Moraleda de Zafayona, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin en çok nüfusa sahip olan ve güney sınırında bulunan, Endülüs otonom bölgesine bağlı sekiz eyaletinden Akdeniz'e kıyısı bulanan Granada'ya bağlı 170 belediyeden biridir. Moraleda de Zafayona belediyesinin nüfusu 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 2769 kişidir.

Granada'nın belediyeleri

Moraleda de Zafayona


Carlos Fernández nacido en (San Nicolás de los Arroyos, Buenos Aires, el 4 de agosto de 1873 - 5 de enero de 1915 Concordia, Entre Ríos), militar del Ejército argerntino, fundador de la ciudad Presidencia Roque Sáenz Peña, en 1912.

Biografía
Siendo adolescente ingresó en el Colegio Militar de la Nación, incorporándose en el regimiento 11 de caballería. En 1892 egresó con el cargo de alférez de caballería.

Como 2.º Jefe del regimiento 7 de Caballería participó en al intervención a la provincia de Corrientes, desde el 12 de octubre de 1907 hasta el 30 de abril de 1908. Como así también en las expediciones del interior del Chaco, realizadas con el regimiento durante esos dos años.

En 1912 fue nombrado Jefe del Regimiento 6 de Caballería de Línea, dependiente del Comando de las Fuerzas en operaciones en el Chaco.

Fundación del pueblo
Participó en la campaña que las fuerzas nacionales realizaban en el interior del Chaco Austral. Ya como comandante Carlos Fernández relevó al jefe del cuerpo Pedro Amarante, que había partido de Tostado el 4 de septiembre de 1911, con rumbo al norte y se internó en el Chaco, acampando en el km 177, para fundar un pueblo. Vio que ese lugar no era apropiado. Recorrió la zona buscando terreno alto y agua potable; así fue como decidió quedar en el km 173, paralelo a la vía del Ferrocarril Central Norte.

El campo estaba cubierto de pasto y a la derecha un tupido bosque, donde había una picada llamada Sáenz Peña –cubierta por vegetación– camino a Fortín Lavalle. En este lugar se levantó el campamento. Además de fundar un pueblo, buscaba un camino recto que uniera a los fortines.

Luego de ver si el terreno era apto para cultivos, excavar pozos y encontrar agua dulce, comenzaron los trabajos para la fundación del pueblo, mensuras del terreno y delineación de cien manzanas, dentro de otras doscientas, rodeadas de chacras. Con el nombre de Kilómetro 173, se fundó el 1 de marzo de 1912, en la actual ciudad de Presidencia Roque Sáenz Peña.

En el lado opuesto de la vía que fue elegido, se levantó la edificación del cuartel y su amplio corral, que era el área reservada para una posible ampliación y cuyo contorno fue cercado con vigas prismáticas, de maderas de guayacán, de cuatro metros de alto por cuarenta centímetros de lado, y en una de sus caras se grabó a fuego "P.R.P.R.S.P." que quería decir: "Pueblo de Reserva para Presidencia Roque Sáenz Peña".

En 1911 el regimiento 6 fue trasladado a Concordia, lugar donde Fernández falleció el 5 de enero de 1915, a consecuencia de un paro cardíaco.

Enlaces externos

 Biografía

Militares nacidos en Buenos Aires
Fallecidos por infarto agudo de miocardio
Fundadores de localidades en Argentina

Carlos Domingo Fernández


Aeneas (), Kral Ankhises ile Aphrodite'nin oğlu ve Troya kahramanlarından biridir. Latin Şair Vergilius'un Aeneis isimli şaheserinin konusu oldu ve bu Anadolulu prens, Roma'nın millî kahramanı ve İmparator Augustus'un atası sayıldı.

Truva düştükten sonra şehirden kaçıp yeni bir yurt arayan Truvalılara önderlik etti. Önce sağ kurtulanlarla beraber Kaz Dağı'nın güneyindeki Antandros (Altınoluk) kentine gelip buradan gemi ile denize açılmışlardır. Rüzgâr onları Kartaca'ya sürüklemiştir. Kartaca Kraliçesi Dido'nun bir süre misafiri olduktan sonra tekrar yola çıkarlar ve Orta İtalya'da karaya çıkarlar. Burada yerli Sabinlerle de karışarak Roma kentini kurarlar. Truva'daki Palladium adıyla bilinen heykeli beraberinde kaçırıp, kurulacak olan Roma kentinin bulunduğu yere diktiği belirtilir. Truva'da Hektor'dan sonra en büyük kahraman sayılırdı. Dardanya prensiydi. Torunları Romulus ve Remus, Roma İmparatorluğu'nu kurmuştur.

Roma mitolojisi edebiyata yansımış ve ünlü Romalı Şair Vergillius 'Aeneis' adlı eserini yazmıştı. 'Aeneis' eserinde Şair, Troya kahramanlarından biri olan Aeneis'in halkı ile birlikte İtalya'ya nasıl yerleştiğini anlatır. Aeneas, Troyalı Prens Ankhises ile Tanrıça Aphrodite'nin oğludur. Tanrılar, Kral Priamos soyunun sona ermesine Dardanos soyunun ise devam etmesine karar vermiştir. Bu nedenle Aeneas, annesi Tanrıça Aphrodite'nin yol göstermesi ile yakınları ve halkıyla İtalya'ya varabilecektir. Uzun ve bol serüvenli bir yolculuktan sonra Aeneas, İtalya'nın Tiber Nehri kıyılarına kolonisini kurar. Burada yörenin kralı Latinus ile dost olur ancak Yunan kolonisinin komutanı Turnus ile dövüşür ve onu yenerek öldürür. Latinus'un kızı Lavinia ile evlenerek Lavinium kentini kurar. Bu kent sonraları Albalonga adını alacaktır. Nihayet kent Roma adını alarak çok ünlenecek ve tarihte önemli roller üstlenecektir. Aeneas soyu, oğlu Iulus ile devam eder ve bu soydan gelen Rhea Silvia Mars'tan (Ares) ünlü ikizler Remus ve Romulus'u (Remo ve Romolo) doğurur.

Homeros'un İlyada, Quintus Smyrnaios'un Troya'nın Düşüşü, Apollodoros'un Tarih ve Pausanias'ın Yunanistan'ın Tasviri eserlerinde de kendisi işlenmiştir.

Kaynakça

Truva Savaşı'ndaki kişiler
Afrodit'in çocukları
Yunan mitolojisi kahramanları
Roma mitolojisi
Klasik mitoloji yarı tanrıları
Aineias karakterleri
Efsanevî ilk insanlar

Aeneas


Afrikalı Leo (Fransızca orijinal adı: Léon L'Africain), Lübnanlı yazar Amin Maalouf'un yazdığı 1986 yılında yayımladığı ilk romanıdır. Yayımlandığı yıl Fransız-Arap Dostluk Ödülü'nü kazanan bu roman, anı ve günlük şeklinde yazılmıştır. Kitap, 15. yüzyılın sonlarında Müslüman hakimiyetindeki Endülüs'ün Granada kentinde yaşayan Müslüman bir ailenin tek erkek çocuğu olan Hasan'ın yıl yıl yaşamış olduğu önemli olayları derleyerek anlatmaktadır. Afrikalı Leo kitabı, günümüzde de bir "klasik" olarak kabul edilmektedir.

Kitap hakkında
Eser, ara sıra, İslam ve Hristiyanlık inançlarının birbirlerine ve onlara inanan insanlar üzerinde oluşan karşılıklı etkileşimi ve benzerliklerini ortaya koymaktadır.

1489'da Granada'da Müslüman bir ailede doğan Hassan el-Wazzan (Afrikalı Leo), 1488'den 1527'ye kadar geçen her yılını oğluna, kendi yaşadıklarını, anne ve babasından dinlediklerini tarihî gelişmelerle birlikte bir anı defterine aktarmaktadır. Kitap, Hasan'ın hayatında çok önemli değişikliklerin yaşandığı dört şehrin isimleriyle dört bölümden oluşmaktadır: Granada, Fas, Kahire ve Roma.

Kitap, Afrikalı Leo'nun gezi notlarından derlenmiştir ve gezgin hakkında çok fazla kaynak olmadığı için yazar Maalouf, kitabı dönemin önemli olayları ve şahsiyetleriyle bezemiştir. Dönemin üç papası (X. Leo, VI. Hadrianus ve VII. Clemens), iki Osmanlı imparatoru (Sultan Selim ve Sultan Süleyman), son iki Memlûk hükümdarı (Kansu Gavri ve II. Tomanbay), son Gırnata hükümdarı Boabdil, İspanya kralı II. Fernando, Kastilya kraliçesi I. Isabel ve Fransa kralı I. Francis'in yanı sıra, dönemin diğer önemli siyasi ve kültürel figürlerinden de anekdotlar sunulmuştur.

Kitaptan bazı bölümler

Giriş paragrafı
"Ben, Hasan, tartıcıbaşı Muhammed'in oğlu, ben, Giovanni Leone de Medici; bir berberin sünnet ettiği, bir papanın vaftiz ettiği ben. Şimdi Afrikalı diye anılıyorum, ama Afrikalı değilim, Avrupalı da Arabistanlı da değilim. Bana Granadalı, Faslı, Zeyyatlı da derler, ama ben hiçbir ülkeden, kentten ya da boydan değilim. Yolların oğluyum ben; ülkem kervan, yaşamımsa yolculukların en beklenmedik olanı...

Benim Arapça, Türkçe, Kastilya dili, Berberi dili, İbranice, Latince, sokak İtalyancası konuştuğumu duyacaksın; çünkü bütün diller ve bütün dualar benim dillerim, benim dualarım. Fakat ben hiçbirine ait değilim. Ben yalnızca Tanrı'ya ve dünyaya aidim. Ve yakında bir gün yine onlara döneceğim."

Son paragraf
"Nereye gidersen git, birileri sana derinin rengini ve dualarını soracak. Onların itkilerini hoşnut etmekten uzak dur! Oğlum, çoğunluk önünde boyun eğmekten kaçın! İster Müslüman, ister Hristiyan, ister Yahudi olsunlar, seni olduğun gibi kabul etmeliler ya da seni yitirmeyi göze almalıdır. İnsanların görüşünü dar bulduğun zaman ise, kendi kendine Tanrı'nın ülkesinin çok geniş olduğunu söyle; O'nun elleri çok geniştir, O'nun yüreği de çok geniştir. Uzaklara gitmek, denizler, sınırlar, ülkeler ve inançlar aşmak fırsatı çıktığı zaman, hiç duraksama!

…Bütün sevdiklerim arasında ilk göçen ben olmak isterim. En son yere, Yaradan'ın gözünde kimsenin yabancı olmadığı ülkeye doğru…"

Sinemaya uyarlanması
Fransa'da kitap, 1987 yılında filme uyarlanmıştır. Uluslararası ses getiren filmin senaryosunu, kitabın yazarı Amin Maalouf ve Jack Jacquine yazmıştır.

Dış bağlantılar
 Amazon'da
 Antoloji ve yorumlar

Ayrıca bakınız
 Semerkant (roman)

Kaynakça

Amin Maalouf romanları
Fransız tarihî romanları
1986 romanları
20. yüzyıl Fransız romanları
Fransız biyografik romanları
İlk romanlar
Fransızca romanlar
16. yüzyılda geçen romanlar
Konusu Rönesans'ta geçen eserler

Afrikalı Leo


Una serie de rocas ígneas es una asociación de rocas ígneas que están probablemente relacionadas genéticamente, por ejemplo que derivan del mismo magma o que una dio origen a la otra. Las principales series ígneas son:
 Serie subalcali
 Serie calco-álcali
Serie de K alto
Serie de K intermedio
Serie de K bajo
 Serie tholeiitica
 Serie álcali
 Serie potásica

Referencias

Rocas ígneas

Serie ígnea


Cornelio Frangipane, dit l'Ancien, né le  à Tarcento, et mort dans cette même ville le , est un avocat et littérateur italien.

Biographie
Issu de la maison de Castello dans le Frioul, il nait au commencement du . Après avoir terminé ses études d'une manière brillante, il fréquente le barreau à Venise et ne tarde pas à fixer sur lui l'attention publique par ses talents oratoires. Il est chargé plusieurs fois de complimenter les nouveaux doges au sujet de leur élection et porte la parole dans d'autres occasions d'éclat. Il fait en 1558 le voyage de Vienne, pour défendre un certain Matthias Hofer accusé d'homicide, et prononce à ce sujet devant l'empereur un discours qui sauve son client. Frangipane fait de la poésie son délassement ; et l'on trouve de lui, dans les recueils du temps, quelques pièces de vers assez agréables. Il meurt en 1588.

Œuvres
Outre les discours qu'on vient de citer, on connaît de lui :

 Une Traduction en italien des Oraisons de Cicéron pour Marcellus, Ligarius et Déjotarus ; elles sont imprimées dans le recueil des Diverse orationi par Francesco Sansovino, Venise, 1561, 1562 et 1569, in-4°, et dans la Raccolta d'alcune orationi d'uomini illustri, Padoue, 1690, in-12. La traduction de l'oraison pour Ligarius a été réimprimée seule dans la Raccolta di prose e poesie a uso delle regie Scuole, Turin, 1744, in-8° ;
 Helice. Rime, et versi di vari compositori de la patria del Frioli, sopra la fontana Helice. Venise, 1566, in-4°. Ce rare volume contient la description en prose d'une magnifique fontaine que Frangipane avait fait construire dans son délicieux jardin de Tarcento et les vers italiens ou latins par lesquels ses compatriotes l'avaient célébrée à l'envi.

