Das Estádio Eládio de Barros Carvalho ist ein Fußballstadion in der brasilianischen Stadt Recife. Es bietet Platz für 19.800 Zuschauer und dient dem Verein Náutico Capibaribe als Heimstätte.

Geschichte
Das Estádio Eládio de Barros Carvalho in der brasilianischen Stadt Recife, mit gut einer Million Einwohnern Hauptstadt und zugleich größte Stadt des nordostbrasilianischen Bundesstaates Pernambuco, wurde 1939 erbaut und noch im gleichen Jahr eröffnet. Am 25. Juni 1939 trafen sich der zukünftige Nutzerverein der Sportstätte, der Fußballklub Náutico Capibaribe und der Lokalrivale Sport Recife zu einem Freundschaftsspiel, das mit einem 5:2 für Náutico endete. Im Verlauf dieses Eröffnungsspiels erzielte der Náutico-Spieler Wilson das erste Tor im neuen Stadion. Seit 1939 nutzt Náutico Capibaribe das Estádio Eládio de Barros Carvalho als Austragungsort für Heimspiele im Fußballsport. Der Verein kann als größten Erfolg seiner Historie die Promotion für die Copa Libertadores 1968 aufweisen. In der ersten Runde kam hierbei das Aus als Dritter einer Vierergruppe hinter Palmeiras São Paulo sowie dem venezolanischen Vertreter Deportivo Portugués und vor Deportivo Galicia. Weiterhin gewann man bis heute 21 Mal die Staatsmeisterschaft von Pernambuco, der letzte Titel in diesem Wettbewerb gelang 2004. Im Ligabetrieb ist Náutico Capibaribe gegenwärtig in der ersten brasilianischen Fußballliga, der Série A, zu finden, nachdem man in der abgelaufenen Saison (2011) aus der Série B aufgestiegen war.

Das Estádio Eládio de Barros Carvalho ist benannt nach Eládio de Barros Carvalho, einem früheren langjährigen Präsidenten von Náutico Capibaribe. Im Volksmund ist es auch als Estádio dos Aflitos bekannt. Heutzutage bietet das Estádio Eládio de Barros Carvalho Platz für 19.800 Zuschauer. Die Rekordkulisse im Stadion wurde aufgestellt, als am 21. Juli 1968 Náutico Capibaribe und Sport Recife aufeinandertrafen und 31.065 Menschen den 1:0-Erfolg von Náutico bewundern wollten. Allgemein war die Kapazität der Sportstätte in früheren Jahren größer. Lange Zeit fasste das Stadion rund 25.000 Zuschauer. In den 1970er-Jahren erwog Náutico Capibaribe, das sich damals auf dem Höhepunkt seiner sportlichen Erfolge befand, ein neues Stadion für 80.000 Zuschauer zu errichten und das Estádio Eládio de Barros Carvalho abzureißen. Diese Pläne wurde jedoch nicht umgesetzt. Im Jahr 1996 fanden dann Renovierungsarbeiten am Stadion statt, in deren Folge sich die Kapazität auf die noch heute gültigen knapp 20.000 Zuschauerplätze verringerte.

Weblinks
 Profil des Stadions
 Infos zum Stadion

Eladio de Barros Carvalho
Náutico Capibaribe
Bauwerk in Pernambuco
Eladio de Barros Carvalho
Erbaut in den 1930er Jahren

Estádio Eládio de Barros Carvalho


Elvira - et Svin efter Døden er en dokumentarfilm fra 1945 instrueret af Theodor Christensen efter eget manuskript.

Handling
Filmen består af to dele, idet den første del (10 min.) handler om svinet, mens det lever, og den anden (20-25 min.) om det, der foregår efter slagtningen. Det hedder om anden del: "Elviras Død er en Film om Svinets Biprodukter. Den prægtige Gris Elvira opsøger efter Døden alle de Steder, hvor hendes Legeme anvendes - undtagen netop den spiselige Del! Hun konstaterer sine Kirtlers og Organers Betydning for Menneskenes Sundhed samt en Mængde andre Anvendelser".

Referencer

Eksterne henvisninger

Svin
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1945
Film instrueret af Theodor Christensen

Elvira - et Svin efter Døden


Le château de Clearwell à Clearwell, près de la forêt de Dean, Gloucestershire, est une maison néo-gothique construite à partir de 1727. Construite par Thomas Wyndham selon les plans de Roger Morris, c'est le premier château néo-gothique géorgien d'Angleterre, antérieur à des exemples plus connus tels que Strawberry Hill House de plus de vingt ans. Demeure de la famille Wyndham pendant environ 150 ans, la première moitié du  voit un incendie désastreux et le démembrement des actifs qui suit, qui ont amené le château au bord de la ruine. Lentement restauré à partir de 1954, le château abrite dans les années 1970 un studio d'enregistrement utilisé par, entre autres grands groupes, Black Sabbath, Led Zeppelin, Deep Purple, Bad Company et Queen. Maintenant exploité comme lieu de mariage, le château est un bâtiment classé Grade II *.

Histoire

Thomas Wyndham (1686–1752), le fils de Francis Wyndham, un riche propriétaire terrien, et de Sarah Darell, fait ses études à Eton et à l'Université de Cambridge et devient avocat puis député . Il se marie avec sa cousine Jane Wyndham, fille et héritière de William Wyndham de Dunraven Castle, puis avec Anne Edwin, fille de Samuel Edwin de , Glamorgan. Les deux mariages apportent à Wyndham une richesse considérable  . En 1727, il commence la construction d'une nouvelle maison, alors intitulée Clearwell Court, sur le site d'une maison antérieure . Alistair Rowan suggère que la construction a été entreprise en deux phases, la façade principale dans la première période de construction de 1727-1728, et l'arrière de la maison, avec la bibliothèque au rez-de-chaussée et les chambres au-dessus, après son deuxième mariage dans les années 1730 .

Après la mort de Wyndham en 1752, la maison passe à son fils aîné de son deuxième mariage, Charles Wyndham (1731-1801). En 1762, Charles épouse Eleanor Rooke. Le couple a un fils, Thomas Wyndham (1763–1814). Vers 1775, Charles fait peindre son portrait avec son fils Thomas qui a alors environ 12 ans. À peu près au même moment, il commande une gravure de Clearwell Court qui montre à la fois la maison et l'écurie. Charles meurt en 1801 et son fils Thomas hérite du domaine. En 1787, il épouse Anna Ashby. De leurs deux enfants, seule la fille, Caroline (1789-1870), arrive jusqu'à l'âge adulte . En 1810, Caroline épouse Windham Henry Quin (1782–1850). À la mort de leurs pères, respectivement en 1814 et 1824, ils héritent de domaines considérables dans le Gloucestershire, le Norfolk et le sud du Pays de Galles, Quin hérite également du comté de Dunraven et de Mount-Earl. Après la mort de son mari en 1850, Caroline, alors comtesse douairière, reste à Clearwell jusqu'à sa propre mort en 1870. En 1890, le domaine Clearwell devient la propriété de la famille Wyndham  .

Le domaine est rebaptisé Clearwell Castle en 1908 . Le château subit un grave incendie en 1930, et après la Seconde Guerre mondiale, la perte de ses planchers, toits et de nombreux aménagements intérieurs et décorations avant une démolition prévue . Le château est sauvé grâce à son achat en 1952 par Frank Yeates, fils d'un ancien jardinier du château. Yeates et sa famille entament une longue restauration .

Dans les années 1970, la famille dirige un studio d'enregistrement et de répétition à Clearwell. De nombreux grands groupes de rock, dont Led Zeppelin, Deep Purple, Mott the Hoople, Black Sabbath, Bad Company, Queen et Whitesnake enregistrent au château . Black Sabbath commence à écrire et à enregistrer leur album Sabbath Bloody Sabbath lors d'un séjour au château en 1973, et le membre du groupe Tony Iommi affirme avoir "définitivement" vu un fantôme dans le bâtiment . En 1978, les membres de Led Zeppelin se réunissent à nouveau au château après une période de séparation et commencent à écrire et à répéter ce qui devient leur album In Through the Out Door .

La famille Yeates vend le château dans les années 1980 et il fonctionne maintenant comme lieu de mariage .

Architecture
Alistair Rowan, dans son essai de 1970 sur le château, décrit Clearwell comme "à côté du château de Vanbrugh, le plus ancien château gothique géorgien debout" . Alan Brooks, dans le Gloucestershire Pevsner révisé en 2002, va plus loin, qualifiant Clearwell de "le premier château néo-gothique d'Angleterre" . Ni Rowan, ni David Verey dans la première édition du Gloucestershire Pevsner, n'attribuent le château à un architecte nommé, mais Brooks et Historic England attribuent fermement le château à Roger Morris.

Le château comprend un bloc central en retrait à deux étages, avec des tours jumelées à trois étages à l'avant  et une extension arrière à angle droit avec le bloc principal. Rowan suggère que ces deux sections représentent des phases de construction distinctes, de 1727-1728 et du milieu des années 1730 . L'ensemble est construit en pierre locale de la forêt de Dean . Peu de l'intérieur original a survécu. La rénovation victorienne au milieu du  et l'incendie et l'éviscération subséquente du bâtiment au milieu du  ont détruit la majeure partie de la décoration. Le château est un bâtiment classé Grade II*. La porte principale et les loges, les écuries, trois paires de poteaux sur un green face à l'entrée principale, des statues d'un homme et d'un enfant avec un sphinx sur la pelouse devant le château, sont classés de grade II.

Références

Notes et références

Liens externes

Monument classé de Grade II* dans le Gloucestershire
Château réputé hanté en Angleterre
Château dans le Gloucestershire

Château de Clearwell


Tour of Qatar 2016 var den 15. udgave af cykelløbet Tour of Qatar. Den første etape startede mandag 8. februar 2016 fra Dukhan og gik 176 km til Al Khor. Løbet blev afsluttet fem etaper senere i Doha 12. februar 2016. Løbet var del af UCI Asia Tour 2016 og blev vundet af briten Mark Cavendish fra Dimension Data.

