016 - Herfra til Folkeligheden
Medvirkende: Jeanne Boel, Rikke Buch Bendtsen, Karsten Jansfort, Rasmus Krogsgaard og Leif Maibom
Instruktion: Jeanne Boel
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Gitte Geertsen
Koreografi: Peter Friis

 2017 - Når enden er god
Medvirkende: Jeanne Boel, Lone Rødbroe, Jacob Morild, Rasmus Krogsgaard og Leif Maibom
Instruktion: Jeanne Boel
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Gitte Geertsen
Koreografi: Peter Friis

 2018 - Før var vi alle i samme båd
Medvirkende: Jeanne Boel, Lone Rødbroe, Bjarne Antonisen, Karsten Jansfort og Asger Reher

 2019 - Sidste nyt fra latterfronten
Medvirkende: Jeanne Boel, Lone Rødbroe, Bjarne Antonisen, John Batz og Tom Jensen

 2020 - Latter uden grænser
Medvirkende: Jeanne Boel, Lone Rødbroe, Max-Emil Nissen, Pelle Emil Hebsgaard og Karsten Jansfort

Revyen blev aflyst grundet Coronapandemien.
Leif og Johnna Maiboms sidste sæson som direktører.

 2021 - Sønderborg Sommer Revy Show
Medvirkende: Jeanne Boel, Lone Rødbroe, Jeff Schjerlund, Jesper Lundgaard og Carsten Svendsen
Instruktion: Jeanne Boel
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Klaus Kristensen
Koreografi: Jeff Schjerlund og Jeanne Boel

Jeanne Boel og Klaus Kristensens første sæson som direktører alene.

 2022 - Sønderborg Sommer Revy Show
Medvirkende: Jeanne Boel, Lisbeth Kjærulff, Jeff Schjerlund, Jesper Lundgaard og Rasmus Søndergaard
Instruktion: Jeanne Boel
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Klaus Kristensen
Koreografi: Jeff Schjerlund og Jeanne Boel

Følgende numre var med:

 2023 - Sønderborg Sommer Revy Show

Medvirkende: Jeanne Boel, Jesper Lundgaard, Mette Marckmann, Karsten Jansfort og Teit SamsøInstruktion: Jeanne Boel
Kapelmester: Thomas Pakula
Scenografi: Klaus Kristensen
Koreografi: Jeff Schjerlund og Jeanne Boel

Følgende numre var med:

Priser
Sønderborg Sommer Revy og dens medvirkende har igennem årene flere gange været nomineret til priser ved Revyernes Revy og ved Charlies Revy Galla på TV2 Charlie.

Efter tre års nomineringer modtog Sønderborg Sommer Revy prisen for Årets Revy i 2017.

Leif Maibom var flere gange nomineret som Årets Revyforfatter og modtog prisen i 1995 og igen i 2000. I 2017 kåredes Leif Maibom som Årets Mandlige Kunstner ved Charlies RevyGalla. og i 2018 som Årets Æreskunstner.

Revyens faste kapelmester gennem mange år, Thomas Pakula, blev kåret som Årets Revykomponist i 2005 og igen i 2015 og var også nomineret i 2016.

TV
I 1998 udsendte DR en time lang udgave af årets revy.

Da TV2 Charlie i 2011. startede med at vise uddrag af danske revyer, var Sønderborg Sommer Revy med fra begyndelsen.

Thorleif
Et af revyens kendetegn var Leif Maiboms signaturfigur Thorleif. Thorleif opstod i revyen i 1984 som en naiv fynsk fodboldfan, og efterfølgende skrev og fremførte Leif Maibom hvert år en ny udgave af Thorleif. Thorleif fik sin sidste sceneoptræden i revyen i 2017.

I 2000 stiftedes Thorleif-Fonden, som årligt uddeler en Thorleif-pris på kr. 8.000. Prisen gives til en person, der har gjort noget særligt for den danske revy. Fonden bestyres af Johnna og Leif Maibom.