Sources

Liens externes

Juriste italien du XVIe siècle
Naissance en septembre 1508
Décès en août 1588
Décès à 79 ans

Cornelio Frangipane


William Thomas Ward (* 9. August 1808 im Amelia County, Virginia; † 12. Oktober 1878 in Louisville, Kentucky) war ein US-amerikanischer Offizier und Politiker. Zwischen 1851 und 1853 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
William Ward besuchte die öffentlichen Schulen seiner Heimat und dann das St. Marys College in der Nähe von Lebanon (Kentucky). Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Greensburg in diesem Beruf zu arbeiten. Zwischen 1847 und 1848 nahm er als Major am Mexikanisch-Amerikanischen Krieg teil. Politisch war Ward Mitglied der Whig Party. Im Jahr 1850 saß er als Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1850 wurde er im vierten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1851 die Nachfolge des Demokraten George Caldwell antrat. Da er im Jahr 1852 auf eine erneute Kandidatur verzichtete, konnte Ward bis zum 3. März 1853 nur eine Legislaturperiode im Kongress absolvieren. Diese war von den Diskussionen um die Frage der Sklaverei im Vorfeld des Bürgerkrieges bestimmt.

Nach dem Ausbruch dieses Krieges wurde William Ward Brigadegeneral im Heer der Union. Er nahm an mehreren Feldzügen teil und diente dort während des ganzen Krieges. Nach Kriegsende praktizierte Ward wieder als Anwalt in Louisville. Dort ist er am 12. Oktober 1878 auch verstorben.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der United States Whig Party
Politiker (19. Jahrhundert)
Militärperson (Nordstaaten)
Person im Mexikanisch-Amerikanischen Krieg
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1808
Gestorben 1878
Mann

William Thomas Ward


Marco Junio Silano  fue un senador y cónsul romano en 25 a. C. junto con el emperador Augusto.

Familia
Silano provenía de la familia noble de los Junios Silanos. Fue cuñado del triunviro Marco Emilio Lépido.

El nieto de Silano, Marco Junio Silano Torcuato, fue cónsul en 19 y se casó con una bisnieta de Augusto.

Carrera
Silano sirvió como uno de los legados de Julio César en 53 a. C. Apoyó a su cuñado Lépido en 44 a. C. después del asesinato de César, acompañándolo a los Alpes. El año siguiente, Lépido lo envió con un destacamento de tropas para reunirse con Marco Antonio en la batalla de Mutina, pero se negó a aceptar la responsabilidad por la ayuda proporcionada por Silano. Tras perder el favor de los triunviros, en 39 a. C. se alió a Sexto Pompeyo. Pudo regresar al servicio de Antonio bajo los términos del pacto de Misenum. Posteriormente, Silano sirvió bajo el mano de Antonio en Acaya y Macedonia  de 34 a 32 a. C., con el título de quaestor pro consule o quizás proquaestor. Alrededor de esta época, también fue elegido augur.

Antes de la batalla de Accio, Silano se dirigió a Octaviano. El futuro emperador lo alzó al patriciado en 30 a. C. y obtuvieron el consulado juntos en 25 a. C.

Notas

Referencias

Bibliografía
 T. Robert S. Broughton, The Magistrates of the Roman Republic, Vol II (1952).
 Syme, Ronald, The Roman Revolution, Clarendon Press, Oxford, 1939.
 Anthon, Charles & Smith, William, A New Classical Dictionary of Greek and Roman Biography, Mythology and Geography (1860).

Militares de la Antigua Roma del siglo I a. C.
Senadores de la Antigua Roma del siglo I a. C.
Nobles de la Antigua Roma
Cónsules del Imperio romano
Cuestores
Augures
Silano
Familia de Marco Junio Bruto

Marco Junio Silano (cónsul 25 a. C.)


.af, Afganistan'ın internet kod harfleri.

Altalanları ve özellikleri
 com.af - Şirketler.
 edu.af - Karışık eğitim kuruluşları.
 gov.af - Milli sektör.
 net.af - İnternet organizasyon ama serbest kullanım.
 org.af - Ticari amacı gütmeyen kuruluşlar. Örnek: vikipedi
 military.af - Kullanılmıyor (rezerve) mil.af tasarım aşamasında.

Afganistan medyası
Afganistan'da iletişim
İnternet ülke alan kodları
1997 tanıtımları

.af


Alfred Thorwarth (* 14. März 1938; † 6. Mai 2018 in Pulheim-Brauweiler) war ein deutscher Fernsehredakteur, der maßgeblich an der Etablierung von Natur- und Umweltschutz-Themen im deutschen Fernsehen beteiligt war.

Leben und Wirken
Nach seiner Arbeit bei der Deutschen Welle wurde Thorwarth 1969 Redakteur bei der neugegründeten Hauptabteilung Wissenschaft beim Westdeutschen Rundfunk. 1978 moderierte er gemeinsam mit Dieter Kaiser das Umweltmagazin Arche 2000. 1979 übernahm er die Leitung der Programmgruppe Weiterbildung und Freizeit beim WDR. Von 1980 bis 1983 war er Geschäftsführer der Projektgruppe Regionalisierung/Dezentralisierung, die mit der Planung für den Bau der Landesstudios und die Entwicklung der Regionalprogramme beauftragt war. 1981 kreierte Thorwarth das Umwelt- und Wissenschaftsmagazin Globus, das ab 1982 ausgestrahlt und ab 2003 durch die Sendung W wie Wissen ersetzt wurde. Moderiert wurde es im Wechsel von Ranga Yogeshwar, Jean Pütz, Hartmut Stumpf, Dieter Kuhr und Thorwarth selbst. 1983 wurde Thorwarth unter Jochen Denso stellvertretender Leiter des WDR-Landesstudios Köln. 1989 leitete er die Programmgruppe Wissenschaft/Ökologie und 1993 wurde er stellvertretender Leiter des Programmbereichs Kultur und Wissenschaft. Im April 2001 ging Thorwarth in den Ruhestand.

Besonders fasziniert war Thorwarth von den Meeren. So wirkte er 1985 in der vierteiligen Reihe Unternehmen Tiefsee und 1992 in der achtteiligen Fernsehreihe Mittelmeer 2000 mit, zu der er auch das Begleitbuch schrieb.

Thorwarth wurde im Friedwald Bad Münstereifel beigesetzt.

Literatur
 Pressemappe WDR Westdeutscher Rundfunk: Langjähriger WDR-Mitarbeiter Alfred Thorwarth von Fernsehdirektor Jörn Klamroth verabschiedet vom 27. April 2001. Online-Version

Einzelnachweise

Wissenschaftsjournalist
Fernsehmoderator (Deutschland)
Person (Medien, Köln)
Deutscher
Geboren 1938
Gestorben 2018
Mann

Alfred Thorwarth


Linda Biemans er en dansk portrætfilm fra 2015 instrueret af Johnny Carlsen.

Handling
Linda Biemans har levet hele sit liv indenfor kunstens verden. Efter et langt liv på de skrå brædder som balletdanser, har hun vendt sit fokus mod marmor og stenhuggeri. Vi følger hende i hendes virke med at slå den rå marmor til en nærmest transparent nymfe, samtidig med at vi ser, hvor stenen bliver brudt samt dens vej til stenhuggeriet. Filmen er klippet som en musikvideo over den musik Linda havde i hovedet under produktionen af sin kunst.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 2015

Linda Biemans


Zaslavje (blr. Заслаўе; rus. Заславль) grad je u središnjoj Bjelorusiji u Minskoj oblasti.

Nalazi se na oko 12 km sjeverozapadno od glavnoga grada Minska i dio je administrativne jedinice Minski rajon.
Prema procjeni iz 2012. u gradu je živjelo 14,374 stanovnika.

Zemljopis
Grad leži na mjestu gdje rijeka Svislač ulazi u umjetno Zaslavsko jezero na oko 12 km sjeverozapadno od Minska. Kroz naselje prolazi željeznička pruga na relaciji Minsk—Maladzečna. Grad je dio urbanoga područja Minska zajedno s gradovima Fanipalj i Mačulišči.

Povijest
Prema srednjovjekovnim ljetopisima, Zaslavje je 985. osnovao kijevski knez Vladimir I. Veliki koji je tu poslao u izgnanstvo svoju suprugu Rognedu i sina Izjaslava. Prema njegovom sinu Izjaslavu novo naselje je i dobilo ime.

Tijekom ranog srednjega vijeka grad je bio središte tadašnjega Zaslavskoga kneževstva. Godine 1959. administrativno je uređen kao grad u Minskog rajona, a službeni status grada ima od 14. kolovoza 1985. godine.

Izvori

Gradovi u Bjelorusiji

Zaslavje


قب الياس قرية وبلدية لبنانية تابعة إداريًا لقضاء زحلة في محافظة البقاع. يبلغ عدد سكانها 55,000 نسمة.
تقع بين مكسة وعميق وفيها سوق خضار كبير .

تبعد قب الياس - وادي الدلم 45 كلم (27.963 ميل) عن بيروت عاصمة لبنان. ترتفع 950 م (3116.95 قدم - 1038.92 ياردة) عن سطح البحر وتمتد على مساحة 2061 هكتاراً (20.61 كلم²- 7.95546 ميل²).

معالم

معبد الشمس
توجد منحوتة في صخرة شاهقة يطلق عليها حاليًا اسم «حيدرة»، وهي من الآثار الرومانية، وقد كانت معبداً لإله الشمس.

القلعة المعنية
وهي قلعة بناها فخر الدين المعني الثاني، آثارها باقية في أعالي البلدة،  ويُعتقد أن العثمانيين قد هدموها لكيلا تكون حصناً يستخدمه المناوئون  لعسكر السلطان

أعلام
 إيلي الشنطيري

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء زحلة
أماكن مأهولة في لبنان
تجمعات سنية في لبنان
مدن لبنان

قب إلياس


Saint Marcien de Tortone ( - ), est traditionnellement considéré comme le premier évêque (episkopos) de Tortone, dans la province d'Alexandrie. Il est vénéré par l'Église catholique comme saint, martyr et patron de Tortone. Sa fête est le 6 mars.

Biographie
Selon la tradition, né dans une famille païenne, il a été converti par saint Barnabé, compagnon de saint Paul, et confirmé dans la foi par saint Syrus, alors évêque de Pavie. Il commença à conduire la communauté chrétienne de Tortone et à évangéliser les environs à partir de 75.

Après 45 ans à la tête du diocèse, il fut martyrisé sous l'empereur Hadrien. Il a été évoqué un crucifiement, mais d'après les textes et les représentations picturales, il s'agit plutôt d'une décapitation. Le préfet romain d'Asti qui décida du martyre de Marcien l'étendit à ceux qui l'avaient côtoyé de près, dont le jeune soldat saint Second qui, après avoir été converti et enseigné par l'évêque, s'occupa de son corps qu'il déposa dans une sépulture en terre cuite. Sa mort est située entre 117 et 138, traditionnellement le 6 mars 120.

Ce fut Walafrid Strabon qui, à l'occasion de la construction d'une église en l'honneur du saint, le certifia comme le premier évêque de la communauté de Tortone et martyr.

Dans un document du  de l'anonyme de Ravenne, il est indiqué comme évêque de Ravenne, martyrisé et enterré à Tortone.

Postérité
Selon la tradition, ses reliques ont été trouvées sur la rive gauche de la rivière Scrivia par l'évêque saint Innocent (son successeur au ) qui sont aujourd'hui conservées à la cathédrale de Tortone. Une translation solennelle eut lieu en 1609. Une petite église dédiée au saint martyr avait été construite sur le site, mais elle a été démolie à la fin du  par les Dominicains du monastère Saint Marcien. En 1875, le baron Guidobono Cavalchini Garofoli fit construire une nouvelle chapelle commémorative à l'occasion des célébrations du 1800 anniversaire du début de l'évêché, selon la tradition en 75.

Auparavant, la Saint Marcien était célébrée le 27 mars, mais c'est l'évêque Cosimo Dossena (1612-1620) qui la déplaça au 6 mars.

À Genola, dans la province de Coni, le saint est également vénéré comme le patron de la ville ; l'os d'un index y est conservé depuis la fin du . Plusieurs églises portent son nom, principalement dans le Nord-Ouest de l'Italie, comme à Ottone, Viarigi et Mede.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Diocèse de Tortone
 Liste des évêques de Tortone

Liens externes

  Liste des évêques de Tortone, G-Catholic.org

Date de naissance non renseignée (Ier siècle)
Évêque de Tortone
Saint italien
Personnalité liée à Tortone
Décès en 120

Marcien de Tortone


Sözlerim Silahım, Silahsız Kuvvet'in 20 Ocak 2001 tarihinde Hypnotic Records etiketiyle çıkan rap albümüdür.

Şarkı listesi

Dış bağlantılar

Sagopa Kajmer albümleri
2001 albümleri
Rap albümleri

Sözlerim Silahım


Fundamentet er en dansk forening i Aarhus, der arbejder med at hjælpe sårbare og udsatte mennesker og forsøger at nytænke socialt arbejde. Fundamentet tildeles i 2018 Kronprinsparrets Stjernedryspris.

Fundamentet søger at hjælpe mennesker, der har det svært, ind i et fællesskab, hvorigennem de kan forbedre deres livssituation. Foreningen giver gode råd, tilbyder forskellige former for behandlinger og ikke mindst nærvær. Fundamentet er en privat organisation, der er økonmisk støttet af forskellige donorer, ikke mindst den lokale Lind Invest, der over en tiårig periode har givet 3,8 millioner kr til foreningen.

Foreningen blev dannet i 2014 af pædagogmedhjælper Steffen Lykke Rasmussen, der havde erfaringer med flere græsrodsprojekter på det sociale område. Han havde i den forbindelse på nært hold oplevet, at det eksisterende system ikke altid fungerede. Han havde i første omgang forsøgt at blive valgt ind i byrådet i Aarhus ved at stille op som løsgænger, men skønt han fik ottendeflest stemmer, var det ikke nok til valg. I stedet gik han sammen med ligesindede i gang med at etablere Fundamentet, der åbnede i 2014 med Rasmussen som leder. Dette var han til årsskiftet 2017-18, hvor han trak sig ud af Fundamentet.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Fundamentets websted

Foreninger
Etableret i 2014

Fundamentet


|}

Linia de cale ferată Golești–Câmpulung–Parcul Kretulescu h. este o cale ferată secundară din România, neelectrificată și simplă. Inaugurarea liniei a avut loc în anul 1887. În anul 1972, tronsonul este extins cu aproximativ 14 kilometri către Argeșel, pentru a fi deservită fabrica de ciment din zonă.