Hold og ryttere

Danske ryttere
Michael Mørkøv kørte for
Søren Kragh Andersen kørte for
Alexander Kamp kørte for
Mads Pedersen kørte for
Michael Reihs kørte for
Michael Carbel kørte for

Etaperne

Trøjernes fordeling gennem løbet

Resultater

Eksterne henvisninger

UCI Asia Tour 2016
Tour of Qatar

Tour of Qatar 2016


Volans ya da Uçanbalık takımyıldızı, modern 88 takımyıldızdan biridir. Güney gökkürededir. Bir uçan balığı temsil eder. Volans adı, orijinal adı olan Piscis Volans´ın kısaltmasıdır. Uçanbalık, Pieter Dirkszoon Keyser ve Frederick de Houtman'ın gözlemlerinden yola çıkan Petrus Plancius tarafından yaratılmış on iki takımyıldızdan biridir. İlk olarak 1597'de (ya da 1598) Amsterdam'da, Plancius ve Jodocus Hondius tarafından 35 cm çaplı bir gök küresinde yer aldı. Bu takımyıldızın bir gök atlasındaki ilk tasviri, Johann Bayer'in 1603 tarihli Uranometria´sında yer almıştır. Takımyıldızda, bir tanesi küçük bir teleskopla gözlenebilen iki çift yıldız vardır. Gamma Vol ve Epsilon Vol adlı bu yıldızların yanı sıra açık seçik görmenin daha zor olduğu NGC 2442 ve NGC 2434 adlı iki gökada da bulunmaktadır. Gamma Vol yıldızları dördüncü ve altıncı kadirden ve Epsilon Vol yıldızları dördüncü ve sekizinci kadirdendir.

Notlar

Dış bağlantılar
 http://www.astro.wisc.edu/~dolan/constellations/constellations/Volans.html
 https://web.archive.org/web/20070926235517/http://www.maa.mhn.de/Maps/Stars_en/Fig/volans.html
 Starry Night Photography : Volans Constellation
 Star Tales – Volans

Volans (takımyıldız)


Nordra Vikaskjeret est une île dans le landskap Sunnhordland du comté de Vestland. Elle appartient administrativement à Øygarden.

Géographie

Avec Søra Vikaskjeret, l'îlot situé au sud, il s'agit de deux îlets rocheux dont celui du nord est couvert d'une légère végétation. Ils s'étendent sur environ  de longueur pour une largeur approximative de . L'îlet du nord a deux habitations.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des îles de Hordaland

Liens externes

 Fiche descriptive

Île de Vestland

Nordra Vikaskjeret


Das Gymnasium Dreikönigschule ist ein Gymnasium in einem denkmalgeschützten Gebäude in der sächsischen Landeshauptstadt Dresden. Die Schule befindet sich im Stadtteil Äußere Neustadt (Antonstadt).

Geschichte

Das heutige Gymnasium Dreikönigschule wurde 1992 im Rahmen der sächsischen Schulreform aus der 22. Polytechnischen Oberschule Dresden gebildet. Die ursprüngliche Dreikönigschule befand sich auf der heutigen Wigardstraße.

Das Schulgebäude wurde 1894 als 22. Bezirksschule errichtet. Die Luftangriffe vom 13. Februar 1945 überstand das Bauwerk relativ unbeschadet. 1992 wurde die Schule unter dem Namen "Gymnasium Dresden-Neustadt" gegründet. In diesem Jahr wurde auch das Gebäude innen saniert. Hierbei baute man neue Sanitäreinrichtungen und eine moderne Heizanlage ein. Das Gebäude steht als Kulturdenkmal unter Denkmalschutz. Am 31. Oktober 1997 erhielt das Gymnasium Dresden-Neustadt durch die Altschülerschaft der ehemaligen Dreikönigschule den Namen dieses einst bekannten und traditionsreichen sächsischen Gymnasiums. Daraus ergibt sich auch das Logo der Schule: drei nebeneinander angeordnete Kronen mit jeweils drei sichtbaren Spitzen. Dieses Symbol findet man auch über der Eingangstür am Zugang Louisenstraße.

2017 fanden Bauarbeiter bei der Sanierung des Komplexes auf dem Schulhof eine Hieb- und Stichwaffen-Sammlung von Vorzeige- und Paradewaffen. Ein Mitarbeiter des Landesamtes für Archäologie sagte dazu: "Die neuesten Stücke sind von 1945 ... Wir gehen davon aus, dass sie ein Sammler schnell entsorgen wollte, bevor die Russen in die Stadt kamen."

Schulgelände und Gebäude
Das Gymnasium besteht aus den drei Einzelgebäuden: Haus A, B und C.

Haus A liegt direkt an der Louisenstraße und beherbergt unter anderem die Schulbibliothek, die Aula und das Schulkino.

Haus B erreicht man von der Einfahrt an der Rothenburger Straße. Es beherbergt Fachkabinette für Biologie, Chemie, Physik, Computer und Technik sowie Kunsterziehung, einen Speiseraum, das Arztzimmer und die Umkleideräume für den Sportunterricht. In Haus B werden vor allem die Klassenstufen 5 bis 7 unterrichtet.

In Haus C befinden sich unter anderem das Schulmuseum, ein weiterer Speiseraum, ebenso Fachräume für Biologie, Chemie und Physik.

Hinter Haus C entstand neben dem Scheune-Areal an der Alaunstraße in anderthalbjähriger Bauzeit auf einem kommunalen Grundstück (vorher Interimsparkplatz) eine neue Zweifeld-Sporthalle mit Parkdeck. Die im September 2015 eingeweihte Halle, die auch der Basketballclub Dresden bespielt, ersetzte die alte auf dem Schulhof befindliche Sporthalle aus dem Jahr 1887. Zusätzlich nutzt das Gymnasium die Sporthalle der 15. Grundschule auf der Görlitzer Straße.

Schulprofil

Profilunterricht
Am Gymnasium gibt es für die Klassen 8 bis 10 das naturwissenschaftliche, gesellschaftswissenschaftliche und das künstlerische Profil. Im Rahmen des künstlerischen Profils existiert eine enge Zusammenarbeit mit dem Projekttheater. Hierbei erarbeiten die Schüler mit Unterstützung von Schauspielern des Projekttheaters selbst Theaterstücke. Im Februar wird jährlich ein Probenlager organisiert. Den jährlichen Höhepunkt bilden die Kulturtage Ende März. Die Schüler bespielen dann über rund zwei Wochen die Bühne des Projekttheaters.

Der naturwissenschaftliche Profilunterricht nutzt die Möglichkeiten zur Zusammenarbeit mit der TU Dresden, dem Helmholtz-Zentrum Dresden-Rossendorf und dem Deutschen Zentrum für Luft- und Raumfahrt.

Seit dem Schuljahr 2012/2013 wird auch ein gesellschaftswissenschaftliches Profil angeboten.

Leistungskurse
Die angebotenen Leistungskurse in der Abiturstufe können je Jahrgang variieren. Voraussetzung ist das Erreichen der minimal vorgeschriebenen Teilnehmerzahl. Die Schüler können die Fächer Mathematik, Physik, Deutsch, Geschichte oder Englisch als Leistungskurs wählen. Andere Fächer sind möglich. Das Gymnasium bietet auch ein Leistungskursfach Kunst an.

Sprachen
Als erste Sprache wird Englisch unterrichtet. Für die zweite Sprache stehen Französisch und Latein zur Auswahl.

Sportunterricht
Im Rahmen des Sportunterrichts können die Schüler der Klasse 11 im Februar an einem einwöchigen Ski-Lager teilnehmen. Im Rahmen der Abiturstufe bietet die Schule auch Sportklettern an.

Arbeitsgemeinschaften und Vereine

Sport
Der Schulsportverein ist vor allem in Basketball und Tischtennis erfolgreich. Eine Besonderheit sind die Kletter-Arbeitsgemeinschaft und der Kletterverein, die in der alten Sporthalle an der eigenen Kletterwand trainierten.

Künstlerisch
Der schuleigene Chor "multicolor" besteht seit 1991. Hier erarbeiten die Schüler jährlich ein breites Spektrum an Liedern und führen diese mehrfach pro Jahr öffentlich auf. Der Chor, in dem Schüler der jüngeren Klassen teilnehmen, heißt "microcolor". Ein Höhepunkt ist das jährliche Weihnachtskonzert in der Dreikönigskirche. Mehrfach spielte der Chor auch eine eigene CD ein.

Seit 2008 können Schüler im Gitarrenensemble mitwirken. Es tritt ebenfalls zum Weihnachtskonzert auf.
Interessierte Schüler können in ihrer Freizeit auch in Theater-Arbeitsgemeinschaft "Dreikönigspieler" mitarbeiten. Weitere Ganztagsangebote sind auf der Web-Seite der Schule zu finden.

Schulband
Die Schule hat eine eigene Schulband die unter anderem auf der Langen Nacht der Dresdner Theater aufgetreten ist. Sie nennt sich selbst Inspire the Fire (übersetzt "Erwecke das Feuer"). Die Band besteht aus vier Schülern. Das Ganztagsangebot ist jedoch für alle Schüler offen.

Förderverein
Das Gymnasium wird durch einen Förderverein unterstützt. Dieser sichert finanziell verschiedene Projekte und Veranstaltungen, die sonst nicht möglich wären. Mitglieder des Fördervereins sind vor allem ehemalige Schüler, Eltern und Lehrer.

Weblinks

 Offizielle Schulseite

Einzelnachweise

Gymnasium in Dresden
Kulturdenkmal in Dresden
Äußere Neustadt
Gegründet 1992
Heilige Drei Könige als Namensgeber

Gymnasium Dreikönigschule Dresden


غولينكي  هي مدينة في مقاطعة سمولينسك أوبلاست في روسيا.

مراجع

مدن مقاطعة سمولينسك

غولينكي (سمولينسك)


Le Directoire Civique () est une junte ayant régné sur Salvador du 2 au 4 décembre 1931. Entièrement composé d'officiers militaires, le Directoire civique débute l'ère des dictatures militaires au Salvador de 1931 à 1979.