Modtagere
2001: Simon Rosenbaum
2002: Grethe Sønck
2003: Ernst Trillingsgaard
2004: Jan Schou
2005: René Richardt
2006: Tom Jensen, Tager Frandsen og Torben "Træsko" Pedersen (blev uddelt til tre personer i anledning af Sønderborg Sommer Revys 25 års jubilæum)
2007: Jacob Morild
2008: Flemming Krøll
2009: Mads Nørby
2010: Ulf Pilgaard
2011: Gunnar Geertsen og Gitte Geertsen
2012: Henrik "Baloo" Andersen
2013: Ulla Jessen
2014: Pia Ullehus
2015: Jeanne Boel
2016: Thomas Pakula
2017: Jan Hertz
2018: Jeanette og Michael Larsen
2019: Hanne Bjørnskov
2020: Lars Arvad
2021: ikke uddelt
2022: Lone og Mickey Holland Pless

Referencer

Eksterne henvisninger
 Sommerrevyens hjemmeside
 https://www.facebook.com/sommerrevy

Revyer
Sommer Revy

Sønderborg Sommer Revy


Alegerile legislative pentru Parlamentul Spaniei au avut loc pe 9 martie 2008. Alegerile vizau 350 de locuri pentru Congresul Deputaților, și 208 pentru Senat, determinând Primul Ministru al Spaniei. Alegerile sunt menționate în continuare în mass-media spaniolă. Guvernarea PSOE, condusă de Primul Ministru José Luis Rodriguez Zapatero a declarat victorie pe 9 martie, iar opoziția, Partidul Popular a recunoscut înfrângerea.

Candidații și coaliții

Prin tradiție, primul candidat de pe fiecare listă de partid de la Madrid pentru Congresul Deputaților candidează la funcția de prim-ministru pentru acel partid. Partidele Naționaliste, care nu se așteptau să câștige locuri suficiente pentru fi candidați la funcția de prim-ministru, au desemnat unul dintre liderii de pe lista ca principalul lor candidat. Acești candidați au fost în general prezentați mai frecvent în mass-media națională spaniolă decât alți lideri sau candidați. Mass-media regională, provincială și locală acoperă aproape întotdeauna activitățile candidaților la funcția de Prim-Ministru la un loc cu cele ale candidaților din domeniul lor.

Partidul Socialist Muncitoresc Spaniol

Ca și în 2004, guvernarea Partidului Socialist Muncitoresc Spaniol (PSOE) era condus de Prim Ministrul José Luis Rodríguez Zapatero. Domnul Zapatero a fost singurul candidat al PSOE, care a dorit să participe la alegeri și care, prin urmare a fost proclamat candidat, pe data de 25 noiembrie 2007 la adunarea din Fuenlabrada, Madrid. PSOE a condus în toate circumscripțiile spaniole. În Catalonia, Partidul Socialist din Catalonia (PSC) a fost administrat ca parte a listei candidatilor din PSOE.
Actualul Prim-Ministru adjunct Maria Teresa Fernandez de la Vega era în fruntea listei partidului provinciei Valencia. Dupa alegeri, ea a continuat ca prim-ministru adjunct.
Jose Bono Martinez, fost Ministru al Apărării și președintele de Castilia La Mancha, de 21 de ani, a fost in fruntea listei în Toredo. Dupa alegeri, el a fost ales Președinte al Congresului Deputaților.
După unele discuții datorită necesității de a asigura viitorul sprijin al primului-ministru pentru politica sa economică și intențiile sale de a se retrage, actualul al doilea vice-prim-ministru și Ministrul Economiei și Finanțelor, Pedro Solbes, a fost al doilea pe lista de la Madrid. El a continuat ca Ministru al Economiei după alegeri.
Alți politicieni proeminenți care au condus listele provinciale pentru Partidul Socialist au inclus actualul Ministru al Culturii, Cesar Antonio Molina în A Coruna, actualul Ministru al Casei, Alfredo Perez Rubalcaba, în Cadiz, Ministerul Relatiilor Publice, Magdalena Alvarez, în Malaga, fostul Ministru al Locuințelor (și actualul Ministru al Apărării) Carme Chacon, în Barcelona și fostul prim-ministru și actualul purtător de cuvânt al Grupui Parlamentar Socialist, Jose Antonio Alonso, în Leon.
Au fost câteva dispute cu privire la componența listelor electorale, cu excepția problemelor minore de pe insula Formentera de Baleare și din capitală. În Madrid, selecția candidaților rămași pe lista după conducatorul socialist (Primul Ministru Zapatero, al doilea vice-prim-ministru și Ministru Al Economiei și Finantelor, Solbes, precum și coordonatorul alegerilor electorale, Jesus Caldera) era neclară, de când federația socialistă regională și-a schimbat conducerea. În afara de aceasta, UGT, o veche uniune federal-socialistă, a sugerat prezentarea listei comune. Decizia finală a liderului PSOE, de a include un adjunct al UGT, Manuel de la Rocha, a incheiat discuția.