Lungimea totală a traseului este de 56,9 kilometri, fiind străbătut în 115 de minute. În anul 2023, materialul rulant folosit pe această rută era compus din Automotoare Seria 900 sau Desiro Siemens.

Serviciile pentru călători sunt furnizate de CFR Călători.

Note

Pitești–Golești–Câmpulung

Calea ferată Pitești–Golești–Câmpulung


معزي منصور علي الجميع دفاع الانتظار مسلسل اجتماعي سوري، بث في رمضان عام 2006.

عنه
حقق أعلى نسب مشاهدة بين المسلسلات المعروضة في موسمه الرمضاني (2006)، تنبع أهميته كونه أول مسلسل عربي نزل إلى قاع المدينة ليبث للمشاهدين حياة سكان العشوائيات الفقراء ويسلط الضوء على أسلوب حياتهم وطريقة تفكيرهم، همومهم ومشاكلهم من خلال حبكة درامية. يأتي دور تيم حسن (عبود) الشاب اللقيط الذي تربى في ملجأ للأيتام ويعمل في الأعمال الحرة المشروعة، والذي كان أشبه ما يكون بروبن هود الحي من خلال دماثة خلقه وطريقة تعامله الطيبة حتى مع حثالة الحي ودفاعه عن المظلومين ووقوفه بوجه الأشرار، إضافة لتوزيعه النقود على الفقراء بشكل دائم مما يجعل (رجا) وهو فتى من سكان الحي يعتبره بمثابة أخيه الكبير.

الممثلون
 بسام كوسا  وائل
 تيم حسن   عبود
  أحمد اللبابيدي   رجا
 نسرين طافش   باسمة
 سلافة معمار   مروى
 يارا صبري   سميرة
 أيمن رضا   صابر
 عبير شمس الدين  زهيره
 قاسم ملحو  فاضل
 عمر حجو  أبو أسعد
 اندريه سكاف  غليص
 نضال سيجري  الشاويش
 تاج حيدر    هند
 رشا الزغبي  سنية
 أحمد الأحمد  بسام

المصادر

برامج تلفزيونية عربية
عروض تلفزيونية عن الموت
مسلسلات تلفزيونية اجتماعية سورية
مسلسلات تلفزيونية انتهى عرضها في 2006
مسلسلات تلفزيونية تقع أحداثها في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية درامية سورية
مسلسلات تلفزيونية سورية
مسلسلات تلفزيونية سورية بدأ عرضها في 2006
مسلسلات تلفزيونية سورية في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية عربية
مسلسلات تلفزيونية عن الأيتام
مسلسلات تلفزيونية عن الزواج
مسلسلات تلفزيونية عن الصحافة
مسلسلات تلفزيونية عن انتقام
مسلسلات تلفزيونية عن أطفال
مسلسلات تلفزيونية عن معلمين
مسلسلات عن المراهقة
مسلسلات عن عائلات

الانتظار (مسلسل)


Le dème de Fanári, en  / Dímos Fanaríou, est un ancien dème du district régional de Préveza, en Épire, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Párga.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Épire
Ancien dème en Grèce

Dème de Fanári


Harezm Tengesi, 1873 yılına kadar Hive Hanlığı'nda kullanılmış olan para birimidir.

10 falus (on Tenge kuruşu) değerinde olan Harezm Tengesi 1873 yılında Rus İmparatorluğu'nun bölgeyi işgali ile yerini Rus Rublesi'ne bırakmıştır.

1918 yılından 1924 yılında Harezm Sovyet Halk Cumhuriyeti'nin kuruluşunda kadar hanlığın bağımsız olduğu bir dönemde bu para birimi yeniden kullanılmıştır. 1924 yılında 1 Ruble, 5 Tenge olarak değerlendirilmiştir.

Banknotlar

1918

1919

Para birimleri
Harezmşahlar
Özbekistan ekonomisi

Harezm tengesi


Iron Chef Brasil é um talent show brasileiro produzido e exibido pela  Netflix, sendo uma versão da norte-americana de mesmo nome.

No programa Grandes chefs da alta gastronomia brasileira entram na arena para batalhar! Novos talentos da cozinha nacional encaram uma seleção estrelada de Iron Chefs em duelos emocionantes. Na grande decisão, apenas um desafiante luta pelo título da temporada.

O reality foi anunciado em julho de 2021, e conta com a apresentação de Fernanda Souza e Andressa Cabral. Estreou em 10 de agosto de 2022.

Participantes
Abaixo a lista dos participantes desta edição.

Episódios

Histórico

Referências

Iron Chef: Brasil


Eight ships and a shore establishment of the Royal Navy have been named HMS Centurion, after the centurions of ancient Rome. A ninth ship was planned but never built.

Ships
  was a 34-gun ship launched in 1650 and wrecked in 1689.
  was a 48-gun fourth-rate launched in 1691 and broken up in 1728.
  was a 60-gun fourth-rate launched in 1732 and broken up 1769 after George Anson's voyage around the world
  was a 50-gun fourth-rate launched in 1774. She was reduced to harbour service in 1809, sank at her moorings in 1824, and was raised and broken up in 1825.
 HMS Centurion was a 74-gun third-rate launched in 1812 as . She was renamed HMS Centurion in 1826 and was broken up in 1828.
  was an 80-gun third-rate launched in 1844. She was converted to screw propulsion in 1855, and sold in 1870.
  was a Centurion-class battleship launched in 1892 and sold in 1910.
  was a King George V-class battleship launched in 1911. She was converted to a target ship in 1926, rated as an escort ship in 1940, and was sunk off Arromanches as a breakwater in 1944.
 HMS Centurion was to have been a 9,000 ton cruiser, planned in 1945, but cancelled in 1946.

Shore establishment
  was the central drafting depot established at Haslemere in 1956, commissioned in 1957 and named in 1964. The base moved to Gosport, becoming a drafting depot and a pay and accounting centre, in 1970. It was paid off in 1994, becoming Centurion building, a tender to , mainly responsible for personnel and Human Resources functions.

Battle honours
Ships named Centurion have earned the following battle honours:

Armada, 1588
Cadiz, 1596
Dover, 1652
Portland, 1653
Gabbard, 1653
Scheveningen, 1653
Santa Cruz, 1657
Lowestoft, 1665
Four Days' Battle, 1666
Orfordness, 1666
Barfleur, 1692
Velez Malaga, 1704
Marbella, 1705
Nuestra Senora de Covadonga, 1743
Finisterre, 1747
Louisbourg, 1758
Quebec, 1759
Havana, 1762
St. Lucia, 1778
China, 1900
Jutland, 1916
Normandy, 1944

Royal Navy ship names

HMS Centurion


Ronny Kreher (* 24. Januar 1980) ist ein deutscher Fußballspieler, der seit 2013 bei Vfl Pirna-Copitz unter Vertrag steht.

Er absolvierte bisher ein Spiel für die erste Mannschaft von Dynamo Dresden, als er am 23. November 2008 in der 3. Liga gegen die SpVgg Unterhaching in der 80. Minute für Ronny Nikol eingewechselt wurde. Er war viele Jahre Mannschaftskapitän von der zweiten Mannschaft Dynamo Dresdens.

Weblinks

Deutscher
Geboren 1980
Mann
Fußballspieler (FV Dresden 06)
Fußballspieler (Dynamo Dresden)

Ronny Kreher


Kerç (Kırım Tatarcası: Keriç, Ukraynaca: Керч, Rusça: Керчь, ), Kırım Özerk Cumhuriyeti'nin doğusundaki Kerç Yarımadası'nda yer alan bir şehir. Kuzey Kafkasya'dan Kerç Boğazı ile ayrılır.

Tarih
Kerç, yerleşimin antik dönemlere uzandığı kentlerden biridir. Bugünkü kentin yakınlarındaki Mayak köyündeki arkeolojik bulgular, buranın MÖ 17-15. yüzyıllarda yerleşme merkezi olduğunu göstermiştir.

Bir kentsel yerleşme olarak Kerç'in tarihi MÖ 7. yüzyıldan başladı. Miletoslu Yunan koloniciler Kerç Boğazı kıyısında bir kent devleti olan Pantikapaeumos'u kurdular. Bugünkü Kerç kenti bu antik kentin temelleri üzerinde yükseldi. Kent, MÖ 480 yılında Bosporos Krallığı'nın başkenti oldu.

Pantikapaeumos kenti, Asya ve Avrupa ticaret yolu üzerinde olduğu için kısa sürede gelişti. Tahıl ve balık ihracı merkezi olmasının yanında şarapçılık da önemliydi. Kentin zamanla nüfusunun önemli kısım İskitler, Sarmatlar gibi halklardan oluşmaya başladı.

Pantikapaeumos, MS 1. yüzyılda Ostrogotların, 375 yılında da Hunların saldırılarına uğradı ve önemli ölçüde zarar gördü.

Galeri

Kaynakça

Kerç


Dôlé exhibida también como Dôlé (L'argent) es una película estrenada en Francia el 10 de enero de 2001, coproducción de Francia y Gabón, dirigida por Imunga Ivanga según su propio guion, escrito en colaboración con Philippe Mory y Freddy N'Zong Beng. El título del filme es la palabra que en la variante dialectal mpongwe significa ''dinero'', probablemente como derivación del vocablo ''dólar''.

Sinopsis
Cinco adolescentes de Libreville abandonados a su suerte que en forma cotidiana realizan robos menores deciden asaltar el quiosco de Dôlè, el nuevo juego de lotería de gran éxito y empiezan a planificarlo. Uno de ellos está cada vez más preocupado por la salud de su madre y ya deben decidir la fecha del robo.

Comentarios
Timeout comentó:
Laurence Halouche en Le Figaro Magazine opinó:
Brigitte Baudin Le Figaroscope escribió:
Guillaume Tion en MCinéma.com dijo:
Sandrine Berrette  en Repérages expresó:

Festivales y premios
La película fue seleccionada para ser exhibida en el Festival Internacional de Cine de Róterdam que se llevará a cabo entre el 24 de enero y 4 de febrero de 2018.
Ha ganado los premios siguientes:
 Gran Premio especial del Jurado Cannes Junior, festival de Túnez (Tanit d'Or) de 2000
 Premio al mejpr guion en el Festival panafricano del Cine y Television festival de Amiens, festival de Innsbruck
 2002 Festival de Nueva Cork
 Premio Tanit d'Or en el Festival de Cine de Cartago de 2000.
 Premio de la Diócesis de Milán en el Festival de Cine Africano de Milán.
 Premio al mejor guion en el Festival de Cine y Televisión Africanos de Uagadugú de 2001.

Referencias

Dôlé


Boykot veya direniş (İngilizce boycott ← Charles Boycott) Mesaj vermek istemek. Protesto girişimleri'de boykota girmektedir veya bir kimse, bir topluluk veya bir ülkeyle, amaca ulaşmak için her türlü ilişkiyi kesme.

Etimolojik
Boykot kelimesi İngilizceye İrlanda Toprak Savaşı sırasında gayrimenkul kira vekili olan Captain Charles Boycott'un soyadından girmiştir.

1880'de hasatların düşük olması yüzünden Lord Erne, topraklarında çalışan halka %10 indirim yapmayı teklif eder. Eylül ayında kiracılar yani çalışanlar %25 indirim olması için protesto ederler ve Erne bunu geri çevirir. Bu sırada Boycott 11 kiracının işine son verir. Charles Stewart Parnell, Ennisdek bir konuşmasında, açgözlü kira vekilleri ve toprak ağalarıyla olan mülakatlar sırasında halka bu insanlarla iletişimlerini kesmelerini ve onları bir bakıma aforoz edercesine yok saymalarını önerdi. Bunu üzerine Boycott kendini tamamen izole bir halde buldu. İşçileri çalışmaz, yerel işadamları onunla ticaret yapmaz hatta postacı bile postalarını getirmez olmuştu.

The Times'ın Boycott kelimesini kullanmasıyla birlikte bu durumun adı dünya çapında meşhur olmuş ve fiil olarak yerini almıştır.

Kaynakça

 https://dictionary.cambridge.org/tr/s%C3%B6zl%C3%BCk/ingilizce/boycott
 https://turkceyaz.com/tdk/guncel-turkce-sozluk/kelime/boykot#:~:text=%5Bisim%5D%20Bir%20i%C5%9Fi%2C%20bir,i%C3%A7in%20her%20t%C3%BCrl%C3%BC%20ili%C5%9Fkiyi%20kesme .
 http://boluyankihaber.com/bilgi/boykot-kelimesi-nasil-ortaya-cikti/658/
 https://sozluk.gov.tr/

__İÇİNDEKİLERZORUNLU__

Boykot


El Sudamericano de Futsal Sub-20 de 2006 fue la segunda edición del campeonato continental de Sudamérica para equipos Sub-20 de fútbol de salón.

Se jugó entre el 22 de octubre al 29 de octubre de 2006 en la ciudad venezolana de San Cristóbal en el Gimnasio "Campeones Mundiales del 97", Brasil retuvo el título obtenido 2 años atrás en Fortaleza, batiendo en la final a Argentina por 2-0. en la definición de tercer puesto el dueño de casa Venezuela venció a Uruguay por 5-2.

Equipos participantes

Primera fase

Grupo A

Grupo B

Fase final

Cuadro de desarrollo

Semifinales

Tercer lugar

Final

Tabla general

Enlaces externos
2nd South American Under 20 Futsal Championship

2006
Deporte en Venezuela en 2006
Fútbol sala en 2006
Fútbol sala en Venezuela
Deporte en San Cristóbal (Venezuela)
Eventos deportivos en Venezuela

Sudamericano de Futsal Sub-20 de 2006


Attard () er en by på den centrale del af øen Malta. Attard har  indbyggere. Sammen med byerne Balzan og Lija er den en del af "de tre landsbyer" og har været beboet siden Antikken.