Histoire
Du 11 au 13 janvier 1931, le Salvador connaît la première élection démocratique libre et libre de son histoire. L'élection est remportée par Arturo Araujo du Parti travailliste. Son colistier était Maximiliano Hernández Martínez du Parti national républicain.

Pendant la présidence d'Araujo, le Salvador fait face à des troubles politiques et sociaux. Durant sa présidence, il ne paye pas l'armée qui décide de mener un coup d'état le 2 décembre 1931. Les colonels Joaquín Valdés et Osmín Aguirre y Salinas sont coprésidents du Directoire civique et plusieurs autres officiers militaires feront également partie du Directoire.

Le Directoire Civique met fin à son gouvernement lorsque la Présidence de la République est transférée au Vice-Président Maximiliano Hernández Martínez. Martínez procédera ensuite au massacre des paysans salvadoriens de 1932 un peu plus de deux mois après son entrée en fonction et consolida plus tard son contrôle lors de l'élection présidentielle de 1935. Les États-Unis reconnaissent à contrecœur son gouvernement en 1932 malgré le traité de paix et d'amitié d'Amérique centrale de 1923.

Notes et références

Voir aussi
 Autoritarisme militaire au Salvador
 Forces armées du Salvador
 Président du Salvador

Dictature militaire
Militaire salvadorien
Président du Salvador

Directoire civique


Andrographideae, tribus u porodici primogovki, dio potporodice Acanthoideae. Postoji pet priznatih rodova.

Rodovi
 Andrographis Wall. ex Nees
 Graphandra J. B. Imlay
 Gymnostachyum Nees
 Haplanthodes Kuntze
 Phlogacanthus Nees

Izvori

Acanthoideae

Andrographideae


Demet Akbağ doğum adıyla  Demet İybar (d. 23 Aralık 1960, Denizli), Türk oyuncu ve tiyatrocu

Yaşamı
Demet Akbağ, 23 Aralık 1960 tarihinde Benan Yavuzkol ve Oktay İybar'ın ilk çocukları olarak Denizli'de doğdu. Dedesi Kemal İybar o tarihte Denizli Barosu kurucusu ve ceza reisi olması nedeniyle Denizli'de bulunmaktaydı. Babası, gazeteci ve fotoğraf sanatçısıydı. Sedef ve Kemal adında iki kardeşi vardır. Anne ve babasının 13 yaşındayken ayrılması nedeniyle 1972'de anne ve anneannesiyle birlikte İstanbul'a taşındı.

İstanbul Kız Lisesinde başladığı lise öğrenimini anne ve babasının ayrılmasından sonra taşınmaları üzerine Erenköy Kız Lisesinde tamamladı. Liseden sonra 1982'de İstanbul Belediye Konservatuvarına girdi; okulu dört yılda tamamladı. 21 yaşında iken muhasebeci İskender Akbağ yaptığı ilk evliliği dört yıl sürdü.

Okulu bitirdikten sonra Gönül Ülkü-Gazanfer Özcan Tiyatrosu'nda amatör olarak başladığı oyunculuğu, 1980'li yıllarda Kent Oyuncuları, Hadi Çaman Yeditepe Oyuncuları, Devekuşu Kabare, Dormen Tiyatrosu ve Ortaoyuncular gibi tiyatro topluluklarında profesyonel olarak sürdürdü.

Sinemada ilk defa 1986'da Zeki Ökten'in Davacı adlı filminde rol aldı. Aynı yıl, mimar Saim Arpat ile ikinci evliliğini yaptı; çift sekiz ay sonra ayrıldı.  1987'de Magazin Gazetecileri Derneği tarafından "Yılın Televizyon Yıldızı" seçildi. Sanatçı, üçüncü evliliğini 1999'da tekstilci Zafer Çika ile yaptı, bu evlilikten 2000'de Ali adında bir oğlu oldu.

1993'te Tersine Dünya adlı filmdeki rolü ile Altın Portakal Film Festivali'nde "En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu" ödülü aldı.

1995 yılında Yılmaz Erdoğan ile birlikte Bir Demet Tiyatro adlı TV programını  hazırladı. Bu yapım yedi yıl boyunca yayınlandı. TV dizisinin yanı sıra dört yıl boyunca Beşiktaş'ta bir tiyatro salonunda sahnelenen Otogargara adlı oyunda rol aldı. Bu iki projenin sonucu olarak Beşiktaş Kültür Merkezi (BKM) kuruldu. BKM yapımı olan Sen Hiç Ateşböceği Gördün mü?, Bana Bir Şeyhler Oluyor ve Haybeden Gerçeküstü Aşk oyunları ve Ölümsüz Aşk dizisinde rol aldı.

Vizontele, Vizontele Tuuba, Organize İşler, Neredesin Firuze ve O... Çocukları sinema filmlerinde başrol oynadı. Vizontele ile Altın Portakal; Neredesin Firuze ile Sadri Alışık ve SİYAD ödüllerini kazandı.

2011 yılında atv'de yayınlanan İstanbul'un Altınları adlı dizide başrol oynadı. Dizi yayından kaldırıldıktan sonra TV hayatına pasif olarak devam eden Akbağ, 2013 baharına gelince Show TV'de Murat Başoğlu tarafından sunulan Benzemez Kimse Sana isimli taklit yarışma programında Seyfi Dursunoğlu ve Erol Evgin ile birlikte jüri üyeliği yaptı. 2013 yılında Show TV'de yayımlanan Sevdaluk adlı dizide Adalet karakterini, 2015 yazına doğru "Niyazi Gül Dörtnala" filminde Sultan Şahmerdan karakterini canlandırdı. Kış Uykusu  ve Eyyvah Eyvah 3  filmlerinde rol aldı.  2016-2018 arasında yaz aylarında  Show TV'de yayımlanan "Demet Akbağ ile Çok Aramızda" adlı şaka programını sundu.

2019 yılının Mart ayında eşi Zafer Çika'yı trafik kazası sonucunda kaybetti.

Filmografisi

Tiyatro oyunları
 xxxx: Aşkımızın Gemisi Fındık Kabuğu: Ferhan Şensoy - Ortaoyuncular
 1987: Azizname: Aziz Nesin - Yeditepe Oyuncuları
 1988: Artiz Mektebi: Müjdat Gezen / Kandemir Konduk - Şan Tiyatrosu
 1989: Yolun Yarısı: Kemal Uzun / Haldun Dormen - Dormen Tiyatrosu
 1990: Yorgun Matador: Pierre-Henry Cami - Ortaoyuncular
 1998: Sen Hiç Ateşböceği Gördün mü?: Yılmaz Erdoğan - BKM
 2002: Bana Bir Şeyhler Oluyor: Yılmaz Erdoğan - BKM
 2005: Haybeden Gerçeküstü Aşk: Yılmaz Erdoğan
 2022: Aydınlıkevler: Yılmaz Erdoğan

Ödülleri
 1987: Magazin Gazetecileri Derneği - Yılın Televizyon Yıldızı
 1993: Antalya Altın Portakal - En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu
 1996: Altın Kelebek - Yılın Komedi Sanatçısı
 1996: Magazin Gazetecileri Derneği - Komedi Sanatçısı Ödülü
 1997: Altın Kelebek - Yılın Komedi Sanatçısı
 1997: Magazin Gazetecileri Derneği - Komedi Sanatçısı Ödülü
 1998: Altın Kelebek - Yılın Komedi Sanatçısı
 1999: 3. Afife Tiyatro Ödülleri - Yılın En Başarılı Müzikal ya da Komedi Kadın Oyuncusu (Sen Hiç Ateşböceği Gördün mü?)
 2001: Antalya Altın Portakal - En İyi Kadın Oyuncu
 2004: 31. Altın Kelebek Ödülleri - En İyi Kadın Komedi Oyuncusu
 2004: Siyad Ödülleri - En İyi Kadın Oyuncu
 2011: Yeşilçam Ödülleri - En İyi Kadın Oyuncu
 2015: 20. Sadri Alışık Tiyatro ve Sinema Oyuncu Ödülleri - Seçici Kurul Özel Ödülü (Kış Uykusu)
 2020: 46. Altın Kelebek Ödülleri - Başarı Ödülü

Kaynakça

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
1959 doğumlular
Denizli doğumlular
Türk kadın sinema oyuncuları
Türk kadın tiyatro oyuncuları
Türk kadın dizi oyuncuları
Erenköy Kız Lisesinde öğrenim görenler
Altın Kelebek Ödülü sahipleri
Altın Portakal Ödülü sahipleri
Türk sendikacılar

Demet Akbağ


Park-šuma Grmoščica, park-šuma u Hrvatskoj i jedna od 17 park-šuma na prostoru Grada Zagreba. Prostire se na zapadu Zagreba, na Grmoščici, između Vrapča i Črnomerca. Ukupna površina park-šume iznosi 76,90 ha, od čega na šumsku površinu odpada 63,60 ha.

To su srednjodobne sastojine u kojima je nužna njega proredom. Drvna zaliha je normalna (274,60 m3/ha), a prirast iznosi 7,60 m3/ha. U proredama se forsiraju hrast kitnjak i bukva iz sjemena na štetu bagrema, stabala iz panja i sušaca kestena. U bagremovim sastojinama daje se prednost upotrebljivim autohtonim vrstama koje se nalaze u donjoj etaži. Kulture topola obnovljaju se u dva sjeka, te unošenjem 15.000 sadnica kitnjaka po hektaru, uz prethodnu pripremu staništa. Čistine se pošumljavaju četinjačama (smreka, borovi i dr.). Površina državnih šuma u Park-šumi Grmoščici je 46,81 ha, privatnih 10,79 ha, te ostalih površina 13,30 ha. Prosječna drvna zaliha je 274,60 prostornih metara po hektaru. Prosječni godišnji tečajni prirast je 7,60 prostornih metara po hektaru.