Partidul Popular

Partidul Poplar (PP) a fost condus de Mariano Rajoy, fostul viceprim-ministru și succesor al fostului prim-ministru Jose Maria Aznar. El a fost numit candidat de către Consiliul Național de Administrație al partidului pe 10 septembrie 2007. PP a condus în toate circumscripțiile împreună cu partidul său înrudit, Uniunea Populară Navarrese (UPN), în calitate de membru al listei candidaților PP din Navarra.
Rajoy l-a ales pe Manuel Pizzaro ca și candidat al său pentru funcția de al doilea viceprim-ministru și al Ministrului Economiei și Finanțelor. Pizzaro este fostul președinte al Endesa, unde a fost remarcat prin critica sa față de politicile economice ale Guvernului Zapatero.
Partidul Popular a sugerat reducerea taxelor și ridicarea pragului minim pentru impozitul pe profit.
Au avut loc câteva controverse, când primarul Madridului, Alberto Ruiz-Gallardon, a solicitat un loc pe lista de la Madrid pentru Congres, ceea ce a dus la creșterea rivalității între el și colegii săi din PP din Madrid condus de Esperanza Aguirre (președinte al Comunității Madrid și conducător al partidului în această Comunitate Autonomă). Refuzul ulterior al conducerii Partidul Popular, a fost considerat de presă ca o victorie pentru Aguirre, prevenindu-l să profite de succesiunea lui Rajoy în eventualitatea unei înfrângeri electorale. Mai multe partide politice de stânga și mass-media s-au referit la aceasta ca la o victorie dintre cele mai radicale. Surse apropiate Partidului Popular au negat asemenea interpretări. Unele ziare chiar au speculat despre posibilitatea unor conflicte interne dintre suporterii fiecarui politician. În orice caz, apariția împreună a ambilor politicieni la evenimentele electorale, au stopat sau au redus, cel puțin, critica.
Odată cu înfrangerea Partidului Popular, au existat și câteva speculații cu privire la demiterea lui Rajoy de la viitoarele alegeri electorale. Apoi, la o reuniune a Comitetului Executiv al partidului pe 11 martie, Rajoy risipește îndoielile cu privire la viitorul său, afirmând că el va fi iarăși lider al partidului, la congresul din iunie.