Noter

Eksterne henvisninger

Byer i Malta

Attard


Stara Majevica je planinski vrh na Majevici. Na nadmorskoj je visini od 750 metara.

Do nje se može doći asfaltnom cestom koja preko Doknja vodi ka Čeliću, najkraći put od Tuzle ka Čeliću. Predio obiluje prelijepim šumovitim karajolicima i nedirnutom prirodom i čistim zrakom. Brojne su pješačke staze. Na vrhu su objekti za odmor, dobru hranu i osvježenje. Tu je Lovački dom Stara Majevica i bungalovi. U blizini je spomenik preminulom austro-ugarskom vojniku imena Schnajder koji je nesretnim slučajem tu izgubio život nepoznate godine. godine 2014. spomenik je obnovljen na ostatcima temelja.

Zaštićena je prirodna baština ruralnog dijela općine Tuzle. Pod zaštitom je države. Zaštićena je kao zaštićeni krajobraz.

Izvori

Tuzla
Zaštićena područja u BiH
Planinski vrhovi u Bosni i Hercegovini

Stara Majevica


An Najas chinensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni N.Z.Wang. An Najas chinensis in nahilalakip ha genus nga Najas, ngan familia nga Hydrocharitaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Najas

Najas chinensis


Palinića jezero ili jezero Palinić je umjetno jezero u Hrvatskoj. Nalazi se u Dubrovačko-neretvanskoj županiji, u Neretvanskoj dolini. Naselje Mihalj nalazi se u obali jezera. Ima površinu 84 324 m². Rječica Rećina prolazi kroz jezero.

Izvori

Umjetna jezera u Hrvatskoj
Porječje Neretve

Palinića jezero


Ak Bars Kazan () er en professionel russisk ishockeyklub fra Kazan, der spiller i den Kontinentale Hockey-Liga (KHL), hvor den har vundet Gagarin-pokalen tre gange, i sæsonerne 2008-09, 2009-10 og 2017-18.

Klubben har været blandt Ruslands bedste ishockeyklubber siden midten af 1990'erne og har bl.a. vundet fire russiske mesterskaber. Ak Bars har spillet med i den Kontinentale Hockey-Liga siden dens etablering i 2008, og har i de syv første sæsoner kvalificeret sig til slutspillet om Gagarin-pokalen hvert eneste år.

Historie

Klubben blev grundlagt i 1956 under navnet Masjstroj Kazan, som blev ændret til SK Uritskogo Kazan, da den trådte ind i den sovjetiske ishoskeyliga i 1958. I 1962 rykkede klubben for første gang op i den bedste sovjetiske række, Klasse A. Holdet startede sæsonen med at vinde 6 af de første 19 kampe men gik derefter ned med flaget og endte med at blive nedrykket igen.

Fra det tidspunkt manifesterede SK Uritskogo Kazan sig som et stabilt stærkt hold i Sovjetunionens næstbedste række, hvor det opnåede et af de højeste scoringsgennemsnit i 1960'erne og 1970'erne.

SK Uritskogo Kazans mest succesrige periode indtraf i slutningen af 1970'erne og begyndelsen af 1980'erne. Holdet blev anført af Sergej Stolbun, målræven Gennadij Maslov, som kortvarigt spillede for Krylja Sovetov Moskva, og som i 1982-83 satte klubrekord med 140 point i 76 kampe, samt Ravil Sjavalejev, der blev anset som en af de bedste forsvarspillere nogensinde fra Tatarstan. I denne periode var Kazan blandt ligaens tophold men mislykkedes år efter år med at sikre sig opkning til ligaens bedste række, Vyssjaja Liga.

Efter Sovjetunionens opløsning blev klubben til Itil Kazan, der deltog i den Internationale Hockey-Liga. Det var imidlertid med begrænset succes, og i 1991 og 1992 undgik holdet kun lige akkurat nedrykning til Vyssjaja Liga.

Etableringen af Ruslands Superliga (RSL) i 1996 blev startskuddet til ishockeyens guldalder i Tatarstan. Klubben blev nu kaldt Ak Bars Kazan efter tatarernes traditionelle symbol, sneleoparden. Klubben drog nytte af ressource-boomet i Ural og startede sin historie på højeste niveau ved at vinde sin division i både 1996-97 og 1997-98 samt også slutspillet i 1998. Holdet blev nr. 2 i ligaen i 1999-2000 og 2001-02. I denne periode udviklede klubben bl.a. spillerne Denis Arkhipov og Danis Zaripov.

I sæsonen 2004-05 skrev Ak Bars Kazan kontrakt med 11 NHL-spillere, herunder de russiske superstjerner Aleksej Kovalev og Ilja Kovaltjuk samt canadierne Vincent Lecavalier og Dany Heatley, i et forsøg på at fejre Kazans 1000 års byjubilæum med et mesterskab. Det lykkedes imidlertid ikke, eftersom mangel på kontinuitet og kemi medførte, at holdet kun sluttede grundspillet på fjerdepladsen og blev slået ud i første runde af slutspillet af Lokomotiv Jaroslavl.

Den efterfølgende sæson dominerede Ak Bars Kazan ligaen og vandt mesterskabet anført af en storslået indsats af Aleksej Morozov. I 2006-07 var Kazan-holdet bedst i grundspillet med 35 sejre i 54 kampe men tabte i slutspilsfinalen til Metallurg Magnitogorsk.

De seneste år er Ak Bars blevet anført af "ZZM-kæden" med Sergej Zinovjev, Danis Zaripov og Aleksej Morozov, der har etableret sig som en af de mest toneangivende angrebskæder i moderne tid. Kombineret med rutinerede spillere som f.eks. Vitalij Prosjkin og Vladimir Vorobjev, samt udlændinge som eksempelvis Ray Giroux, Petr Čajánek og Jukka Hentunen, har Kazan formået at forblive tophold i ligaen. Klubben er dog også blevet kritiseret for at mangle stabilitet og for at basere sig for meget på stjernespillere såsom Morozov.

Ak Bars Kazan er rivaler med Lokomotiv Jaroslavl og naboklubben Salavat Julajev Ufa. I 1990'erne havde den endvidere en stærk rivalisering med Dynamo Moskva.

Titler og bedrifter

Sovjetisk mesterskab

Klasse B / Første Liga (niveau 2)

  Vinder (1): 1961-62, 1984-85, 1988-89 (vest-zonen).

Anden Liga (niveau 3)

  Vinder (1): 1975-76.

Russisk mesterskab

  Vinder (4): 1997-98, 2005-06, 2008-09, 2009-10.
  Nr. 2 (3): 1999-2000, 2001-02, 2006-07.
  Nr. 3 (1): 2003-04.

KHL

Gagarin-pokalen

  Vinder (3): 2008-09, 2009-10, 2017-18.
  Finalist (1): 2014-15.
  Konferencefinalist (3): 2012-13, 2016-17, 2020-21.

Divisionstitler

  Vinder af Tjernysjov-divisionen (1): 2008-09.
  Vinder af Kharlamov-divisionen (7): 2010-11, 2012-13, 2014-15, 2017-18, 2019-20, 2020-21, 2022-23.

Europæiske bedrifter

Mesterholdenes Europa Cup i ishockey
  Vinder (1): 2006-07.

IIHF Continental Cup
  Vinder (1): 2007-08.
  Nr. 3 (1): 1999-2000.

Trænere

 Anatolij Muravjov (1956–65, 1966–68)
 Ismail Milusjev (1965–66, 1968–71)
 Jevgenij Jegorov (1971–75)
 Vladimir Andrejev (1975–78)
 Vladimir Vasiljev (1978–82)
 Oleg Goljamin (1982–84)
 Gennadij Zygurov (1984–87)
 Vitalij Stajn (1987–88)
 Vsevolod Jelfimov (1988–91, 1994–95)
 Jurij Otjnev (1991–92)
 Vladimir Gusev (1992)
 Viktor Kusnetsov (1992–94)
 Jurij Moisejev (1995–99, 2001–02)
 Vladimir Krikunov (1999–2001, 2011–12)
 Vladimir Pljusjtjev (2002–03)
 Vladimír Vůjtek (2003–04)
 Zinetula Biljaletdinov (2004–11, 2014–)
 Valerij Belov (2012–14)

Kilder / eksterne henvisninger
 Ak Bars Kazan
 Hockeyarenas.net - Ak Bars Kazan

Referencer

Ishockey i Sovjetunionen
Ishockeyklubber i Rusland
Sport i Kasan
Ishockeyklubber i KHL
Etableret i 1956

Ak Bars Kazan


Quebra-Cabeças é uma websérie brasileira de drama e mistério lançada em 19 de março de 2013 pelas produtoras Mãos do Vento Produções e Trailer Casulazul Produções no YouTube. Considerada a primeira websérie interativa do país, é criada por Alexia Garcia e Alexsandro Palermo, com colaboração de Seani Soares, Priscila Martz, Neusa Braga, Alex Teix e Guilherme Albanez. Conta com direção artística de Seani Soares. E é estrelada por Alexia Garcia, Alexsandro Palermo, Douglas Cantudo, Anthero Montenegro, Jacque Moura, Nica Bonfim, Mabel Cezar, Caesar Moura, Tati Pasquali e Alex Teix.

Em 2014, a websérie foi selecionada para uma banca de pitching do Festival Internacional de Televisão, que acontece anualmente no Rio de Janeiro e agora se chama Festival Internacional de Audiovisual, por causa da sua proposta de ser uma obra coletiva inspirada no programa Você Decide. Graças ao projeto, o ator Anthero Montenegro foi contratado para interpretar um vilão na novela Joia Rara e o diretor Seani Soares passou a integrar o casting fixo de diretores da Globo, participando da novela Sete Vidas, motivo pelo qual a temporada não foi renovada.

Sinopse
Marcos (Alexsandro Palermo) é um marido, aparentemente, exemplar, que mente para sua esposa, Ana Cláudia (Alexia Garcia) que é gay e vai embora da sua casa no mesmo instante. Não demora muito tempo para Ana Cláudia ligar os pontos e descobrir que Marcos, na verdade, ganhou na loteria e simplesmente resolveu excluí-la dessa bolada. No entanto, um investigador da polícia, João (Douglas Cantudo), aparece em cena para anunciar que Marcos foi encontrado morto em um quarto de hotel e, a partir de então, Ana Cláudia passa a ser aterrorizada por um acusador misterioso, mas acaba sendo declarada inocente. Então, as pessoas com quem os dois conviveram nos últimos seis anos passam a ser interrogadas e investigadas, pois outras pessoas supostamente sabiam do dinheiro e poderiam estar interessadas em ficar com tudo.

Elenco

Referências

Ligações externas

Webséries
Webséries do Brasil
Webséries de drama
Webséries de mistério
Webséries em língua portuguesa

Quebra-Cabeças


Éric Van Brussel, né le , est un joueur français de rugby à XIII évoluant au poste d'arrière ou d'ailier dans les années 1990 et 2000.

Biographie
Formé à Le Barcarès, puis au Sport Études de Carcassonne il rejoint au cours de sa jeunesse les clubs de Saint-Estève et de l'ASC 13. Elu junior de l'année en 1990 il connaît alors ses premières sélections en Equipe de France dans cette catégorie. Il poursuivra avec France B, France Universitaire. Il dispute ses premières rencontres en équipe 1 à l'ASC 13  en 1989 et remporte le Championnat de France avec ce dernier en 1992. Sa première sélection en équipe de France A intervient le . Il rejoint ensuite Saint-Estève prenant part aux titres de Championnat de France en 1997 et 1998 ainsi qu'aux titres de Coupe de France en 1994, 1995 et 1998. Il jouera pour la sélection des Catalans de France (vs Australie 1994) puis pour le Languedoc Roussillon (vs Afrique du sud 1997).  Il prend part également à l'aventure du Paris Saint-Germain Rugby League en Super League en 1996 y disputant deux rencontres puis finit sa carrière à Saint-Cyprien et Pia, disputant avec ce dernier deux finales de Coupe de France en 2002 et 2003.

Palmarès

 Collectif :
 Vainqueur du Championnat de France : 1992 (Carcassonne), 1997 et 1998 (Saint-Estève).
 Vainqueur de la Coupe de France : 1990 (Carcassonne), 1994 et 1995 et 1998 (Saint-Estève).
 Finaliste du Championnat de France : 1990 (Carcassonne), 1995, 1996 et 2000 (Saint-Estève).
 Finaliste de la Coupe de France : 2002 et 2003 (Pia).

Détails en sélection

En club

Références

Liens externes

International français de rugby à XIII
Joueur de l'AS Carcassonne XIII
Naissance en novembre 1971

Éric van Brussel


Den usynlige stemme er en dansk kortfilm fra 1997, der er instrueret af Pernille Rose Grønkjær.

Handling
Heidi er en usynlig stemme i røret : Hun er hjælpsom, venlig, smilende og flink, men hvem er hun egentlig? Hverdagen fremstilles som ensom, ensformig og nattemørk, men alligevel gemmer der sig altså noget andet og mere under overfladen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1997

Kortfilm fra Danmark

Den usynlige stemme


Tepebölmesi, Samsun ilinin Alaçam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahalle, 1837 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Tepebölmesi; daha önceleri bir köy iken, 12 Kasım 2012'de TBMM'de kabul edilen 6360 sayılı kanun ile mahalle oldu.