Izvori
 Matić, Slavko; Prpić, Branimir: PROGRAM NJEGE, OBNOVE I ODRŽAVANJA, TE EKOLOŠKE I SOCIJALNE FUNKCIJE PARK-ŠUMA NA PODRUČJU GRADA ZAGREBA. Izvorni znanstveni članak. Šumarski list br. 5–6., CXXI (1997). str. 230, i 231. Sadržaj prenesen sa stranica Šumarskog lista uz dopuštenje.

Park-šume u Zagrebu

Park-šuma Grmoščica


Slonova surla je pojam u astronomiji kojom označavamo formacije međuzvjezdane tvari. Primjer takve formacije su Stupovi stvaranja i NGC 7822
 maglica Rozeta i dr.
Formalnije znanstvenici "slonove surle" nazivaju "hladni molekulski oblaci", referirajući se na to što postoje u molekularnim oblacima. Nalaze se u susjedstvu masivnih zvijezda razreda O i B koje putem svog intenzivnog zračenja mogu stvoriti šireća područja ioniziranog plina znanih kao H II područje. Slonove surle mogu izgledati kao masivni stupovi ili stupci plina i prašine, no mogu se pojaviti u raznim oblicima, duljinama i bojama. Astronomi proučavaju slonove surle zbog toga što su one jedinstvena procesa oblikovanja te se za proučavati ih služe dvodimenzijskim i trodimenzijskim simulacijama radi pokušaja shvaćanja kako se pojavljuje ova pojava.

Oblikovanje
Zvijezde razreda O i B su zvijezde koje snažno emitiraju ultraljubičasto zračenje. Ono uzrokuje da se ionizira okolni oblak vodikova plina čime nastaje H II područje. Plin se neravnomjerno ionizira kroz oblia, zbog čega se pojavljuju nasumično stvorene nakupine gušćeg plina raspršenog kroz oblak. Guste nakupine nazivamo ispavarajuće plinovite globule (eng. evaporating gaseous globule, EGG), i polazišna su točka oblikovanja slonove surle. Oblik stupa nastaje kad se EGG ponaša kao štit od zvjezdanih vjetrova plinovima koji su iza tih globula.  Zvjezdani vjetrovi su neprekidni tijekovi plina koji izbacuju zvijezde i uzrokuju da se erozijom otpuhun lakši i manje gusti plinovi. EGG-ovi i stupci plina niz vjetar od njih su osnovni oblik slonove surle.

Izvori

Međuzvjezdana tvar

Slonova surla (astronomija)


Jim Acosta, rođen kao Abilio James Acosta (Washington, 17. travnja 1971.), američki novinar. Od 2018. godine glavni je dopisnik za CNN u Bijeloj kući.

Karijera
Nakon što je radio kao novinar i voditelj raznih postaja u vlasništvu CBS-a, od veljače 2003. počinje raditi za CBS, posvetivši se predizbornoj kampanji Johna Kerryja za predsjedničke izbore u Sjedinjenim Američkim Državama 2004. godine.

Informativnom kanalu CNN pridružio se u ožujku 2007. godine, prativši predizbornu kampanju Mitta Romneya za predsjedničke izbore 2012. i Donalda Trumpa za izbore 2016. godine.

Konferencija za medije 7. studenoga 2018.
U studenome 2018. godine, tijekom konferencije za medije američki predsjednik Donald Trump optužio je Jima Acostu da je narodni neprijatelj. Glasnogovornica Bijele kuće Sarah Huckabee Sanders potvrdila je nakon konferencije da je Acosti uskraćen pristup Bijeloj kući jer je neko vrijeme odbijao vratiti svoj mikrofon, inzistirajući na odgovoru predsjednika na nejgova pitanja. Dana 16. studenoga 2018. godine savezni sudac Timothy J. Kelly naložio je Bijeloj kući da vrati akreditaciju Jimu Acosti.

Izvori

Američki televizijski novinari

Jim Acosta


En Irlande du Nord, avant la fin du conflit, la petite délinquance n'était pas aussi courante que dans le reste de l'Irlande ou du Royaume-Uni.

Depuis la signature de l'accord du Vendredi saint en 1998, il y a eu davantage de crimes de faible ampleur, bien que les statistiques montrent que certains endroits en Irlande du Nord (en dehors de Belfast) ont, pour certains, des taux de criminalité parmi les plus bas d'Europe occidentale.

Criminalité par type
Les types de crime commis en Irlande du Nord varient, bien que le vol, le meurtre, racket, les mouvements de foule, le cambriolage, la joyride, le terrorisme et les agressions soient les principaux types.

Ces derniers temps, le kidnapping a été utilisé dans des vols de banques, de magasins et de bureaux de poste.

Meurtre
Au cours des trois années 2011-2014, le taux d'homicides en Irlande du Nord était de 0,9 pour  par an. Il s'agit d'un chiffre similaire à la moyenne britannique, au taux de meurtres en République d'Irlande et à la plupart des pays d'Europe occidentale, une région qui compte parmi les taux d'homicides les plus bas au monde.

Pendant le conflit, les taux d'homicides étaient considérablement plus élevés : à leur apogée en 1972, il y avait  causés soit par le terrorisme, soit par l'action des forces de sécurité - environ 31 pour 100000, similaires aux taux d'homicides en Colombie ou en Afrique du Sud dans les années 2010. Au cours de la période 1976-1993, la plupart des années ont vu 60 à  liés au conflit, soit environ 4,0 à 6,5/100 000 par an.

Bien qu'il y ait des tentatives répétées de meurtre liées au terrorisme, peu réussissent. Depuis le rétablissement du gouvernement décentralisé en 2007, deux soldats et un policier ont été assassinés en 2009, et un autre policier a été assassiné en 2011. D'autres incidents, principalement des explosions, ont causé des blessures qui ont changé la vie de policiers.

Terrorisme
Depuis la signature historique de l'Accord du Vendredi Saint, la plupart des grands groupes terroristes et certains plus petits ont depuis mis hors service leurs armes ou cessé leurs opérations militaires. Ces groupes comprennent l'Armée républicaine irlandaise provisoire (IRA), l'Ulster Volunteer Force, la Loyalist Volunteer Force, l'Ulster Defence Association et l'Irish National Liberation Army.

Même si les plus grandes organisations ont été démantelées et se conforment aux termes de l'accord de 1998, il y a encore du côté républicain des soi-disant « républicains dissidents »  qui s'opposent à l'accord. Ces éléments manquent de chiffres mais constituent toujours une menace sérieuse, la menace est devenue claire en mars 2009, lorsque deux soldats ont été tués dans le comté d'Antrim alors qu'ils ramassaient une pizza juste à l'extérieur de la caserne, la Real Irish Republican Army a, par la suite, revendiqué la responsabilité de la fusillade.

Deux jours plus tard un autre groupe, appelé Armée républicaine irlandaise de la Continuité, a abattu un policier à Craigavon, dans le comté d'Armagh. L'officier répondait à un appel d'une dame de la région lorsqu'il a reçu une balle dans la nuque tirée par un sniper.

Plus récemment, un grand nombre de bombes ont été découvertes dans les comtés de Londonderry, Armagh et Tyrone. Bien qu'aucun des engins n'ait explosé, la police et l'armée britannique ont déclaré qu'ils devenaient plus "sophistiqués". Par exemple, en février 2008, l'armée a désamorcé un appareil de 100lb dans le comté de Down, puis en septembre 2009 un appareil de 600lb a été sécurisé. Ces groupes n'ont plus le même soutien que l'IRA, ni les mêmes armes, mais ils sont toujours capables de meurtres et d'attentats à la bombe.

Le vendredi 16 octobre 2009, vers 07h30 BST, une voiture piégée a explosé sous la voiture de la femme d'un policier  dans la grande zone unioniste de l'est de Belfast et ce qui est considéré comme une zone contrôlée par l'Ulster Defence Association. L'appareil était destiné à tuer son mari qu'elle conduit habituellement au travail mais qui n'était pas présent dans la voiture à ce moment-là. La femme s'est échappée avec des blessures mineures lorsque la bombe a explosé sous le siège côté passager. La IRA véritable a  revendiqué la responsabilité de cet incident.

Alertes à la bombe
Entre 2007 et 2009, il y a eu en moyenne en Irlande du Nord environ sept (voire plus) alertes à la bombe canular  chaque semaine, mais certaines alertes sont authentiques. Elles sont si courantes qu'il existe une équipe permanente de neutralisation des bombes de l'armée britannique stationnée en Irlande du Nord. Les principales régions sont le comté de Londonderry, le comté de Down, le comté d'Antrim et Belfast.

En raison de la menace qui pèse sur la société en Irlande du Nord, tous les objets doivent être traités avec suspicion et les explosions contrôlées sont monnaie courante dans certaines régions.

Le 14 octobre 2009, le service de police d'Irlande du Nord a reçu un appel indiquant qu'une bombe de 600lb avait été laissée dans une camionnette abandonnée sur un pont dans un village du comté de Tyrone. L'armée a effectué une explosion contrôlée sur l'appareil qui s'est avéré être un canular.

Un journal britannique a récemment publié un article qui disait : « Il y a eu un total de 750 alertes à la bombe Républicaine en deux ans », soit une moyenne de 7,21 par semaine ou un peu plus d'une par jour.

Intimidation des Roms
Avec l'adhésion de nouveaux pays à l'Union européenne et la liberté de circulation des personnes au sein de l'Union, il y a eu un afflux de personnes en provenance de pays tels que la Lituanie, la Pologne, la Roumanie et les pays voisins.

En juin 2009, une centaine de gitans roms  de Roumanie ont dû être déplacés vers des maisons plus sûres parce que leurs fenêtres avaient été brisées et que des graffitis racistes avaient été apposés sur leurs maisons dans un quartier loyaliste du sud de Belfast .

Vol
Le vol de guichets automatiques (GAB) au cours des dernières années est à la hausse. On ne sait pas si les principaux auteurs sont les groupes paramilitaires ou seulement les groupes criminels organisés. Le vol d'une telle machine en Irlande du Nord consiste à retirer le guichet automatique du mur, généralement avec une grosse pelleteuse, puis à le placer dans un véhicule en attente (généralement un camion à benne basculante).