Uniunea de stânga

Uniunea de stânga (IU) este o coaliție a mai multor mișcări de stânga. În timpul ultimului legiuitori, au existat lupte interne între principala componentă a coaliției, Partidul Comunist (PCE) și a facțiunii condusă de Llamazares. Acesta a participat la alegerile primare între octombrie și noiembrie 2007. Aceste alegeri interne au fost contestate de către Gaspar Llamazares, apoi de Coordonatorul General al Uniunii de Stânga și de Margarita Sanz, Secretarul General al Partidului Comunist al Valenciei-federația valenciană a Partidului Comunist al Spaniei (PCE). Pe 14 noiembrie, Llamazares a fost declarat câștigător, învingându-l pe rivalul său cu o marjă largă. Dupa aceea, trei membri ai Partidului Comunist, care au fost cei mai critici, incluzând pe fostul lider al acestuia, Felipe Alcaraz, au fost expulzați din Comitetul Directiv.
IU a condus în toate circumscripțiile, în multe dintre ele, ei au condus în coaliție cu alte partide. În Catalonia, IU a condus cu Inițiativa pentru Verzii Cataloniei. Felipe Alcaraz, președintele executiv al PCE și-a anunțat intenția de a nu candida pentru Sevillia, un alt sector popular, unde a fost deputat din 1993 până în 2004, în Parlamentul Andaluz al IU, după ce a pierdut Adunările Provinciale, el a fost înlocuit de fostul primar al Carmoniei, Sebastian Martín Recio care nu a reușit să câștige nici un loc.
Adunarea EUPV (o ramură a IU în Comunitatea Valenciana), l-a ales pe Antonio Montalban ca și lider candidat pentru Valencia, unul dintre sectoarele populare, unde IU sau PCE a obținut deputați împotriva Isaurei Navarro, după dezbateri aprinse privind chestiuni ideologice și poziții diferite în ceea ce privește confortul de a menține o coaliție cu un alt partid, Partidul Nationalist Valencian (BNV). Coaliția cu BNV a fost eliminată în final de către Partidul Executiv. Acesta a dus la o schismă în cadrul EUPV, care a văzut-o pe Isaurra Navarro, printre alții, plecând către un nou partid constituit din critici la adresa EUPV. Noul Partid a fost numit Inițiativa pentru Țara Valencia (IPV) și a condus în aceste alegeri în coaliție cu BNV, partidul care a fost eliminat de EUPV. În cele din urmă EUPV nu a reușit să obțină vreun loc în Valencia (Partidul IPV nu a câștigat nici în această circumscripție vreun loc).
Rezultatul acestor alegeri s-a dovedit o lovitură grea pentru IU, care a avut cel mai rău rezultat obținut vreodată, obținând două locuri în Parlamentul Spaniol, ulterior Llamazares demisionând în perioada imediat următoare alegerilor.

Convergență și uniune

În noiembrie 2007, Partidul Convergență și Uniune (CIU) l-a numit pe liderul lor în Congres și lider al Uniunii Democratice din Catalonia, Josep Antoni Duran i Lleida, ca și candidat principal. CIU a contestat doar cele 4 provincii catalane.

Republica de stânga catalană

În august 20007, Republica de Stânga Catalană, l-a desemnat pe purtătorul lor de cuvânt în Parlamentul Catalan, Joan Ridao i Martín, ca lider al lor pentru alegeri. ERC a condus în Catalonia și în Comunitatea Valenciană, prin intermediul sucursalei sale ERPV. El a participat de asemenea și într-o coaliție electorală cu alte partide naționaliste în Insulele Baleare, circumscripție numita Insulele Unite.
ERC a fost partidul cu cea mai mare înfrângere din aceste alegeri, obținând trei parlamentari, mai puțin decât cei 8, din alegerile anterioare. Aceste rezultate proaste au deschis o dispută internă cu privire la ideologie și strategii.

Partidul Naționalist Basc

Partidul Naționalist Basc a condus doar în trei provincii Basce. Josu Erkoreka a condus pe lista candidaților din Vizcaya, cea mai populată din cele trei provincii. În Navarra ei făceau parte din coaliția Bai Nafarroa.

Partidele minore din Congres

 Coaliția Canare și-a prezentat candidați în Insulele Canare.
 Partidul Naționalist Galez a condus în Galicia
 Solidaritatea Bascilor (Eusko Alkartasuna) a condus în Comunitatea Autonomă a Țării Bascilor, dar singurul lor reprezentant a pierdut în Guipúzcoa / Gipuzkoa
 Deputatul actual al Partidului Politic din Aragon, compozitoare și cantăreață, Jose Antonio Labordeta și-a anunțat intenția de a nu candida pentru alegeri.

Realocarea de locuri

4 sectoare-Cordoba, A Coruña, Soria și Vizcaya, au pierdut un loc în Congresul Deputaților ca urmare a pierderii nete a populației în aceste circumscripții. Apoi, alte 4-Alicante, Almeria, Murcia si Toledo, toate cu creșteri ale populației, au câstigat un loc pentru fiecare.
Dacă alegerile generale din 2004 au avut loc sub noua repartizare a locurilor, Partidul Socialist (PSOE) ar fi pierdut un singur loc în ambele La Coruña și Vizcaya, în timp ce opoziția Partidul Popular (PP) ar fi avut un loc mai puțin în Córdoba, precum și în Soria. Cu toate acestea, PSOE a câștigat locuri suplimentare în Alicante, Murcia și Toledo, întrucât PP a câștigat doar noul loc adăugat in Almería. În total, PSOE a câștigat în total 165de locuri, în timp ce PP, 147 de locuri.