Coğrafya
Mahalle, Samsun il merkezine 100 km, Alaçam ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Alaçam'ın mahalleleri

Tepebölmesi, Alaçam


Die Prater-Zahl βPr ist eine dimensionslose Kennzahl der chemischen Reaktionstechnik. Sie beschreibt in der heterogenen Katalyse innere Wärmetransportvorgänge und beschreibt das Verhältnis von produzierter Wärme durch eine Reaktion zur Wärmeabfuhr im Pellet. Sie ist definiert als:

mit:

 λe = effektive Wärmeleitfähigkeit
 De = effektiver Diffusionskoeffizient
 -ΔHR = Reaktionsenthalpie
 cs = Konzentration an der äußeren Katalysatoroberfläche
 Ts = Temperatur an der äußeren Katalysatoroberfläche

Ist die Prater-Zahl β gleich 1 (für exotherme Reaktionen) bzw. −1 (für endotherme Reaktionen), so arbeitet der Katalysator isotherm. Bei einer Prater-Zahl größer Null kann der Katalysatorwirkungsgrad η größer eins werden als Folge der Temperaturerhöhung im Inneren des Pellets. In diesem Fall ist die Reaktionsgeschwindigkeit im Katalysatorinneren höher als an der Katalysatoroberfläche.

Literatur

 Gerhard Emig, Hanns Hofmann: Reaktionstechnik in: Chemie Ingenieur Technik, Volume 47, Ausgabe 24, S. 1012–1016, Dezember 1975

Kennzahl (Chemie)
Katalyse

Prater-Zahl


İğneada, Kırklareli'nin Demirköy ilçesine bağlı, Trakya'nın Karadeniz sahilinde bir beldedir. 22 kilometrelik bir sahile sahiptir. Bağlı olduğu  ilçeye 26, Kırklareli il merkezine 100 kilometre uzaklıktadır. Nüfusu, TÜİK 2013 sayımına göre 2082 kişidir. Beldede Karadeniz'in en batısında  yer alan Limanköy Feneri bulunmaktadır.

Etimoloji
Yerleşimin adı, burayı Osmanlı topraklarına katan İne Bey'den gelmektedir. Daha sonra "İneada" adıyla bilinen yerleşimin ismi zamanla İğneada olmuştur.

Beldenin eski adı 1891 yılı kayıtlarında İniada olarak geçmektedir.

Tarihçe
29 Şubat 1972'de belediye statüsü alarak beldeye dönüştü. İğneada'nın ilk belediye başkanı bağımsız aday Muammer Akbaş oldu.

Nükleer santral
14 Ekim 2015 tarihinde Enerji ve Tabii Kaynaklar Bakanı Ali Rıza Alaboyun tarafından üçüncü nükleer enerji santralinin İğneada'da yapımının planlandığı açıklandı. Bu açıklamanın ardından Demirköy Belediye Başkanı Muhlis Yavuz, nükleer santralin ilk gündeme geldiği günden bu yana ilçe ve belde halkı tarafından istenmediğini dile getirdi. Trakya'yı kapsayan üst ölçekli planlarda 2013 yılında yapılan değişiklikle eklenen "enerji üretim santralları yapabilir" maddesine Trakya Platformu tarafından dava açıldığı ve yürütmeyi durdurma kararı alındığı, bu nedenle Trakya'nın herhangi bir yerine enerji üretim santrali yapılamayacağı ileri sürülmektedir. Orman ve Su İşleri Bakanı Veysel Eroğlu ise İğneada'da nükleer santralle ilgili bir çalışma ve başvuru olmadığını söyledi.

İğneada ormanları
Istranca dağlarının Karadeniz kıyısına bakan bu ormanlar "Longoz" adıyla anılır. Kayın, meşe, dişbudak ve kızılağaç bu ormanların başlıca türleriidir. ormanlar yağışlı mevsimlerde tam olarak su altında bulunurken yaz mevsiminde yer yer göllerle kaplıdır. Bu alanda 500 civarında bitki ve hayvan türü dikkat çeker. Özellikle yaban kedisi, su samuru ve kuğunun yaşam alanıdır.

Kaynakça

Demirköy belde ve köyleri

İğneada


La Reserva Natural Cabo Vírgenes es un área protegida ubicada en la provincia de Santa Cruz, Argentina, donde se encuentra una de las pingüineras más importantes de las costas del Atlántico.

Tiene una superficie de 1230 ha. Está entre Punta Dungeness y Cabo Vírgenes, más cerca de la primera, a 130 km al sudeste de Río Gallegos.
Fue creada por la ley provincial n.º 1806 en junio de 1986 con el principal objetivo de preservar las colonias de pingüinos de Magallanes, y también preservar la fauna en general y el patrimonio histórico cultural.

Valor natural

La zona alberga una colonia de pingüinos de Magallanes de aproximadamente 250.000 individuos. Es la pingüinera continental más austral del mundo y la segunda en tamaño poblacional del país. En septiembre llegan a la zona los machos a ocupar sus nidos, generalmente el mismo del año anterior; luego llegan las hembras, se aparean, y en octubre la hembra pone usualmente dos huevos que serán empollados por ambos padres, por turnos, durante 40 días. En abril los polluelos ya están aptos para iniciar la migración hacia aguas del norte.

También hay colonias reproductivas de gaviota cocinera, cormorán cuello negro y bandurria austral. Otras aves en la zona: cormoranes imperiales, halcones peregrinos, paloma antártica, chorlitejo doble collar, biguá, garza bruja, flamenco austral, cauquén común, macá grande, gaviota parda antártica o págalo subantártico, playerito blanco, gaviota austral y  gaviotín cola larga.

Valor histórico

En 1584 el marino español Pedro Sarmiento de Gamboa erigió la primera población española y europea de la Patagonia, la extinta ciudad del Nombre de Jesús. Hay un monumento en el lugar exacto donde estuvo emplazado este poblado.

Amenazas
 Los derrames de petróleo tienen un efecto devastador.
 La pesca comercial en la que a menudo los pingüinos quedan atrapados en las redes.

Acciones
Centro de Rehabilitación de Fauna Costera.

Es un complejo ubicado al pie de la loma donde se encuentra el Faro Cabo Vírgenes, con equipamiento adecuado para atender pingüinos de Magallanes afectados por derrames de petróleo, y donde se realizan también tareas de prevención, investigación y capacitación. El proceso de tratamiento implica la captura, estabilización, lavado, alimentación, rehabilitación y finalmente la devolución al mar en un período aproximado a los cuarenta días. La idea nació a partir de un convenio suscrito en 2008 entre la Universidad Nacional de la Patagonia Austral (UNPA), el Consejo Agrario Provincial (CAP), la Fundación UNPA y la estancia Monte Dinero, concretándose a partir del aporte económico de la empresa petrolera ENAP Sipetrol.

Referencias

Departamento Güer Aike
Parques y reservas provinciales de Argentina
Reservas naturales de Argentina
Áreas naturales protegidas de la provincia de Santa Cruz (Argentina)

Reserva natural Cabo Vírgenes


Enikő A. Sajti (Salonta, 13. rujna 1944.) je mađarska povjesničarka, sveučilišna profesorica i professor emerita Sveučilišta u Segedinu. Aktivno se bavi istraživanjem odnosa između Srbije i Hrvatske (Jugoslavije) i Mađarske desetljećima.

Životopis
U Gyuli je išla u gimnaziju. Na studij odlazi u Segedinu, gdje diplomira na filozofskom fakultetu.
Doktorirala je 1984. godine na istom fakultetu.

Započela je karijeru kao učiteljica srednje škole.

1973. godine započela je kao znanstvena suradnica Odsjeka za suvremenu povijest na Filozofskom fakultetu JATE, a kasnije je postala izvanredna profesorica (docentica). Imenovana je za čelo odsjeka, a djelovala je kao glava od 1985. do 1995. godine.

Od 1991. do 1994. bila je zamjenica dekana zadužena za obrazovanje na Filozofskom fakultetu, JATE.

1998. godine je primila habilitaciju na Sveučilištu u Pečuhu.

1999. godine imenovana je za izvanrednu profesoricu na Odsjeku za suvremenu povijest i mediteranske studije Filozofskog fakulteta u Segedinu.

2003. godine dobila je diplomu doktora znanosti (dr. sc.) u povijesti.

U 2014. joj je dodijeljena počasna titula professor emerita.

Vodila je nekoliko istraživanja u inozemstvu - u Beogradu, Zagrebu i Novom Sadu.

Akademski i znanstveni odbori
Čelo Odsjeka za suvremenu povijest na Filozofskom fakultetu JATE (1985. – 1995.)
Znanstveni odbor na Filozofskom fakultetu JATE, zamjenica predsjedatelja (1987. – 1988.)
Prodekana Filozofskog fakulteta JATE (1991. – 1994.)
Vijeće doktorskog studija povijesti na Filozofskom fakultetu SZTE, članica (2005. – 2014.)
Mađarska akademija znanosti (MTA), članica javnog tijela
Mađarsko povijesno društvo (Magyar Történelmi Társulat), potpredsjednica

Nagrade
Profesorsko Stipendije Széchenyi (Ministarstvo prosvjete Mađarske) (1998. – 2001.)
Nagrada Albert Szent-Györgyi (Ministarstvo prosvjete Mađarske), 2008.
Zlatna diploma, 2017.

Djela
Útkeresés. A Jugoszláv Kommunista Párt nemzetiségpolitikai koncepciójának formálódása az 1920-as években. Századok, 1979/3. 376–420.
Ismeretlen dokumentum az 1942 januári délvidéki razzia résztvevőinek peréről. (Co-author György Markó), Hadtörténelmi Közlemények, l985. 2.sz. XXXII. 426–456.
Territoriale Revision und die Nationalitatenverhaltnisse. Ethnicity and Society in Hungary. Ferenc Glatz (ed.): Etudes Historiques Hongroises 1990 publiées á loccassion du XVII e Congrés International des Sciences Historiques par le Comité National des Historiens Hongrois. Budapest, 1990. 393–406.
A háború elõtti évek. Lajos Serfõzõ (ed.): Szeged története. 4. 1919–1944. Serial editor Gyula Kristó. Szeged, 1994. 447–472.
Changes in the Situation of the Hungarian Minority in Yugoslavia during the Period of Royal Dictatorship (1929–1941)  Chronica. Annual of the Institut of History University of Szeged. 2001. Volume 1. 128–152.
Az impériumváltás hatása a délvidéki magyarok társadalomszerkezetére. Limes, 2002. 2. sz. 41–50.
Impériumváltás, magyarellenes megtorlások, kitelepítések és a konszolidáció feltételeinek kialakulása a Délvidéken 1944–1947. Századok, 2002., 136. évf., 5.sz. 1061–1114.
The former 'Southlands' in Serbia: 1918–1947. The Hungarian Quarterly. Volume 47. No. 181. Spring 2006. 111–124.
Ötvenhatos menekültek Jugoszláviában. A magyar-jugoszláv hazatelepítési bizottságok tevékenysége 1956–1957-ben. In.: Az 1956-os forradalom visszhangja a szovjet tömb országaiban. Évkönyv, XIV. 2006–2007. Budapest, 1956-os Intézet. 2007. 201–212.
A "kommunizmus mostohagyermekei": a magyar kisebbség elleni megtorlások a Délvidéken (a Vajdaságban) – a kutatás eredményei és kérdőjelei. Létünk. Társadalom, tudomány, kultúra. Forum Könyvkiadó, Újvidék, XXXVIII.évfolyam, 20008. 3. szám. 28–42.
Egy kommunista káder a külügyben 1945–1948: Rex József. Forrás, 41. évf, 2009. 7–8. szám. 89–109.
"Én ezeket magamtól meg sem írtam volna..." Katolikus egyházi források a magyarok elleni partizánmegtorlásokról a Bácskában.  In: Gecsényi, Lajos – Izsák, Lajos (eds.): Magyar történettudmány az ezredfordulón. Glatz Ferenc 70. születésnapjára. ELTE Eötvös Kiadó – MTA Társadalomkutató Központ, Budapest, 2011. 567–575.
Háború, kisebbségpolitika, megtorlás: magyarok és szerbek 1941–1945. Élet és Irodalom, 2011. year 55, No. 36 3–4., 12. o.
A magyar vagyonok kisajátítása, államosítása Jugoszláviában 1945 után. Eksproprijacija i nacionalizacija mađarske svojine u Jugoslaviji nakon 1945. In.: A. Sajti, Enikő – Juhász, József – Molnár, Tibor (eds.): A titói rendszer megszilárdulása a Tisza mentén (1945–1955). Konsolidacija Titovog režima na Potisju (1945–1955) = Hajnal, Jenő (eds.): A titói jugoszlávia levéltári forrásai 4. Arhivski izvori titove Jugoslavije 4. Zentai Történelmi Levéltár, Magyar Nemzeti Levéltár Csongrád Megyei Levéltára, Zenta=Senta, Szeged=Segedin, 2013. 133–159., 327–354.
"A nemzeti lelkiismeret őrállója". Cseres Tibor: Hideg napok és a "még hidegebb napok". Forrás, year 47. 2015. No. 4. 97–106.
"A mai napon megszűnt a szabadság szeplőtlen fogantatása." Várady Imre hétköznapjai a Bánátban 1941–1945. In: Gyarmati György – Pihurik Judit (szerk.): Háborús hétköznapok hadszíntéren, hátországban 1939–1945., Magyar Történelmi Társulat, Kronosz Kiadó, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, Budapest–Pécs, 2015. 77–89.
Svest o krivici i nadmoć pobednika: Mađarska i Jugoslavija 1945–1947. u svetlu mađarskih dokumenata. In: Зоран Јањетовић (ed-in-chief): 1945. крај или нови почетак? / [главни и одговорни уредник Зоран Јањетовић] / – Београд : Институт за новију историју Србије : Музеј жртава геноцида, 2016. – (Библиотека Зборници радова ; бр. 13). Str. 531–555.

Székely telepítés és nemzetiségpolitika a Bácskában – 1941. = Nemzetiségi füzetek 6., Akadémiai Kiadó, Budapest, 1984.
Délvidék 1941–1944. A magyar kormányok délszláv politikája. Kossuth Kiadó, Budapest, 1987.
Josip Broz Tito. (Polonyi Péter: Mao Ce-tung) Fekete-fehér. Pannonica Kiadó, 2000, 163-307. pp.
Hungarians in the Voivodina 1918–1947 = Atlantic Studies on Society in Change No. 110. Highland Lakes, New Yersey, 2003. (ford.: Brian Mc Lean)
Impériumváltások, revízió, kisebbség. Magyarok a Délvidéken 1918–1947. Napvilág Kiadó, Budapest, 2004.
Bűntudat és győztes fölény. Magyarország, Jugoszlávia és a délvidéki magyarok. Szeged, 2010.
Mađari u Vojvodini 1918–1947. Izdavački zavod Forum, Novi Sad, 2010.
Kisebbségpolitika és társadalomszervezés. Várady Imre (1867–1959) bánáti magyar politikus iratai. Forum Könyvkiadó, 2016.