La BBC a rapporté le 21 octobre 2009 que trois incidents de ce type s'étaient produits en une semaine, impliquant tous une pelleteuse.

En novembre 2009, après un incident « smash and grab » à Dungannon, dans le comté de Tyrone, The Irish News publié un article révélant qu'il y avait eu 13 incidents de ce type depuis mars 2009 en Irlande du Nord.

Références

Criminalité au Royaume-Uni
Droit en Irlande du Nord

Criminalité en Irlande du Nord


Little Giant este un film de comedie american din 1946. În rolurile principale joacă actorii Abbott și Costello.

Actori
 Bud Abbott — Eddie L. Morrison/T. S. Chandler
 Lou Costello — Benny Miller
 Brenda Joyce — Miss Ruby Burke
 Jacqueline deWit — Hazel Temple Morrison
 George Cleveland — Clarence Goodring
 Elena Verdugo — Martha Hill
 Mary Gordon — Ma Miller

Note

Legături externe

Filme din 1946
Filme în limba engleză
Filme americane
Filme regizate de William A. Seiter
Filme de comedie din anii 1940
Filme de comedie americane
Filme Universal Pictures
Filme de comedie

Little Giant


"Sleeping Sun" er en power ballad af det symnfoniske metalband Nightwish fra Finland. Den blev skrevet af Tuomas Holopainen og er dedikeret til solformørkelsen i Europa i 1999. Den blev først udgivet på MaxiCD med samme navn i 1999, og en genindspilning blev udgivet i slutningen af oktober og begyndelsen af november 2005.

Oprindelig udgave

Spor

Salgstal

Personel
Tarja Turunen – Vokal
Tuomas Holopainen – Keyboards
Erno "Emppu" Vuorinen – Guitar
Jukka Nevalainen – Trommer
Sami Vänskä - Basguitar

Genindspilning

I 2005 annoncerede Nightwish at de ville indspille en ny version af sangen til deres opsamlingsalbum Highest Hopes. Tarja Turunen sang vokalen på genindspilningen, hvilket blev hendes sidste bidrag til en studieindspilning med gruppen inden hun blev erstattet af Anette Olzon.

"Sleeping Sun" udkom på Highest Hopes med titlen "Sleeping Sun 2005 Version". Den blev udgivet på CD og DVD for at promovere albummet.

CD-singlen inkluderede den fulde "2005 version", radioudgaven af den nye version samt den originale indspilning fra 1999.

Bandet indspillede også en video til den nye version. En voldsom middelalderlig krigsscene med alle gruppens medlemmer. DVD singlen-udgaven fra 2000 var blevet filmet med forsangeren Tarja Turunen der går omkring i Pakkahuone, Tampere, Finland. Hun er det eneste af gruppens medlemmer som medvirker i den oprindelige, noget mindre dramatiske, musikvideo. Både videoen fra 2000 og fra 2005 blev inkluderet på DVD-udgaven af genindspilningen.

Spor

CD single
 Sleeping Sun - edited
 Sleeping Sun
 Sleeping Sun - original

DVD single
 Sleeping Sun 2005
 Sleeping Sun 1999 version
 Sleeping Sun (Live @ Summer Breeze)

Personel
Tarja Turunen – Vokal
Tuomas Holopainen – Keyboards
Erno "Emppu" Vuorinen – Guitar
Marco Hietala - Basguitar
Jukka Nevalainen – Trommer

Referencer

Nightwish-sange
Singler fra 1999
Singler fra 2005

Sleeping Sun


الشيخ محمد بهجة بن محمد بهاء الدين البيطار (1311 هـ - 1396 هـ) / (1894م - 1976م)، عالم مسلم ومصلح وخطيب ومؤلف.

مولده ونشأته
ولد في دمشق عام 1311هـ الموافق لعام 1894، ونشأ في حجر والده، وتلقى عليه مبادئ علوم الدين واللغة.
محمد بهجة بن محمد بهاء الدين البيطار، العالم الفقيه، والمصلح الأديب، والمؤرخ الخطيب، ولد بدمشق في أسرة دمشقية عريقة، جدها الأعلى من الجزائر.

كان والده من شيوخ دمشق، ومن مشايخ الصوفية الغلاة، يقول علي الطنطاوي:  تلقى عليه مبادئ علوم الدين واللغة، ثم درس على يد أعلام عصره، مثل: جمال الدين القاسمي، محمد الخضر حسين، محمد بن بدران الحسني، محمد رشيد رضا.

وكان تأثره بالشيخ جمال الدين القاسمي كبيراً، قال عاصم البيطار ولد الشيخ بهجة:

وقد اختير الشيخ «بهجة البيطار» في جمعية العلماء، ثم في رابطة العلماء في دمشق. وتولى الخطابة والإمامة والتدريس في جامع «القاعة» في الميدان خلفاً لوالده، ثم في جامع «الدقاق» في الميدان أيضاً، استمر فيه حتى وفاته.

تنقل في وظائف التدريس في سوريا والحجاز ولبنان، كما أنه درّس في الكلية الشرعية بدمشق: التفسير والأخلاق، ودرّس كذلك في دار المعلمين العليا وفي كلية الآداب في دمشق، وبعد التقاعد قصر نشاطه على المحاضرات الجامعية والتدريس الديني. وكان الشيخ عضواً في المجمع العلمي العربي، ومشرفاً على مجلته. وسافر للحجاز وحضر مؤتمر العالم الإسلامي في مكة المكرمة عام 1345هـ، وأبقاه الملك عبد العزيز فجعله مديراً للمعهد العلمي السعودي في مكة، ثم ولاه القضاء، فاشتغل به مدة ثم استعفاه، قولاه وظائف تعليمية، وجعله مدرساً في الحرم، وعضواً في مجلس المعارف، ثم دعي الشيخ لإنشاء دار التوحيد في الطائف.

وقد كان سبباً في هداية عدد كبير من طلبة العلم والمثقفين والأدباء إلى العقيدة الإسلامية الصحيحة، ومنهم الشيخ الأديب علي الطنطاوي حيث يقول عن تلكم الحوارات:

ثم يقول علي الطنطاوي:

توفي غرة جمادى الآخرة 1369هـ في دمشق.

حياته العلمية
درس على يد أعلام عصره مثل جمال الدين القاسمي، محمد الخضر حسين، محمد بن بدران الحسني، محمد رشيد رضا، وكان تأثره بالشيخ جمال الدين القاسمي كبيراً، وغرس في نفسه حب العقيدة السلفية ونقاءها، والبعد عن الزيف والقشور، وحسن الانتفاع بالوقت والثبات على العقيدة، والصبر على المكاره في سبيلها.

مذهبه الفقهي
كان والده شافعي المذهب فتفقه بالمذهب الشافعي ونشأ عليه في أول أمره. عندما توفي والده سنة 1910م وعمره حوالي 16 سنة، تولى جده لأمه رعايته وتابع دراسة العلوم عليه وبواسطته لقي الشيخ جمال الدين القاسمي من الشافعية السلفية ولازمه واتبع طريقته في الأخذ بما قام عليه الدليل عنده. كان عمره آنذاك 16-17 سنة.

أعماله
أسهم في نشر العقيدة الصحيحة وتولى عدد من المناصب العلمية، وتولى الخطابة والإمامة والتدريس واستمر فيها حتى وفاته.

سافر للحجاز وحضر مؤتمر العالم الإسلامي في مكة المكرمة عام 1345هـ، وأبقاه الملك عبد العزيز آل سعود فجعله مديراً في المعهد العلمي السعودي في مكة، ثم ولاه القضاء واشتغل به مدة ثم استعفاه، فولاه وظائف تعليمية، وجعله مدرساً في الحرم المكي وعضواً في مجلس المعارف السعودية ، ثم دعي لإنشاء دار التوحيد في الطائف، وكان خطيباً بارعاً يخطب ارتجالاً.

من مؤلفاته
 الإسلام والصحابة الكرام بين السُّنة والشيعة.
 تفسير سورة يوسف.
 حياة شيخ الإسلام ابن تيمية: محاضرات ومقالات ودراسات.
 الرحلة النجدية الحجازية: صور من حياة البادية.
 كلمات وأحاديث، كان بعنوان: الثقافتان الصفراء والبيضاء.
 مسائل الإمام أحمد: أبو داود (تعليق).
 أسرار العربية: لابن الأنباري (تحقيق).
 قواعد التحديث من فنون مصطلح الحديث: محمد جمال الدين القاسمي (تحقيق وتعليق).
 حلية البشر في تاريخ القرن الثالث عشر: لجده عبد الرزاق البيطار (تحقيق وتقديم).
 الفضل المبين على عقد الجوهر الثمين وهو شرح الأربعين العجلونية: تأليف جمال الدين القاسمي.

وفاته
توفي في دمشق في غرة شهر جمادى الآخرة عام 1396 هـ الموافق لعام 1976م.

المراجع

المصادر
 كتاب: الشيخ محمد بهجة البيطار الدمشقي وجهوده في الدعوة والإصلاح إعداد أحمد بن ضيف الله الشهري.

وصلات خارجية

 علامة الشام محمد بهجة البيطار من بيت غلاة الصوفية إلى اتباع السلفية
 من أعلام التجديد.. الشيخ محمد بهجة البيطار علاّمة الشام

سوريون من أصل جزائري
مواليد 1311 هـ
مواليد 1894
وفيات 1369 هـ
وفيات 1976
علماء دين سنة سوريون
أشخاص من دمشق
سلفيون سوريون

محمد بهجة البيطار


Gelfino Calegari, né à Brescia en 1737 et probablement mort à Bergame en 1794, est un sculpteur italien, membre d'une prominente  de sculpteurs brescians actifs de la seconde moitié du  au début du .

Biographie
Peu est connu sur Gelfino Calegari, mais il est supposé avoir vécu sa vie à Bergame. Il meurt en 1793 ou en 1794.