Campanii

Deși perioada campaniei electorale oficiale în Spania, dureaza doar 15 zile înainte de alegeri (Cu excepția zilei, de dinaintea alegerilor), multe partide, în special PP și PSOE au demarat "pre-campania" cu luni inainte, de multe ori înainte de a fi finalizate listele lor electorale.

PSOE

Prima fază a campaniei a fost facută sub sloganul "Con Z de Zapatero" (cu Z de la Zapatero), o glumă la adresa primului-ministru și al obiceiului candidatului socialist de pronunța toate cuvintele care se termină cu D ca și cum s-ar termina cu Z. Campania a fost legată de termeni precum egalitatea (Igualdad Igualdaz) sau de solidaritate (Solidaridad Solidaridaz), subliniind politicile efectuate de către actualul guvern. A doua fază a fost făcută sub sloganul "La Mirada Positiva" (Perspectivă favorabilă), subliniind platforma viitorului guvern, și "Vota todas con fuerzas Tus" (vot cu toate puterea ta), cu scopul de a mobiliza potențialii alegatori indeciși sau care se abțin.

PP

Pentru pre-campanie PP a folosit sloganul "Con Rajoy es Posible " (cu Rajoy este posibil). De obicei, subliniind propunerile de campanie ale PP, cum ar fi "Llegar un fin de mes, Con Rajoy ES timp posibil". IU a acuzat PP de copierea sloganului său de la ultimele alegeri municipale.

IU

IU a ales sloganul pentru pre-campanie "LlamazarES + Más Izquierda" (LlamazarES (este) mai la stânga), atrăgând atenția asupra poziției lor, ca fiind al treilea Partid Național.

Problemele campaniei

Economia

Economia a devenit o problemă majoră a campaniei cauzată de o serie de factori:
 O încetinire în piața imobiliară, cu prețuri începând chiar să scadă în unele zone.
 creșterea bruscă a prețurilor la unele produse agricole de bază.
 instabilitate globală, ca urmare a incertitudinii de piață
 O creștere a șomajului
Apariția bruscă a economiei, ca o chestiune politică a venit după mai mulți ani de creștere economică constantă, și a adus cațiva observatori care să arate că guvernul ar fi beneficiat dacă alegerile ar fi avut loc mai devreme. În plus, față de aceste elemente, atât PP și PSOE au adus propuneri privind impozitarea.

Rezultate

Congresul
Aceste alegeri s-au îdreptat spre bipartidism, fiecare circumscripție unică fiind câștigată de unul din cele două partide principale (până în prezent, provinciile basce au fost bastion al PNV). Ambele partide principale au câstigat locuri, obtinând aproape 84% din votul popular și 92% din reprezentare. În ciuda acestui fapt, distanța relativ mică care separă cele două partide majore și eșecul fiecăruia, înseamnă că partidele mai mici mențin echilibrul de putere.
PSOE a câștigat 5 locuri, mentinându-și în principal voturile din 2004 (când a câștigat aproximativ 250000 de voturi) și valorificând în declin foștii aliați, IU și ERC, din cauza cărora a pierdut jumătate din reprezentare parlamentară și dreptul lui de a forma un grup parlamentar în cadrul Congresului.
Partidul Popular, principalul partid de opoziție în timpul ultimului tur, a îmbunătățit sprijinul lor cu aproximativ 500. 000 de voturi (1. 6%) și 6 locuri, astfel închizând ușor decalajul față de partidul de guvernământ.
Cu toate acestea redistribuirea locului anterior acestei alegeri a însemnat că în multe provincii, chiar și un număr de locuri a dus la anularea reciprocă a acestor două partide. Cu toate acestea, au existat unele cazuri în care astfel de remaniere a făcut chiar un loc total, dar votul popular puternic al câștigătorului a însemnat că și-a menținut sau chiar a crescut majoritar. Aceasta s-a întâmplat în Cordoba (PSOE-4, 2-PP), Murcia (PP 7–3 PSOE) și Alicante (PP 7–5 PSOE).