Izvori

Literatura

Vanjske poveznice

Mađarski povjesničari

Enikő A. Sajti


කලාසූරී අරීසෙන් අහුබුදු (1920 මාර්තු 18 – 2011 මැයි 26)  සිංහල බස පිලිබද වියතෙකි. එතුමා ශ්‍රී ලංකාවේ කීර්තිමත් කතුවරයෙක්, කථිකයෙක්, ශාස්ත්‍රඥයෙක්, නාට්‍ය රචකයෙක්, ගුරුවරයෙක්, සිංහල ගීත රචකයෙක්, සහ කවියෙක් වීය. තව ද හෙළ හවුලේ කැපී පෙනෙන සාමාජිකයෙක් ලෙස ද ඔහු ප්‍රසිද්ධියක් ඉසිළීය. ඔහු රාජ්‍ය සාහිත්‍ය සම්මාන තුනක් ද කලාශූරී නාමය ද හොඳම ගීත රචකයාට පිරිනැමෙන සරසවි සම්මානය ද හිමි කරගෙන ඇත.

රචිත ග්‍රන්ථ

ගැදි පොත්

 කුමරතුඟු දෑ ඇල්ම
 කුමරතුඟු ඇසුර
 රන් කිරුළ
 ලංකා ගම් නම් වහර
 අසම්මතය රජවීම
 අරුත නිරුත
 මහා පාවා දීමේ ජාතකය
 එන කපේ බණ කතා
 කලට පිපෙන මල්
 හෙළ දෙරණ වග
 නූතන ජාතක
 හෙළ අවුරුදු වග
 සමන අස්න
 ඉර හඳ නැඟි රට

පැදි පොත්
 අඩුව
 හදිය
 කොග්ගල පවත
 සිංහළ වංස කතාව
 මනුවස

ඡායාරූප

Links

Official Website of Arisen Ahubudu
Information on Arisen Ahubudu

Press Articles

Arisen Ahubudu recommends Cumaratunga's works to posterity
Ahubudu presented books to President

ආශ්‍රිත

 Profile of Arisen Ahubudu
 Official website of Arisen Ahubudu

සිංහලයෝ
සිංහල සාහිත්‍යය
හෙළ හවුල
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
1920 උපත්
2011 මරණ

අරීසෙන් අහුබුදු


An ejido (, from Latin exitum) is an area of communal land used for agriculture in which community members have usufruct rights rather than ownership rights to land, which in Mexico is held by the Mexican state.  People awarded ejidos in the modern era farm them individually in parcels and collectively maintain communal holdings with government oversight.  Although the system of ejidos was based on an understanding of the preconquest Aztec calpulli and the medieval Spanish ejido,<ref>Appendini, Kirsten. "Ejido" in The Encyclopedia of Mexico''. p. 450. Chicago: Fitzroy and Dearborn 1997.</ref>Gallup et al. (2003) Is Geography Destiny? Lessons from Latin America, Stanford University Press  since the 20th century ejidos have been managed and controlled by the government.

After the Mexican Revolution, ejidos were created by the Mexican state to grant lands to peasant communities as a means to stem social unrest. As Mexico prepared to enter the North American Free Trade Agreement in 1991, President Carlos Salinas de Gortari declared the end of awarding ejidos and allowed existing ejidos to be rented or sold, ending land reform in Mexico.

Colonial-era indigenous community land holdings
In central Mexico following the Spanish conquest of the Aztec empire (1519-1521), indigenous communities remained largely intact, including their system of land tenure. The Spanish crown guaranteed that indigenous communities had land under its control, the fundo legal.  It also established the General Indian Court so that individual natives and indigenous communities could defend their rights against Spanish encroachment. Spaniards applied their own terminology to indigenous community lands, and early in the colonial era began calling them ejidos.

Nineteenth century
Mexico achieved its independence from Spain in 1821, following the Mexican War of Independence, the new sovereign nation abolished crown protections of natives and indigenous communities, making them equal before the law rather than vassals of the Spanish crown. The disappearance of the General Indian Court was one effect of independence.  With political instability and economic stagnation following independence, indigenous communities largely maintained their land holdings, since large landed estates were not expanding to increase production.

For nineteenth-century Mexican liberals, the continuing separateness of natives and indigenous villages from the Mexican nation was deemed "The Indian Problem," and the breakup of communal landholding identified as the key to integrating of Indians into the Mexican nation.   When the Liberals came to power in 1855, they embarked on a major reform that included the expropriation and sale of corporate lands, that is, those held by indigenous communities and by the Roman Catholic Church. The Liberal Reform first put in place the Lerdo Law, calling for the end of corporate landholding and then incorporated that law into the Constitution of 1857. Ejidos were thus legally abolished, although many continued to survive.  Mexico was plunged into civil unrest, civil war, and a foreign invasion by the French, so not until the expulsion of the French in 1867 and the restoration of the Mexican republic under liberal control did land reform begin to take effect. Under liberal general Porfirio Díaz, who came to power by coup in 1876, policies to promote political stability and economic prosperity, "order and progress", meant that large haciendas began expanding and many villages lost their lands leaving the peasantry landless.

Twentieth century
Many peasants participated in the Mexican Revolution, with the expectation that their village lands could be restored.  In particular, many peasants in the state of Morelos under the leadership of Emiliano Zapata waged war against the presidency of Francisco I. Madero, a wealthy landowner whose  reformist political movement sought to oust the regime of Porfirio Díaz; Victoriano Huerta, the leader of a reactionary coup that ousted and assassinated Madero; and Venustiano Carranza, a wealthy landowner who led the Constitutionalist faction, which defeated all others.  In 1917, a new Constitution was drafted, which included empowerment of the government to expropriate privately held resources.  Many peasants expected Article 27 of the Constitution to bring about the breakup of large haciendas and to return land to peasant communities.  Carranza was entirely resistant to the expropriation of haciendas, and in fact returned many to their owners that had been seized by revolutionaries.

Distribution of large amounts of land did not begin until Lázaro Cárdenas became president in 1934. The ejido system was introduced as an important component of the land reform in Mexico. Under Cárdenas, land reform was "sweeping, rapid, and, in some respects, structurally innovative... he promoted the collective ejido (hitherto a rare institution) in order to justify the expropriation of large commercial estates."

The typical procedure for the establishment of an ejido involved the following steps:
 landless farmers who leased lands from wealthy landlords would petition the federal government for the creation of an ejido in their general area;
the federal government would consult with the landlord;
the land would be expropriated from the landlords if the government approved the ejido; and
an ejido would be established and the original petitioners would be designated as ejidatarios with certain cultivation/use rights.
Ejidatarios do not actually own the land but are allowed to use their allotted parcels indefinitely as long as they do not fail to use the land for more than two years. They can pass their rights on to their children.

Criticism
Opponents of the ejido system pointed to widespread corruption within the Banco Nacional de Crédito Rural (Banrural)—the primary institution responsible for providing loans to ejidatarios—illegal sales and transfers of ejido lands, ecological degradation, and low productivity as evidence of the system's failure. Proponents countered these arguments by pointing out that every administration since that of Cárdenas had been either indifferent or openly hostile to ejidos, that the land assigned to ejidos was often of lower quality and inherently less productive than privately held land. Also, the majority of agricultural research and support was biased towards large-scale commercial enterprises. The politicians complaining about Banrural were the people responsible for the corruption, and regardless of its productivity, subsistence production is an important survival strategy for many peasants.

Change
As part of a larger program of neoliberal economic restructuring that had already been weakening support for ejidal and other forms of small-scale agriculture and negotiation of the North American Free Trade Agreement (NAFTA), President Carlos Salinas de Gortari in 1992 pushed legislation through Congress that modified article 27 of the Mexican Constitution to permit the privatization and the sale of ejidal land. This was a direct cause of the Chiapas conflict.

The changes to the ejidal system have largely failed to improve ejidal productivity, and have been implicated as significant contributing factors to worsening rural poverty, forced migration, and the conversion of Mexico, where the cultivation of maize originated, into a net-importer of maize and food in general.

The majority of peasants were part of the ejido system with a male figure being the head of the household. On ejido land job opportunities were limited creating a push for the male figures to migrate to the United States in order to support their households and land. US job opportunities for Mexican migrants would include agricultural sectors which contributed to further development of the ejido land and growing agricultural technology. Those who lived on ejido land but did not own the land were more inclined to leave the rural land as well. After these male figures would leave the household the families left behind would consist of the wife and her husband's family, which allowed women increased participation in household decision-making in the absence of male figures.

See also

 Chacra
 Commons
 Common land
 Communal land
 Chiapas conflict
 México Indígena: controversial geography research project studying the future of the ejido and the comunidad agraria Usufruct
 Well-field system: communal lands

References

Further reading
Appendini, Kirsten. "Ejido" in The Encyclopedia of Mexico. Chicago: Fitzroy and Dearborn 1997.

Markiewicz, Dana. The Mexican Revolution and the Limits of Agrarian Reform, 1915-1946. Boulder: Lynne Rienner Publishers 1993.
McBride, George M. The Land Systems of Mexico. 1923, reprinted 1971
Perramond, Eric P. "The rise, fall, and reconfiguration of the Mexican ejido." Geographical Review 98.3 (2008): 356–371.
Simpson, Eyler N., The Ejido: Mexico's Way Out. Chapel Hill: University of North Carolina Press 1937.
Yetman, David. "Ejidos, land sales, and free trade in northwest Mexico: Will globalization affect the commons?." American Studies'' 41.2/3 (2000): 211–234.

External links
Rural Development Institute: Ejidos and Communidades in Oaxaca, Mexico (pdf)
Centro de Investigacion y Documentacion de la Casa and Sociedad Hipotecaria: Current Housing Situation in Mexico 2005 (pdf)
David W. Connell at adip.info: CAN I BUY "EJIDO" LAND?

Economy of Mexico
Agriculture in Mexico
Spanish words and phrases
Mexico

Ejido


Neustädt steht für
 Neustädt (Gerstungen), Thüringen
 Neustädt (Wüstung), Sachsen-Anhalt

Neustädt ist der Familienname folgender Personen:
 Ursula Mattheuer-Neustädt (1926–2021), deutsche Zeichnerin, Grafikerin, Autorin und Lehrerin

Siehe auch:
 Neustadt
 Neustedt
 Neustett
 Neustädtlein
 Neustädtles

Neustädt


Die Starzinger GmbH & Co KG ist ein österreichisches Getränkeabfüllunternehmen aus Frankenmarkt. Neben der Schartner Bombe Limonade vertreibt Starzinger u. a. auch Frankenmarkter und Juvina Mineralwasser. An den sechs österreichischen Standorten werden jährlich mehr als 300 Millionen Dosen und 150 Millionen Flaschen abgefüllt.

Geschichte
1906 begann der Wirt Josef Starzinger neben der seinerzeit üblichen eigenen Produktion auch Getränke abzufüllen, so Limonaden und Sodawasser. Sein Sohn August Starzinger (* 1912) führt das Unternehmen weiter. Im Zuge des Wiederaufbaus wurde die Produktionsweise auf Automatisierung umgestellt. Neben den Lizenzabfüllungen der Marken Afri-Cola, Frucade und Almdudler werden auch vermehrt eigene Marken produziert.

1977 übernahm August Starzinger jun. (* 1943) den Betrieb. In dieser Zeit wuchs das Unternehmen durch den Zukauf von Nachbargrundstücken zu seiner heutigen Größe heran. 1985 kaufte die Firma die Frankenmarkter Privatbrauerei Bräu am Berg und führt diese in ihrer ursprünglichen Form als kleines Traditionsunternehmen weiter. 1989 erwarb sie die Mineralwassermarken Juvina und Long Life. Im selben Jahr wurden auch moderne Abfüllanlagen für Kunststoffflaschen und Aluminiumdosen errichtet. Der ungarische Mineralwasserbetrieb in Bük wurde 1990 gekauft, und in Budapest eine Exportzentrale in weitere Ostländer eingerichtet. 1991 wurde im Zuge der Exportbemühungen die oberösterreichische Brauerei in Aspach erworben, um den Export von Bier zu steigern. Die österreichische Kultmarke Schartner Bombe – die "Limonade" der Wirtschaftswunderzeit schlechthin – wurde 1995 übernommen, mit dem Ziel wieder an alte Glanzzeiten der Marke anzuknüpfen. Im Zuge von Qualitätsverbesserungsmaßnahmen wurde die Produktion der Schartner Bombe im Jahr 2000 nach Frankenmarkt verlegt, und 2003 erweitert. Auch in der Mineralwassermarke Juvina setzte man auf heimische Qualität, und verlegte 2005 das ungarische Werk ins nahe burgenländische Deutschkreutz.

1998 wurde eine unternehmenseigene Werbeagentur gegründet, die sich um den Bereich Produktentwicklung, Gestaltung und Marketing der Eigen- und Fremdmarken kümmert. 2010 übergab der bisherige Geschäftsführer August Starzinger 75 % des Unternehmens und damit die Führung der Getränkegruppe an seine Tochter Ludmilla Starzinger. Das ungarische Unternehmen Bomba! Energy Drink Kft. mit Sitz in Budapest wurde im selben Jahr von Sohn Markus Starzinger, der die Budapester Zentrale geleitet hatte, zu 100 % übernommen.

2015 wurde in Frankenmarkt in neue Lagerflächen mit 12.000 Quadratmeter investiert. Auch in Deutschkreutz wird in Labor und Zertifizierungen investiert.