Œuvres

Gelfino Calegari est principalement connu pour la réalisation de la statue d'Angèle Mérici à Desenzano del Garda qu'il a sculpté vers 1776 à la demande de locaux.

 Monumento di Monsignore Alessandro Fè d'Ostiani, église Saint-Nazaire-et-Saint-Celse de Brescia, 1774 ;
 Sculptures de Melchisedeck et Aronne, , vers 1778 ;
 Sculptures des saints Pietro et Paolo, cathédrale de Bergame, vers 1782-1783.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Articles connexes

Bibliographie
 .
 .
 .
 .

Liens externes

Sculpteur italien du XVIIIe siècle
Naissance en 1737
Naissance à Brescia
Naissance dans la république de Venise
Décès en 1794
Décès à Bergame
Décès dans la république de Venise

Gelfino Calegari


Philip Seymour Hoffman (23. srpnja 1967. – 2. veljače 2014.) bio je američki glumac, redatelj i producent na filmu i u kazalištu. Najviše poznat po karakternim ulogama koje su obično uključivale likove s dna društva, Hoffman je snimio brojne filmove od ranih 90-ih godina prošlog stoljeća pa sve do svoje smrti u 46-oj godini života.

Opčinjen kazalištem još od tinejdžerskih dana, Hoffman je studirao glumu na njujorškom sveučilištu Tisch School of the Arts. Svoju je televizijsku karijeru započeo 1991. godine u epizodi serije Zakon i red, a u filmovima se započeo pojavljivati godinu dana kasnije. Za nastupe u sporednim ulogama bio je izrazito cijenjen, a ponajprije se to odnosi na uloge u filmovima kao što su Kralj pornića (1997.), Sreća (1998.), Patch Adams (1998.), Veliki Lebowski (1998.), Magnolija (1999.), Talentirani gospodin Ripley (1999.), Korak do slave (2000.), Pijani od ljubavi (2002.) i Napokon Polly (2004.). Povremeno se pojavljivao i u glavnim ulogama, a za portret književnika Trumana Capotea u filmu Capote iz 2005. godine osvojio je mnogobrojna filmska priznanja i počasti, uključujući i prestižnu nagradu Oscar u kategoriji najbolje glavne muške uloge. Nakon tog uspjeha, Hoffman je nastavio nizati hvaljene performanse, a još će tri puta biti nominiran za Oscara u kategoriji sporedne muške uloge: kao brutalno iskreni djelatnik CIA-e u humorističnom trileru Rat Charlieja Wilsona (2007.), svećenik optužen za pedofiliju u drami Sumnja (2008.) te kao karizmatični voditelj scijentološkog pokreta u filmu Master (2012.).

Premda je većinom glumio u filmovima nezavisne produkcije, uključujući naslove poput Obitelj Savage (2007.) i Sinegdoha, New York (2008.), Hoffman se također pojavljivao i u holivudskim blockbusterima poput Twistera iz 1996. ili Nemoguće misije III iz 2006. godine, a svoju je posljednju ulogu odigrao kao Plutarch Heavensbee u filmskom serijalu Igre gladi (2013. – 2015.). Film Jack Goes Boating iz 2010. godine označio je Hoffmanov redateljski debi. Hoffman je također bio cijenjeni kazališni glumac i redatelj. Godine 1995. pridružio se kazališnoj skupini Broadway LAByrinth u kojoj je režirao, producirao te glumio u brojnim produkcijama. Za svoje tri uloge u brodvejskim predstavama - True West iz 2000., Long Day's Journey into Night iz 2003. te Death of a Salesman iz 2012. godine - zaradio je nominacije za nagradu Tony.

Još kao mladić Hoffman se učestalo borio s ovisnošću o drogi, a nakon što je godinama bio trijezan ponovno se vratio ovisnosti 2013. godine. U veljači 2014. godine pronađen je mrtav s iglom heroina u ruci, premda je kao službeni uzrok smrti proglašena mješavina raznih vrsta droge. Zapamćen zbog svojih neustrašivih portreta likova upitnog morala kojima je uvijek davao iskrenu dubinu i humanost, New York Times je u svojoj osmrtnici opisao Hoffmana kao "možda i najambicioznijeg i najvoljenijeg američkog glumca svoje generacije".

Rani život
Hoffman je rođen 23. srpnja 1967. godine u Rochesteru, predgrađu Fairporta u državi New York. Njegova majka Marilyn O'Connor (rođena Loucks) dolazi iz obližnjeg sela Waterloo, a radila je kao profesorica u osnovnoj školi prije nego što je postala odvjetnica i u konačnica sutkinja obiteljskog suda. Njegov otac, Gordon Stowell Hoffman, rodom je iz Geneve (država New York), a radio je za korporaciju Xerox. Uz jednog brata, Gordyja, Hoffman je imao i dvije sestre - Jill i Emily.

Hoffman je kršten kao rimokatolik, a kao dijete je odlazio na mise premda nije imao pretjerano religijsko odrastanje. Njegovi roditelji razveli su se kad mu je bilo devet godina, a sva djeca ostala su živjeti s majkom. Hoffmanova najveća strast kao dijete bio je sport, prvenstveno hrvanje i bejzbol, ali s 12 godina gledao je kazališnu predstavu All My Sons autora Arthura Millera i postao opčinjen. U intervjuu iz 2008. godine prisjetio se: "To iskustvo me u potpunosti promijenilo. Kao da sam ugledao čudo." Hoffman je zavolio kazalište kojeg je sa svojom majkom nastavio redovito posjećivati. Prisjećao se da su produkcije predstava Quilters te Alms for the Middle Class djelovale vrlo inspirirajuće na njega samoga, pogotovo potonja u kojoj je kao tinejdžer nastupio Robert Downey, Jr. U 14-oj godini, Hoffman je doživio ozljedu vrata kojom je njegova sportska karijera okončala pa je započeo razmišljati o glumi. Nakon što ga je majka ohrabrila, pridružio se dramskom klubu, ali je kasnije priznao da je glavni razlog pridruživanja bila djevojka u koju se u to vrijeme zaljubio.

S vremenom gluma mu je postala najveća strast: "Volio sam prijateljstvo koje je proizlazilo iz svega toga, pogotovo ljude pa sam tada odlučio da je to ono što želim raditi u životu". U dobi od 17 godina izabran je za pohađanje škole Summer School of the Arts u Saratoga Springsu 1984. godine gdje je upoznao svoje buduće kolege Bennetta Millera i Dana Futtermana (Miller će kasnije režirati, a Futterman napisati film Capote za koji će Hoffman osvojiti prestižnu filmsku nagradu Oscar). Miller je kasnije komentirao Hoffmanovu popularnost u to vrijeme: "Kod njega nas je najviše privukla činjenica što je Hoffman bio ozbiljan u onome što radi. Čak i tada, tako mlad, bio je pun strasti." Hoffman se prijavio na nekoliko dramskih sveučilišta, a u konačnici je primljen na njujorško sveučilište Tisch School of the Arts. Dok je istovremeno završavao srednju školu u Fairportu i pohađao dramski program, nastavio je s ljetnim programom u kazalištu Square Theatre. Hoffman se oduvijek s radošću prisjećao vremena dok je pohađao njujorško sveučilište kada je samog sebe uzdržavao radom kao vratar. Skupa s prijateljima osnovao je glumačku skupinu Bullstoi Ensemble. Dramsku diplomu dobio je 1989. godine.

Karijera

Rane godine (1991. – 1995.)
Nakon što je diplomirao, Hoffman je radio u off-Broadway kazalištu, a dodatni novac zarađivao je obavljajući razne druge poslove. Debi na televiziji doživio je 1991. godine u seriji Zakon i red, točnije u epizodi "The Violence of Summer" u kojoj glumi čovjeka optuženog za silovanje. Sljedeće godine ostvario je svoj filmski debi pod imenom "Phil Hoffman" u filmu nezavisne produkcije Triple Bogey on a Par Five Hole. Nakon toga odlučio je uzeti djedovo ime Seymour kako bi izbjegao konfuziju s još jednim glumcem koji je dijelio isto ime. Ubrzo potom uslijedio je niz manjih uloga koje uključuju filmove poput My New Gun te komediju Leap of Faith u kojoj je glumio Steve Martin. Međutim, nastup u filmu Miris žene iz 1992. godine (za koji je Al Pacino osvojio svog prvog Oscara) označio je prekretnicu u Hoffmanovoj karijeri. Za ulogu razmaženog studentskog bogataša Hoffman je morao doći na audicije čak pet puta. Film je na svjetskim kino blagajnama u konačnici utržio 134 milijuna dolara i time je postao prvim filmom u kojem je Hoffmanov glumački talent bio primijećen. U jednom od mnogobrojnih intervjua Hoffman će kasnije za Miris žene izjaviti: "Da nisam dobio ulogu u tom filmu, ne bih bio ovdje gdje sam danas." U to vrijeme odlučio je napustiti posao u dućanu u kojem je radio i u potpunosti se posvetiti profesionalnoj glumi.

Tijekom ranih 90-ih godina prošlog stoljeća Hoffman je nastavio nastupati u manjim ulogama. Nakon što se pojavio u filmu Joey Breaker te tinejdžerskom hororu o zombijima My Boyfriend's Back kojeg su kritičari doslovno sasjekli novu veću ulogu ostvario je kao bogati prijatelj lika Johna Cusacka u kriminalističkoj komediji Lova do krova. Godine 1994. glumio je neiskusnog mafijaša u kriminalističkom trileru Bijeg s Alecom Baldwinom i Kim Basinger u glavnim ulogama, a također je nastupio i s Andyjem Garcijom i Meg Ryan u romantičnoj drami Kad muškarac voli ženu. Ist godine glumio je i policijskog zamjenika kojeg udari lik Paula Newmana (inače jedan od Hoffmanovih glumačkih idola) u drami Ničija budala.