Variațiile regionale

Unele regiuni au avut o importanță deosebită: pe de o parte, Catalonia și Țara Bascilor au contribuit la victoria PSOE, cele mai multe dintre voturi venind de la ei. Abținerea votantilor naționaliști a fost citată ca fiind de o importanță deosebită. dar câștigurile partidului de guvernământ în ariile naționaliste tradiționale nu poate fi atribuită în întregime acestui factor. Cele mai mari creșteri ale PSOE a cotei de vot a ajuns în cele trei provincii basce unde alegerile au fost umbrite de uciderea unui consilier local PSOE de către ETA. Galicia, a continuat, de asemenea, trecerea acestuia pe termen lung în partidul de stânga. Orense a fost singurul județ unde PSOE a câștigat un loc direct de la PP, în timp ce în Lugo, votul PSOE a crescut în continuare. În Mellila PSOE au fost aproape de a câștiga.
Pe de altă parte, la Madrid, au existat doi candidați pentru funcția de președinte al Guvernului pe listele respective, PSOE suferind un regres semnificativ: în timp ce în ultimele alegeri au ajuns extrem de aproape de câștig (terminând cu un punct mai puțin) și a reușit să priveze PP majorității sale, principalul partid de opoziție a marcat acum 49. 34% cu 10 puncte înaintea PSOE și recuperând majoritatea locurilor în regiune. UPyD, noul partid, sub conducerea lui Rosa Díez, a obținut locul rămas, intrând în Parlament pentru prima dată. Multe partide muncitorești tradiționaliste, fie au devenit mai puternice, fie au trecut la PP, ca Móstoles sau au pierdut sprijinul PSOE, ca Parla, când recordul său anterior de 36 puncte a scazut cu 15%. Cele mai bune rezultate ale PP au venit de pe coasta de sud a Cataloniei. Cel mai mare vot distribuit într-o singură constituție a venit din Murcia, cu mai mult de 60% din votul popular. Murcia a înregistrat de asemenea cel mai prost rezultat în ceea ce privește votul pentru partidul PSOE, rezultând o diferență mare între cele două partide principale. Principalul partid de opoziție, de asemenea, s-a descurcat bine și în Comunitatea Valencia și în Almería. Ca și în alegerile anterioare, partidul pentru care s-a luptat în aceste regiuni a fost Partidul Nationalist. Totuși, acesta si-a recâștigat reprezentarea în Lleida, lăsând Gironna ca singurul sector electoral fără reprezentare PP.
În Barcelona a existat doar un singur loc între PP si CiU, PP câștigând cu o marjă de aproximativ 250 de voturi, după ce au verificat voturile de peste mări.
Pe 11 aprilie, Zapatero a fost reales Prim-Ministru cu 169 de voturi, 58 pro și 23 de abțineri. Partidele Naționaliste și Uniunea de Stânga s-au abținut, și continuă negocierile cu guvernul. La cei 145 deputați ai PP s-au mai alăturat înca 4. Una a fost Rosa María Díez González, fostă socialistă euro-parlamentară care a format un nou partid cu sediul în Țara Bascilor în opoziție față de dorința lui Zapatero de a coopera cu naționaliștii basci. Ea s-a plâns de "discriminarea suferită de zeci de mii de familii care sunt în imposibilitatea de a-și educa copiii în limba spaniolă"deoarece basci învăța în limba bască la școală, fiind huiduită la Congres pentru aceasta. Cele trei Republici Catalane de stânga au votat NU. Ei au spus că, deși nu închid nici o ușă, au vrut să arate dezamăgirea lor că Zapatero a părut mai reticent în a descentraliza și părea să fie prea cooperativ cu conservatorii și cu Centru de dreapta catalan CiU, deși acestea au rămas convinși că ei au căzut de acord pe ordinea de zi social-democrată.