Heute ist Starzinger der drittgrößte Produzent von alkoholfreien Getränken in Österreich und auch im internationalen Markt tätig.
Das österreichische Familienunternehmen setzt auf regionale Qualität und Nachhaltigkeit in Sachen Umwelt. Es wurde 2011 zum österreichischen Leitbetrieb, einer Art Gütesiegel und wirtschaftlicher Auszeichnung, zertifiziert.

Produkte
 Schartner Bombe: Eine österreichische Limonade, erhältlich in verschiedenen Geschmacksrichtungen
 Frankenmarkter Mineralwasser: ein nitritarmes Mineralwasser aus dem oberösterreichischen Frankenmarkt
 Frankenmarkter Vitamin: ein Mineralwasser mit Vitaminen und Geschmack in diversen Sorten
 Juvina: Ein Wellness-Mineralwasser aus den Deutschkreutzer Quellen im Burgenland
 Liquid Death: In Amerika vertriebene hochprofitable Mineralwassermarke im typischen 0,5 Liter Aluminiumgebinde mit Lifestyle-Marketing (bis 2023)
 Long Life: Ein magnesium-reiches Mineralwasser aus Bad Radkersburg in der Steiermark
 Lebensquell: Geschmacksneutrales Mineralwasser aus Frankenmarkt
 Bräu am Berg: Ein helles Lagerbier gebraut nach dem bayrischen Reinheitsgebot von 1516 (u. a. auch als Radler, Pils, Festbock und diversen Spezialbieren)
 Frankenmarkter Hefeweise: ein Weizenbier aus der Brauerei "Bräu am Berg" im Ort Frankenmarkt in Oberösterreich
 Aspacher Urbräu: ein Lagerbier aus der Brauerei Aspach in Oberösterreich mit besonderer Hopfennote

Zahlen und Fakten
 230 Mitarbeiter
 6 Standorte in Österreich
 Pro Stunde füllt Starzinger ca. 170.000 Einheiten ab
 über 600 Fremdmarken werden von Starzinger abgefüllt und weltweit vertrieben
 42 Millionen Euro Umsatz 2001 45 Millionen (2007); 52 Mio. (2010)
 Mehr als 40 % des Umsatzes durch die Lohnabfüllung von Fremdherstellern

Weblinks
 Website von Starzinger
 Website von Frankenmarkter

Einzelnachweise
 Starzinger GmbH & Co KG. Unternehmensdaten auf Creditreform/firmenabc.at

Unternehmen (Bezirk Vöcklabruck)
Markenname (Erfrischungsgetränk)
Mineralwasserabfüller
Erfrischungsgetränkehersteller
Frankenmarkt
Gegründet 1906
Mineralwasser (Österreich)

Starzinger


Tratamentul Hepatitei C este un proces complex și de lungă durată în care medicamentele antivirale sunt utilizate pentru a trata infecția.  Perioada de tratament pe lângă cea medicamentoasă include și o dietă alimentară strictă.

Răspândire largă a virusului hepatitei C în Republica Moldova, în perioada anilor 1990-1995, a creat o situație epidemiologică în țară. Numărul pacienților cu hepatită cronică C în 1990 a fost de 39552, iar în 1995 - 53862. Rata mortalității cauzate de virusul hepatitei C și ciroza cauzată de virus a crescut semnificativ de la 2973 în 1990 la 3848 în 1995.

Programul Național, 1997
Situația a creat premisa de combatere urgentă  a epidemiei hepatitei virale atât din punct de vedere medical, cât și din punct de vedere economic  (costurile anuale al tratamentului a fost de 54-55 milioane lei).
Primul Program național pentru controlul hepatitei virale a fost lansat în iulie 1997. Acesta a inclus măsuri cuprinzătoare de profilaxie specifică și nespecifică. Obiectivul principal al profilaxiei nespecifice în instituțiile medicale a fost eliminarea riscului de transmitere a hepatitei virale C de la pacienții infectați către personalul medical și alții care utilizează serviciile instituțiilor medicale.

 Profilaxia nespecifică

Profilaxia nespecifică a inclus selecția riguroasă a donatorilor de sânge și a altor fluide biologice, precum și testarea aprofundată a acestora pentru prezența virusului hepatitei C. Sterilizarea instrumentelor medicale în toate spitalele și clinicile a devenit obligatorie, iar manipularea parenterală nerezonabilă în instituțiile medicale a fost redusă la minim.
În instituțiile non-medicale (frizării, saloane de frumusețe, manichiură, pedichiură și acupunctură) s-a efectuat profilaxia nespecifică prin asigurarea garanției sterilizării instrumentelor de lucru.
În mediul înconjurător, profilaxia nespecifică a fost efectuată prin utilizarea individuală a dispozitivelor de bărbierit, a periuțelor de dinți și a altor elemente care afectează integritatea pielii și a membranelor mucoase.

 Mobilizarea socială

Sarcina principală a mobilizării sociale a fost de a informa populația, în special grupurile de risc, despre situația epidemiologică și consecințele grave ale bolii asupra acestor infecții, despre eficacitatea măsurilor preventive specifice și nespecifice de creștere a responsabilității personalului medical.
Pentru implementarea cu succes a mobilizării sociale s-au desfășurat următoarele activități:
 au fost publicate materiale informative și educative (broșuri, buclete, postere);
 au fost publicate articole în presă la nivel național și local;
 au fost organizate emisiuni radio și TV;
 au fost organizate conferințe științifico-practice republicane, seminarii zonale și naționale;
 conversații sistematice ale lucrătorilor din domeniul sănătății cu populația, în special cu grupurile de risc;
 în procesul de mobilizare socială au fost utilizată buna experiență a altor state și implicate organizații neguvernamentale, societăți științifice.

Programul Național, 2007-2011
Ca urmare a implementării măsurilor preventive specifice și nespecifice prevăzute de Programul național de combatere a hepatitei virale B, C și D pentru anii 1997-2006, situația din țară s-a îmbunătățit semnificativ. Incidența VHC a scăzut de la 266 de cazuri în 1997 la 127 de cazuri în 2005.
Potrivit statisticilor disponibile, în Moldova au fost înregistrate anual aproximativ 2.700 de purtători identificați ai virusului hepatitei C, 7.000 de persoane cu hepatită cronică și ciroză hepatică. Ca urmare a acestor complicații, aproximativ 3.000 de persoane au murit anual în republică. Datorită implementării măsurilor preventive în cadrul Programului Național de Combatere a Hepatitei B, C și D, a fost posibilă stabilizarea ratelor de incidență a Hepatitei cronice  și ceroză la copiii cu tendință de scădere.
Astfel, în 2004, comparativ cu anul 2003, s-a constatat o scădere a incidenței acestor boli în rândul copiilor cu vârste cuprinse între 0-17 ani de la 99,5% (909 cazuri) la 66,1% (559 cazuri).

Prevalenţa prin ciroze hepatice în Republica Moldova în anul 2009 a crescut cu 18,1% comparativ cu anul 2005 (1922,4 cazuri la 100 000 locuitori şi 1628,1 cazuri la 100 000 locuitori, respectiv). Acest fenomen are tendinţă de creştere atât la nivel municipal (de la 1126,3 cazuri la 100 000 locuitori în anul 2005 la 1358,2 cazuri la 100 000 locuitori în anul 2009), cât şi la nivel raional (de la 1802,7 cazuri la 100 000 locuitori în  anul 2005 la 2103,4 cazuri la 100 000 locuitori în anul 2009).

Potrivit rezultatelor analizei epidemiologice retrospective a incidenței hepatitei virale acute în Chișinău în perioada 1992-2011, obținute în cadrul studiului "Unele aspecte epidemiologice ale hepatitelor virale B, C şi D  acute în municipiul Chişinău", dinamica incidenței hepatitei virale parenterale acute în rândul populației municipiului în acea perioadă avea o tendință de scădere.

Scopul Programului 2007-2011 a fost de a reduce în continuare incidența hepatitelor virale acute și cronice, precum  și mortalitatea la nivelul majorității țărilor din Comunitatea Europeană.În cadrul programului național, pacienții înregistrați cu hepatită virală C au fost supuși unei examinări complete, au trecut testele necesare. Necesitatea acestor proceduri a fost de a determina care pacienți au nevoie de asistență medicală de urgență. Acestea au fost incluse mai întâi în program.

Pacienții au primit medicamente gratuite pentru hepatita virală C, au fost urmăriți de către medici în timpul tratamentului. Monitorizarea a jucat un rol important - în acest fel a fost posibilă monitorizarea și înregistrarea rezultatelor și eficacității tratamentului. De regulă, în prima săptămână, pacienților li s-a făcut o hemogramă, la a 4-a săptămână - un test de sânge biochimic, iar în a 12-a săptămână au verificat încărcătura virală.

Programul Național, 2012-2016
Ministerul Sănătății a lansat  campania națională pentru tratamentul hepatitelor virale B, C și D. Medicamentele achiziționate în acest scop au fost distribuite în majoritatea unităților administrativ-teritoriale ale țării, pentru repartizarea fiecărui pacient inclus în programul de tratament.
La momentul aprobării celui de-al treilea program național, Republica Moldova a fost calificată ca zonă cu endemicitate medie. Cu toate acestea, în ceea ce privește numărul de decese provocate de hepatitele virale, Moldova ocupa primul loc în Europa. În acest sens, obiectivele celui de-al treilea program au fost:
 scăderea  incidenței hepatitei B acute până în 2016 la 2 cazuri la 100 000 locuitori;
 scăderea incidenței hepatitei C acute până în 2016 la 2 cazuri la 100 000 locuitori;
 scădere a incidenței hepatitei B acute până în 2016 la 0,2 cazuri la 100 000 locuitori;
 furnizarea anuală de tratament antiviral pentru pacienții adulți și copiii cu hepatită virală cronică și ciroză hepatică cauzată de hepatită B, C și D într-o cantitate de cel puțin 300 de pacienți cu hepatită virală B, 300 cu hepatită virală C și 100 cu hepatită virală D.
În 2016, Ministerul Sănătății din Moldova a majorat cota de tratament gratuit de șapte ori. Noi medicamente antivirale pentru Programul Național au fost achiziționate din Egipt și Bangladesh.
Preparatele  au ajuns în instituțiile medicale, precum și în farmaciile țării. Eficiența acestora a ajuns la 98%. Astfel de medicamente au fost folosite pentru prima dată în Moldova în 2016. În această perioadă a programului, mai mult de cinci mii de persoane au primit tratament, doar în câteva cazuri tratamentul nu a avut succesul așteptat.

Rezultatele scontate ale Programului național, 2012-2016
 scăderea endemicității în Republica Moldova sub nivelul mediu (frecvența de detectare a hepatitei C variază în intervalul 2-5%, riscul de infecție pe tot parcursul vieții va constitui 20-30% pentru toate categoriile de populație);
 scădere semnificativă a incidenței hepatitei virale C - de la 2,24 la 1,5-1,8 la 100 000 locuitori;
 scădere a incidenței hepatitelor cronice virale, cu o scădere a detectabilității cu 15% (de la aproximativ 99,7 la 85 de cazuri la 100 000 locuitori);
 reducerea semnificativă a mortalității și invalidității din cauza hepatitei virale cronice și a cancerului hepatic;
 reducere cu 10% a nivelului infectării simultane cu virusurile hepatitei B și C la persoanele infectate cu HIV.

Programul Național, 2017-2021
La finalul Programului Național 2012-2016, Hepatita C încă prezenta probleme serioase. În acest sens s-a decis aprobarea Programului național pentru perioada 2017-2021.
Potrivit statisticilor, în Republica Moldova, rata incidenței hepatitei virale acute a scăzut în 2015. Incidența hepatitei cronice virale era ridicată cu tendință de creștere, ce constituia  43 282 pacienți cu hepatită cronică virală: hepatită cronică virală cronică B - 25 961 pacienți, hepatită cronică C - 13 423 pacienți, hepatită cronică D - 1 481 de pacienți, hepatită nespecificată 2 417 pacienți.
De asemenea, au sporit cazurile  de ciroză hepatică de etiologie virală - 5 178 de pacienți. Republica Moldova, potrivit datelor organizațiilor internaționale, se situează pe primul loc în lume în ceea ce privește mortalitatea de ciroză hepatică - 71,2 decese la 100 000 locuitori.

Obiectivul general al Programului este reducerea în continuare a incidenței hepatitelor cronice virale cronice B, C și D acute și a cirozei, inclusiv prin minimizarea consecințelor socio-economice. Obiectivele specifice ale programului includ:
 dezvoltarea de servicii pentru diagnosticarea și screening-ul de laborator pentru hepatitele virale B, C și D cu creșterea nivelului de depistare precoce a persoanelor infectate cu aceste virusuri până în 2021;
 reducerea cu 50% a incidenței și prevalenței hepatitelor virale acute B, C și D pentru a reduce cu 50% până în 2021 incidența hepatitei cronice și a cirozei hepatice cauzate de aceste virusuri;
 până în 2021, asigurându-se că cel puțin 50% din pacienții cu hepatită virală B, C și D din Republica Moldova au acces la servicii de îngrijire și servicii de îngrijire permanentă bazate pe punerea în aplicare a protocoalelor clinice naționale;
 informarea continuă până în anul 2021, cu creșterea gradului de vigilență a fiecărei persoane, în special a grupurilor de risc, și a comunității privind hepatitele virale B, C și D;
 efectuarea de cercetări științifice și practice privind hepatitele virale B, C și D în perioada 2017 - 2021, cu măsuri îmbunătățite de control și răspuns pentru reducerea riscului de transmitere.