I dalje smatrajući da je rad u kazalištu iznimno značajan za njegovu karijeru, Hoffman se 1995. godine pridružio kazališnoj skupini LAByrinth iz New Yorka. Njezinim je članom ostao sve do svoje smrti, a uz nastup u mnogobrojnim produkcijama, kasnije je postao njezin umjetnički direktor skupa s Johnom Ortizom te je tijekom godina režirao mnoge predstave. Hoffmanova jedina filmska uloga 1995. godine bila je u 22-minutnoj kratkoj komediji naziva The Fifteen Minute Hamlet koja je filmsku industriju prikazala na iznimno satiričan način u elizabetanskom stilu.

Karijera u usponu (1996. – 1999.)
U razdoblju od travnja do svibnja 1996. godine, Hoffman je nastupao u kazalištu Joseph Papp Public Theater na produkciji predstave The Striker autorice Caryl Churchill u produkciji Marka Winga-Daveyja. Nakon toga, a zahvaljujući radu na filmu Miris žene, scenarist i redatelj Paul Thomas Anderson pozvao ga je da nastupi u njegovom debiju Teška osmica. Iako je uloga bila iznimno mala, njome je započela najvažnija suradnja Hoffmanove glumačke karijere. Prije nego što je zacementirao partnerstvo s Andersonom, Hoffman se iste godine pojavio u jednom od najvećih filmskih blockbustera - Twisteru, u kojem je glumio aljkavog i hiperaktivnog gonitelja oluja uz bok Helen Hunt i Billu Paxtonu. Prema anketi časopisa People na Twitteru i Facebooku, Twister je film po kojem je širokoj populaciji Hoffman najviše poznat. Ponovna suradnja s Andersonom dogodila se na njegovom drugom filmu, Kralju pornića, u kojem se radnja vrti oko zlatnog doba pornografske industrije. U filmu su u glavnim ulogama nastupili Mark Wahlberg, Julianne Moore i Burt Reynolds, a Hoffman je glumio operatera za vrijeme snimanja filmova kojeg je David Fear iz magazina Rolling Stone opisao kao "potpunog, besramnog pušioničara" koji pokušava zavesti Wahlbergov lik. Uglavnom zadobivši pozitivne ocjene kritičara, film je postigao kultni status, a također se spominje i kao prvi uradak u kojem je Hoffman pokazao svoj puni glumački talent. Fear je posebno naglašavao "ogoljenu emociju" uloge. Hoffman je kasnije izjavio u mnogim intervjuima da se divio Andersonu kao redatelju i da ga ne može usporediti s niti jednim drugim s kojim je radio.

Hoffman se tijekom 1998. godine pojavio u pet filmova. U kriminalističkom trileru Montana te u romantičnoj komediji Sljedeća postaja: Zemlja čudesa nastupio je u sporednim ulogama, a oba filma doživjela su komercijalni neuspjeh. To se, međutim, ne može reći za njegov sljedeći film - mračnu komediju Veliki Lebowski braće Coen. Hoffman je dugo vremena bio obožavatelj njihovih filmova te je uživao u zajedničkom radu. U filmu je Hoffman glumio uz Jeffa Bridgesa i Johna Goodmana, a tumačio je lik Brandta, osobnog asistenta naslovnog lika filma. Premda se radilo o relativno maloj ulozi, Hoffman je tvrdio da je upravo po njoj bio najpoznatiji, jer se radi o filmu koji je dosegnuo kultni status i veliki broj obožavatelja diljem svijeta. Između ožujka i travnja 1998. godine Hoffman se pojavio preko 30 puta u predstavi Shopping and Fucking u produkciji Marka Ravenhilla u kazalištu New York Theatre Workshop glumeći bivšeg ovisnika o heroinu.

Hoffman je prihvatio izrazito neugodnu ulogu u mizantropskoj komediji Sreća redatelja Todda Solondza o životu tri sestre i ljudi koji ih okružuju. U filmu on je tumačio lik Allena, čudnovatog usamljenika koji grubim telefonskim pozivima uznemirava žene, a tijekom jednog od tih poziva bijesno masturbira što je filmskog teoretičara Jerryja Moshera nagnalo da performansu prozove "neugodno sirovom". Jake Coyle iz Associated Pressa istaknuo je da je Allen jedan od najjezivijih likova američkog filma, dok je kritičar Xan Brooks istaknuo patos kojeg je Hoffman donio samoj ulozi. Premda je film Sreća bio iznimno kontroverzan pobrao je hvalospjeve filmske kritike, a Hoffmanova uloga ocijenjena je kao jedna od najboljih u njegovoj dotadašnjoj karijeri. Posljednju ulogu 1998. godine Hoffman je ostvario kao student medicine, a kasnije i doktor u komediji Patch Adams u kojoj je glavnu ulogu odigrao Robin Williams. Iako mu kritika nije bila posebno naklonjena, film je ostvario izniman komercijalni uspjeh. Sljedeće godine Hoffman je glumio uz Roberta De Nira kao transvestit Rusty Zimmerman u filmu Nepodnošljivi prijatelji redatelja Joela Schumachera. Hoffman je De Nira smatrao jednim od najzanimljivijih glumaca i kasnije će izjaviti da je od njega tijekom snimanja upravo tog filma jako puno naučio. Hoffmanovu sposobnost izbjegavanja klišeja u tumačenju tako delikatne uloge mnogi su kritičari istaknuli kao izrazito posebnu, a Roger Ebert nadodao je da ga je upravo ta uloga "etablirala kao jednog od najboljih karakternih glumaca današnjice". Za tu je ulogu Hoffman zaradio prvu nominaciju za nagradu Udruženja filmskih glumaca. Iste godine Hoffman se ponovno udružuje s redateljem Paulom Thomasom Andersonom u filmu Magnolija u kojem je dobio netipičnu ulogu. U filmu čija se radnja proteže tijekom jednog dana Hoffman tumači mušku medicinsku sestru koja se brine za lik umirućeg Jasona Robardsa. Medicinska industrija hvalila je portret lika, a Jessica Winter iz časopisa Village Voice istaknula je da se radi o krucijalnom liku, nečemu poput anđela čuvara za oca na samrti. Sam film "Magnolija" danas se nalazi na mnogim listama najboljih kinematografskih ostvarenja u povijesti, a Hoffmanu je to bio najdraži film na kojem je radio.

Jedan od kritički i komercijalno najuspješnijih Hoffmanovih filmova bio je Talentirani gospodin Ripley iz 1999. godine kojeg je smatrao "najnapetijim mogućim ostvarenjem koje može proizaći iz Hollywooda". U filmu Hoffman tumači Freddieja Milesa, bogataša koji konstantno ugnjetava Ripleyja (igra ga Matt Damon), lika kojeg je Jeff Simon iz magazina Buffalo News prozvao "najiskrenijom budalom iz visoke klase ikad prikazanom u američkim filmovima". Hoffmanova izvedba privukla je pozornost Meryl Streep (još jednog njegovog glumačkog idola): "Sjela sam uspravno i upitala 'tko je to?'. Pomislila sam: Moj Bože, ovaj glumac je neustrašiv. Učinio je ono za čime svi težimo - dao je tom odvratnom liku poštovanje kakvo zaslužuje i učinio ga je fascinantnim." Zbog uloga u filmovima "Magnolija" i "Talentirani gospodin Ripley" Nacionalno udruženje filmskih kritičara proglasilo je Hoffmana najboljim sporednim glumcem 1999. godine.

Uspjeh u kazalištu i glavne uloge u filmovima (2000. – 2004.)

Nakon niza uspješnih nastupa u filmovima kasnih 90-ih godina prošlog stoljeća, Hoffman je bio na reputaciji kao jedan od najznačajnijih sporednih glumaca koji se može uklopiti u praktički svaku ulogu. Njegove filmske nastupe David Kamp u magazinu GQ opisao je kao "otkrivanje nagrade unutar kutije sa žitaricama, dobivanjem povišice ili kao kad neočekivano sretnete starog prijatelja na ulici". Početkom 2000. godine Jerry Mosher je napisao da se čini "da je Hoffman svugdje prisutan, obilježen predznakom 'zvijezda'".

Godine 1999. Hoffman je zaradio prvu nominaciju za nagradu Drama Desk u kategoriji najboljeg glumca za off-Broadway predstavu The Author's Voice. Ovaj se uspjeh nastavio i u 2000-oj s predstavom True West Sama Sheparda u kojoj je Hoffman mijenjao uloge s kolegom glumcem Johnom C. Reillyjem. Sveukupno je u toj predstavi nastupio 154 puta u razdoblju od ožujka do srpnja 2000. godine. Ben Brantley iz New York Timesa napisao je da se po njegovom mišljenju radi o Hoffmanovoj najboljoj kazališnoj izvedbi do tada te ga prozvao "briljantnim", a za samu ulogu glumac je dobio i prvu nominaciju za nagradu Tony. Sljedeće godine uz Meryl Streep, Natalie Portman i Johna Goodmana pojavio se u produkciji Čehovljeve drame Galeb u kazalištu Delacorte, premda je Brantley smatrao da se nije pretjerano dobro snašao u toj ulozi. Kao redatelj Hoffman je zaradio dvije nominacije za nagradu Drama Desk: jednu za predstavu Jesus Hopped the 'A' Train iz 2001., a drugu za Our Lady of 121st Street iz 2003. godine. U intervjuu iz 2008. godine, Hoffman je izjavio da je volio "žonglirati" između glume i režije jer mu je to pomagalo da se razvije na oba fronta.

Hoffmanova prva filmska uloga 2000. godine bila je u komediji ograničene kino distribucije Davida Mameta, Raskrižje o poteškoćama snimanja filma u ruralnom području Nove Engleske. Veću sporednu ulogu imao je iste godine u filmu o odrastanju, Korak do slave scenarista i redatelja Camerona Crowea čija je radnja smještena u pozadinu glazbene industrije 70-ih godina prošlog stoljeća. U njemu je Hoffman portretirao entuzijastičnog rock kritičara Lestera Bangsa što mu je prema vlastitom priznanju bilo izrazito teško, ali je uspio nakon što je usvojio ponašanje i domišljatost stvarne osobe (nakon što ga je gledao u intervjuu za BBC). Sljedeće godine Hoffman je nastupio kao narator i jedan od ispitanika u dokumentarnom filmu The Party's Over o američkim izborima 2000. godine. U dokumentarcu Hoffman je zauzeo stajalište "politički obrazovanog i distanciranog pripadnika generacije X" koji se želi obrazovati u vezi američke politike, ali u konačnici otkriva razinu nezadovoljstva javnosti istom.