Problemele proporționalității

În cazul în care alegerile au avut loc folosind un sistem de listă națională, sau cel putin cu circumscripții mai largi, în locul constituțiilor provinciale curente mandatate de Constituție, ambele partide majore ar fi pierdut reprezentația: PSOE ar fi scăzut la circa 160 în loc de voturile curente, 169, în timp ce PP ar fi obținut 147 în loc de 154. Partidele mai mici care funcționau in constituția spaniolă ar fi avut rezultate mult mai bune, în conformitate cu un criteriu reprezentativ mai simplu, astfel UI-ar fi obținut 14 deputați în loc de 2, în timp ce UPyD ar fi obținut patru parlamentari în loc de 1. Era de așteptat, cele două partide sunt cele mai potrivite în a pleda o reformă a legii electorale și de a utiliza un sistem de alocare a locurilor alternativă, în timp ce principalele partide acordă o importanță mică problemei.

Senatul

Sistemul de alegeri pentru Senat este majoritar, pe baza de vot-bloc parțial. Cele mai multe circumscripții împărtășesc aceeași reprezentare a 4 senatori și fiecare alegător poate distribui liber până la 3 voturi dintre toți candidații. Acest lucru duce de obicei la 3/1 voturi împărțite între câștigător și învins. Astfel, un număr mare la vot poate echivala cu nimic în cazul în care câștigătorul circumscripției nu este modificat, dar un număr mult mai mic poate înverti reprezentarea provinciei. Alegerile senatoriale sunt singurul caz în democrația spaniolă unde alegătorii pot alege candidați de la partide diferite, la același tur de scrutin.
Doar 208 de locuri sunt pentru alegeri, deoarece restul (51 până acum, care merge pana la 56 ca urmare a schimbărilor demografice) sunt numite de legislaturile regionale. Partidul Popular, câștigând chiar și un vot popular și captarea Almería din PSOE, a pierdut un singur loc, deși își păstrează statutul de prim partid în Senat. PSOE, pe de altă parte, a făcut câștiguri mari din provinciile basce (reducând in PNV de la 2 la 6 locuri) și Insulele Canare (unde Coaliția Canară a fost aproape ștearsă de către principalele partide, păstrând un singur senator ales). Este capturat de asemenea, Asturias și Teruel din PP și, printr-o marjă de razon subțire a reușit să evite preluarea completă a Ciudad Real de către partidul de opoziție producând un rezultat rar 2-2. Pentru a cunoaște componența finală a Senatului pentru prima jumătate a termenului 9, una trebuie să aștepte pentru numirile rămase de la legislaturi regionale, care merg, după cum urmează: toate 9 din Andaluzia, unde au avut loc alegeri regionale concomitent cu sondajele naționale, și câte unul din fiecare din Insulele Baleare, Insulele Canare, Catalonia și Madrid, toate obținând un loc pentru senator ca urmare a creșterii populației lor. Graficul afișat presupune că parlamentul regional implicat, păstrează reprezentarea Senatului aproximativ proporțională cu propria lor compoziție, fiind întotdeauna cazul ca până acum. Astfel, cinci locuri noi s-ar distribui după cum urmează: 3 PP (Andaluzia, Insulele Baleare, Insulele Canare), 1 PSOE (Madrid), 1 CiU (Catalonia).

Alegeri în Spania

Alegeri legislative în Spania, 2008


Sveigðir, Sveigder o Swegde (n. 277) (nórdico antiguo: El que ondea) fue un rey vikingo semilegendario de Suecia de la Casa de Yngling.

Hijo y sucesor de Fjölnir, casó con Vana de Vanaheimr, probablemente un miembro de los mitológicos Vanir. Engañado y atraído por un enano, Sveigðir desapareció en el interior de una roca y nunca regresó. Le sucedió su hijo Vanlandi. Su figura protohistórica aparece en la saga Ynglinga, Ynglingatal e Historia Norwegiæ.

Íslendingabók cita una línea de descendencia en Ynglingatal y menciona a Svegðir como sucesor de Fjölnir y predecesor de Vanlandi: iiii Fjölnir. sá er dó at Friðfróða. v Svegðir. vi Vanlandi.

Referencias

Bibliografía
 Nerman, B. Det svenska rikets uppkomst. Estocolmo, 1925.

Enlaces externos
 La Saga de los Ynglings y la Heimskringla en «Kulturformidlingen norrøne tekster og kvad». (en inglés y noruego)

Reyes vikingos legendarios de Suecia

Sveigðir