Planul de măsuri pentru implementarea Programului Național include:
 furnizarea de laboratoare zonale cu teste de diagnosticare pentru determinarea marcheriilor hepatitei virale;
 achiziționarea de dispozitive Fibroscan;
 dezvoltarea și implementarea Sistemului Informatic Automatizat al Registrului de Hepatită;
 campanii de informare și comunicare;
 măsuri de promovare a sănătății (conștientizare), de combatere a hepatitelor virale B, C și D, efectuate de specialiști în acest domeniu.
Implementarea acestui program este monitorizată de către Ministerul Sănătății în colaborare cu Centrul Național de Sănătate Publică, centrele teritoriale de sănătate publică, Centrul Național de Management în Sănătate, instituțiile publice de sănătate publică, Universitatea de Stat de Medicină și Farmacie "Nicolae Testemițanu" și Academia de Științe a Moldovei.

Note

Sănătatea în Republica Moldova

Tratamentul Hepatitei C în Republica Moldova


Kolonizacija Hrvata u Vojvodinu bio je dio programa kolonizacije južnoslavenskih naroda u Vojvodinu nakon Drugog svjetskog rata. Hrvati su ušli po kvotama.

Povijest
Veliki dio koloniziranih Hrvata su iz Hrvatske, uz manji broj iz BiH. Prvi plan bio je naseliti u Vojvodinu iz Hrvatske 5 500 hrvatskih obitelji, uz 3 500 srpskih obitelji iz Hrvatske.

Kriteriji kvota po dijelovima Hrvatske za kolonizaciju bili su: angažiranost pojedinih područja u ratu, osobito broj prvoboraca iz krajeva odakle su dolazile molbe za kolonizaciju, agrarna prenapučenost, mogućnost namirenja zemljom u matičnim krajevima. Iz Hrvatske je najviše trebala dobiti Lika, 3 000 obitelji. Kvotu od 2 500 obitelji imala je Dalmacija, Kordun 1 600, Gorski kotar 1 000, hrvatsko primorje 600 i Banovina 300 obitelji. Iz nekih je krajeva stizalo više molbi od kvote, poput Like i Korduna, dok je s Hrvatskog primorja bilo manje molba od planiranih kvota.

Organiziranom kolonizacijom 1945. – 1948. je od Hrvata najviše doseljeno dalmatinskih Hrvata, s područja Metkovića, Sinja, Vrlike, Drniša, Benkovca, Splita, Šibenika, Trogira, Zadra, iz zaleđa Dalmacije i otoka. Po procjenama ih je ukupno bilo oko 4 000.

Kolonisti su došli u pet transporta. Prvi je bio rujna 1945. godine. Iz Like je došao u Bački Brestovac i Filipovo, do kraja 1945. godine ukupno 28 transporta s kolonistima.

Drugi transport bili su Hrvati iz Dalmacije i najviše ih je doseljeno u Stanišić i Riđicu. Riđicu je naselilo u prvom valu 150 obitelji kolonista s područja Šibenika, Obrovca, Knina i Sinja. Stanišić je naselilo oko 1 500 ljudi s područja Sinja i Splita u transportu 19. prosinca 1945. godine.

Obitelji iz kninskog kotara bila su u trećem transportu. Stigao je siječnja 1946. godine. Četvrti transport stigao je s oko 160 obitelji iz raznih krajeva Dalmacije. U petom iz raznih krajeva Dalmacije bilo je 150 obitelji i došao je jeseni 1946. godine. Poslije ovog transporta bilo je još doseljavanja u grupama, manjim ili većim. Riđica je ukupno imala tri organizirana transporta hrvatsskih doseljenika te još nekoliko manjih grupa poslije. Doseljeni Hrvati bili su sa zadarskog i šibenskog područja i otokȃ.

Ukupan broj naseljenih bio je 1 029 obitelji s 5 430 članova. Kolonisti su ovisno o broju članova obitrelji i ratnih zasluga dobivali od 6 do 14 jutara zemlje, a ukupno je podijeljeno 11 500 jutara obradive zemlje. Dio doseljenih Hrvata vratio se u stari kraj, posebno oni koji se nisu bavili poljoprivredom.

Na popisu 1948. godine u Stanišiću je bilo 2 480 Hrvata od ukupno 7 740 stanovnika), a u Riđici 473 od ukupno 4 163. Broj koloniziranih Hrvata bio je veći nego što je popisano, ali se dio vratio. Ukupno se nakon 1948. godine zadržalo oko 7 000 doseljenih Hrvata.
U Stanišiću su doseljeni Hrvati najvećim dijelom bili iz okolice Sinja i Muća. te 120 obitelji iz tadašnjeg kotara Metkovića. Uz Stanišić i Riđicu, dalmatinski Hrvati su u manjem broju naseljeni u Sivac (s područja kopnene Dalmacije i otoka), Guduricu i veće vojvođanske gradove.

U Srijem su naseljeni Hrvati pripadnici vojnih snaga.
U Petrovaradin, Bešku, Lemeš je naseljen manji broj Hrvata, uglavnom iz Gorskog kotara te Bosne i Hercegovine.

U Banat je doselilo oko 200 Hrvata iz ljubuškog kraja u Ravni Topolovac kod Žitišta blizu Zrenjanina. Po cijelom je Banatu, uglavnom po većim naseljima doselilo još oko 300 Hrvata iz ostalih dijelova Hercegovine. Pretpostavlja se da danas u srbijanskom dijelu Banata živi 8 000 Hrvata.

Izvori

Vanjske poveznice
 Essehist 4, prosinac 2012. Tema broja: Kolonizacija; Bagić, Marko; Kolonizacija Vojvodine, FFOS, Osijek
 Godišnjak za znanstvena istraživanja 2010. Bara, Mario: Sudjelovanje Hrvata u saveznoj kolonizaciji Vojvodine 1945. – 1948., s.157-188
 Zavod za kulturu vojvođanskih Hrvata  Obljetnica savezne kolonizacije Hrvata u Vojvodinu, Izvor: Hrvatska riječ (Z. Vasiljević), 15. prosinca 2016.
 Zbornik Zavoda za povijesne znanosti Istraživačkog centra Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti. Vol. 11(1981) Marijan Maticka: Sudjelovanje Hrvatske u saveznoj kolonizaciji Vojvodine 1945. – 1948., s. 289-322

Vojvođanski Hrvati

Kolonizacija Hrvata u Vojvodinu


Pago de Otazu es un Vino de Pago procedente de Navarra, solo aplicable a vinos tintos y vinos blancos. La superficie del viñedo establecida es de 92,40 hectáreas, distribuidas en varias parcelas.

Características organolépticas de los vinos
 Variedad Chardonnay. Color amarillo-verde con brillantez y limpidez. Aromas complejos y potentes, marcados por la finura de la variedad. Predominio de los aromas frutales de la variedad, cítricos, floras, frutas exóticas, con alguna nota mineral, algo mentolada y hierba cortada. Presente una boca con gran complejidad, equilibrada y con buena amplitud. Paso de boca armónico, fresco y agradable. Final largo y con recuerdos de las sensaciones de la nariz. En la versión del fermentado en barrica, la crianza aumenta la complejidad y condiciones del vino. Aparecerán aromas cremosos, lácteos y tostados fruto de la barrica nueva de roble francés Allier. Más cremoso y estructurado.
 Variedad tinto Tempranillo. Color amoratado, granate, medio-alto. Nariz con mucha fruta roja y negra, limpio y de buena intensidad, elegante. Muy agradable en boca desde la entrada, bien estructurado, fresco, cuerpo medio-alto, final largo, recuerdos de fruta. En la crianza desarrolla notas tostadas, matices torrefactados, tabaco y algo de regaliz.
 Variedad tinto Cabernet Sauvignon. Color de muy alta intensidad, morado oscuro, capa alta. En la nariz sutilmente aparecen las notas de la variedad, frutas del bosque, salvaje, especias, trufa, mineral. Un aroma de enorme intensidad, complejidad y sutileza. De nuevo el terruño y la climatología cumplen su papel aportando personalidad a la variedad. Boca de buen tanino, estructurado y robusto, final sabroso, fresco, buen cuerpo. En la crianza marcará más notas de especiados, tabaco, cedro (caja de puros), minerales, algo de tinta.
 Variedad tinto Merlot. Color de alta intensidad, cereza picota, oscuro. Nariz marcada por su intensidad, muchas fruta negra, bayas. Aparecen aromas terrosos, de bosque. De gran complejidad y elegancia. Atlántico, marcado por el clima del viñedo. Boca carnosa, potente, los taninos son firmes pero agradables, largo. En la crianza desarrolla la gama de especiados, pimientas dulces, madera tostada, muy complejo. Un vino marcado por el terruño atlántico de la finca.

Véase también
 Vinos de España

Referencias

Enlaces externos
 Pago de Otazu - Ministerio de Medio Ambiente y Medio Rural y Marino

Bibliografía
 Orden Foral 575/2008, de 31 de octubre, de la Consejería de Desarrollo Rural y Medio Ambiente, por la que se aprueba el reconocimiento del nivel de protección «Vinos de Pago de Otazu»

Vinos de pago
Vinos de Navarra

Pago de Otazu


Kjarval er íslensk bók eftir Thor Vilhjálmsson sem fjallar um ævisögu Kjarvals. Hún var upphaflega gefin út árið 1964 en ný útgáfa var gefin út árið 1978.

Heimildir

Íslenskar bókmenntir
Bókaárið 1964

Kjarval (bók)


Clitocybe phyllophila (Christian Hendrik Persoon, 1801 ex Paul Kummer, 1871), sin. Clitocybe cerussata (Elias Magnus Fries, 1821 ex Paul Kummer, 1871), este o specie saprofită de ciuperci otrăvitoare, rareori chiar letală, din încrengătura Basidiomycota în familia Tricholomataceae și de genul Clitocybe, fiind denumită în popor pâlnie ceroasă. Ea crește în grupuri cu mai multe exemplare precum în șiruri sau cercuri de vrăjitoare și se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord pe soluri acide până la cele bazice, de obicei îmbogățite în mod semnificativ cu azot, în păduri de foioase sub fagi și cele de conifere preferat sub molizi, pe risipit, dar de asemenea adesea prin vinarițe sau mălaiul cucului. Specia apare, de la câmpie până la munte, din (august) septembrie până în noiembrie (decembrie).

Descriere

 Pălăria: are o mărime de 3-9 (11) cm, este fibros-dură, inițial convexă, apoi plată și la maturitate adâncită în mijloc, dar niciodată în formă de pâlnie. Câteodată rămâne în centru o cocoașă mică. Marginea este subțire, pentru destul de lung timp răsucită în jos, și numai rareori ceva ondulată. Cuticula este netedă, de culoare albicioasă până roșiatică ca carnea de vițel tânăr, acoperită în tinerețe de o brumă albă ca calcarul, pricinuind astfel un aspect mucegăios respectiv de ceară.
 Lamelele: sunt subțiri, stau dense, cu scurte lamele intercalate, fiind ușor decurente la picior. Coloritul este la început alb, apoi ușor crem-gălbui, decolorându-se  câteodată chiar spre brun-rozaliu.
 Piciorul: are o înălțime de  4–8 cm și o grosime de 0,5–1,2 cm, este inițial alb, neted, rareori brumat, plin, elastic, cilindric, adesea curbat, cu baza în mod normal îngroșată și fără manșetă. Se decolorează la bătrânețe ca pălăria.
 Carnea: este albă, ușor gri-maronie în pălărie, subțire, apoasă, dură și fibroasă. Mirosul este plăcut dulcișor, câteodată ușor rășinos, cu un gust suav.
 Caracteristici microscopice: are spori elipsoidali, netezi, neamilozi (nu inträ in reactie cu iod) și hialini (translucizi), cu o mărime de 4-7,5 x 2,5-4 microni, basidiile având forma de buzdugan cu o mărime de 18-25 x 4,5-5,5 microni. Pulberea lor este albă până crem-albicioasă.
 Reacții chimice: nu arată nici un fel de reacții.

Confuzii
Buretele de fildeș fals poate fi confundat cu ciupercile asemănător de otrăvitoare Clitocybe candicans, Clitocybe dealbata, Clitocybe fragrans (miros de anason, crește prin păduri), Clitocybe rivulosa și Lyophyllum connatum sin. Clitocybe connata dar, de asemenea, cu comestibilele Agrocybe dura și Clitocybe odora (comestibil, forma albă, miros puternic de anason), cu delicioasele Clitocybe gibba, Clitopilus prunulus, Calocybe gambosa, Marasmius oreades, Leucocybe connata sin. Clitocybe connata, Lyophyllum connatum (comestibil, saprofit), precum cu ciuperci de genul comestibil Hygrophorus, ca de exemplu Hygrophorus agathosmus, Hygrophorus chrysodon (comestibil), Hygrophorus eburneus sin. Hygrophorus karstenii, Hygrophorus ligatus, Hygrophorus persoonii sau cu necomestibilele Tricholoma album, Tricholoma inamoenum și Tricholoma lascivum

Specii asemănătoare

Toxicitate
Semnele de otrăvire sunt aceleași ca și în cazul de otrăvire Inocybe erubescens. Acest burete provoacă sindromul muscarian (sudorian): (Muscarina (muscardina)), găsită în această ciupercă în doze mari,  produce intoxicații cu debut rapid, care afectează preponderent sistemul nervos. Simptomele caracteristice sindromului, se manifestă prin vasodilatație (eloxarea pereților vaselor de sânge), bradicardie, hipotensiune, contractarea pupilei, diaree, transpirație abundentă, hipersalivație, grețuri, vărsături, halucinații. Toate aceste semne se manifestă la 1-3 ore de la consum. Evoluția intoxicației este spectaculoasă și gravă pentru cardiaci. Sindromul nu lasă sechele, dar este rareori mortal. Cel mai mare pericol constă în pierderea masivă de lichide și de electroliți. Se intervine în primul rând cu atropină.

Ciupercile mici albe sunt aproape întotdeauna periculoase! Începători ar trebui să evite mereu ciupercile albe de astfel de măsură!

Note

Bibliografie
 Bruno Cetto, vol. 1, 2, 3, 5 (vezi sus)
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Clitocybe phyllophila, film

Clitocybe
Ciuperci otrăvitoare
Ciuperci saprofite
1801 în știință

Clitocybe phyllophila