Godine 2002. Hoffman je dobio prvu glavnu filmsku ulogu (premda se u to vrijeme šalio: "Čak i da me uzmu kao glavnog glumca, vjerojatno ću taj lik pretvoriti u sporedni.") u tragikomediji Voljeti Lizu redatelja Todda Louisa. Njegov brat Gordy napisao je scenarij kojeg je Hoffman pročitao pet godina prije u kući u kojoj im je živjela majka, a čija se radnja vrti oko udovca koji postaje ovisan o snifanju benzina kako bi se što lakše nosio sa samoubojstvom supruge. Premda je sam scenarij smatrao nečim najboljim što je do tada pročitao, "iznimno skromnim u istraživanju tuge", kritičari nisu bili toliko oduševljeni filmom. Jedan kritičar za BBC je napisao da je Hoffman konačno dobio ulogu u kojoj je mogao pokazati "za što je sve zaista sposoban", ali malo tko ga je imao prilike vidjeti u filmu koji je u konačnici imao ograničenu kino distribuciju te zaradio tek 210 tisuća dolara.

Kasnije iste godine Hoffman je s Adamom Sandlerom i Emily Watson nastupio u četvrtom Andersonovom kritičarski hvaljenom filmu, nadrealnoj romantičnoj komediji Pijani od ljubavi u kojoj je tumačio lik supervizora ilegalne tvrtke koja se bavi telefonskim seks pozivima. Drew Hunt iz magazina Chicago Reader napisala je da je sama uloga odličan primjer Hoffmanovog "umijeća da malu ulogu učini velikom", a također je hvalila i glumčev smisao za humor. Hoffman je s Anthonyjem Hopkinsom nastupio u potpuno drugačijem filmu - visokobudžetnom trileru Crveni zmaj čija se radnja odvija prije one opisane u filmu Kad jaganjci utihnu. U njemu Hoffman tumači nametljivog novinara žutog tiska Freddyja Loundsa. Četvrti film iz 2002. godine u kojem je nastupio bila je drama 25. sat redatelja Spikea Leeja u kojoj igra engleskog profesora koji u alkoholiziranom stanju napravi fatalnu pogrešku. I redatelj Lee i glavni glumac filma Edward Norton bili su oduševljeni činjenicom što će raditi s Hoffmanom, a Lee je čak i priznao da je već dugo vremena jako želio raditi s glumcem, ali je čekao dok nije za njega pronašao pravu ulogu. Hoffman je svog lika Jacoba smatrao uvjerljivo najpovučenijim od svih koje je do tada imao prilike odigrati. Roger Ebert na svojoj listi "Velikih filmova" iz 2009. godine stavio je i film "25. sat", a skupa s kritičarom A. O. Scottom smatrao ga je jednim od najboljih filmova prvog desetljeća 21. stoljeća.

U drami Moćni Mahowny iz 2003. godine Hoffman je odigrao svoju drugu glavnu ulogu u karijeri, a partnerica mu je bila Minnie Driver. U njoj Hoffman tumači zaposlenika banke koji pronevjeri određenu količinu novca kako bi utažio vlastitu ovisnost o kocki. Budući da je film temeljen na istinitoj priči o Brianu Molonyju, bankaru iz Toronta koji je počinio najveću prevaru u povijesti Kanade, Hoffman se našao s Molonyjem kako bi se što bolje pripremio za ulogu te kako bi na što realističniji način glumio lika. Bio je odlučan u namjeri da ne podilazi stereotipovima "filmskih likova", a njegov su portret ovisnika hvalili čak i psihijatri sa sveučilišta Royal College of Psychiatrists. Roger Ebert prozvao je Hoffmanovu performansu "remek-djelom discipline i preciznosti", ali film nije polučio veći uspjeh na kino blagajnama.

Hoffmanov drugi film iz 2003. godine bio je Studengora redatelja Anthonyja Minghelle. U njoj Hoffman tumači nemoralnog svećenika, odnosno iznimno kompleksnog lika kojeg je Hoffman opisao kao "masu kontradiktornosti". Iste godine, u razdoblju od travnja do kolovoza, s glumicom Vanessom Redgrave nastupao je u broadwayskoj predstavi Long Day's Journey into Night autora Eugenea O'Neilla. Redatelj Robert Falls kasnije će komentirati da je Hoffman liku alkoholičara Jamieja Tyronea utjelovio nevjerojatnu količinu posvećenosti i iskustva: "Svake noći toliko je razvalio lik da nije mogao izaći iz njega. Phil je nosio taj lik u sebi." Hoffman je za performansu u navedenoj predstavi zaradio drugu nominaciju za nagradu Tony. Godinu dana kasnije nastupio je uz Bena Stillera u box-office uspješnici Napokon Polly. O samoj ulozi časopis People istaknuo je da je Hoffman "dokazao da je po humorističnoj izvedbi ravan čak i onim najboljima u tom žanru".

Pohvale kritičara (2005. – 2009.)

Prekretnicu u Hoffmanovoj karijeri označio je biografski film Capote iz 2005. godine čija se radnja vrti oko iskustava autora Trumana Capotea tijekom pisanja njegovog iznimno uspješnog kriminalističkog romana Hladnokrvno ubojstvo iz 1966. godine temeljenog na istinitom događaju. Hoffman je odigrao glavnu ulogu u projektu kojeg je koproducirao i kojem je financijski pomogao da bude snimljen. Glumiti Capotea pokazalo se iznimno zahtjevnim zadatkom; osim što je Hoffman smršavio, proveo je četiri mjeseca istraživajući samog autora što je uključivalo i gledanje njegovih video klipova kako bi na što bolji način "preuzeo" piščev feminizirani govor i ponašanje. Hoffman je istaknuo da ga nije previše brinula savršena imitacija Capoteovog govora, ali je smatrao da mu je to dužnost kako bi "izrazio životnost i utančanost" autora. Tijekom snimanja Hoffman je "ostajao u liku" kako ne bi izgubio glas i držanje, a to je objasnio: "U protivnom bih dopustio vlastitom tijelu da me izda". Film "Capote" pobrao je hvalospjeve filmske kritike diljem svijeta, uz poseban naglasak upravo na Hoffmanovu performansu. Mnogi kritičari složili su se da je uloga savršena za osvajanje nagrada, a Hoffman je u konačnici za portret Capotea osvojio nagrade Oscar, Zlatni globus, BAFTA-u, nagradu Ceha glumaca Amerike te razna druga priznanja. Godine 2006. časopis Premiere stavio je ulogu Capotea na 35-o mjesto najboljih glumačkih ostvarenja svih vremena. Nakon filma nekoliko kritičara opisalo je Hoffmana kao jednog od najboljih i najambicioznijih glumaca svoje generacije.

Svoju prvu i jedinu nominaciju za prestižnu televizijsku nagradu Emmy Hoffman je zaradio 2005. godine za sporednu ulogu u HBO-ovoj miniseriji Empire Falls o životu u gradu u Novoj Engleskoj, ali ju je izgubio od kolege iz serije Paula Newmana. Godine 2006. nastupio je u ljetnom blockbusteru Nemoguća misija III u kojem je glumio trgovca oružjem Owena Daviana uz bok Tomu Cruiseu. Novinar Vanity Faira tom je prilikom istaknuo da je "Hoffmanova performansa jedan od najsočnijih portreta negativnog lika još od Alana Rickmana iz filma Umri muški". Zaradom filma na svjetskim kino blagajnama od skoro 400 milijuna dolara, Hoffmana je konačno upoznala i široka populacija kino gledatelja.

Godina 2007. označila je Hoffmanov povratak filmovima nezavisne produkcije, a nju je započeo nastupom u tragikomediji Obitelj Savage redateljice Tamare Jenkins u kojoj je s Laurom Linney glumio blizance koji žele svog od demencije oboljelog oca (Philip Bosco) smjestiti u dom. Jake Coyle iz Associated Pressa u svojoj je kritici napisao da se radi o "pravom hoffmanovskom filmu: mješavini komedije i tragedije, ispričane suptilno s trenucima prave briljantnosti". Za ulogu u tom filmu Hoffman je nominiran za nagradu Zlatni globus. Njegov sljedeći film iste godine bio je Dok vrag ne sazna da si mrtav, ujedno i posljednji redateljski uradak Sidneyja Lumeta, u kojem je glumio prodavatelja nekretnina koji pronevjeri novac svog poslodavca kako bi ostao ovisnik o drogi. Mosher je istaknuo da se radi o jednom od najneugodnijih likova Hoffmanove karijere, ali da je njegova "glumačka neustrašivost ponovno otkrila ljudskog lika prepunog mana" jer se u uvodnoj sceni filma Hoffman pojavljuje potpuno gol u sceni analnog seksa. Kritičarima se film uglavnom svidio.

Za nastup u političkoj drami Rat Charlieja Wilsona redatelja Mikea Nicholsa, Hoffman je zaradio drugu nominaciju za Oscara, a u njoj je opet glumio stvarnu osobu - Gusta Avrakotosa, agenta CIA-e koji se skupa s naslovnim likom (tumači ga Tom Hanks) nalazi u zavjeri kako bi pomogli afganistanskim pobunjenicima u njihovoj borbi protiv Sovjetskog Saveza. Todd McCarthy je za Hoffmanovu ulogu napisao: "Okićen pravom frizurom iz 80-ih, brkovima, isturenim trbuhom i uvijek prisutnom cigaretom... Kad god je on na ekranu, film naprosto vibrira elektricitetom zavjere." Sam film bio je kritički i komercijalni uspjeh, a uz oskarovsku nominaciju Hoffman je također bio nominiran i za Zlatni globus i BAFTA-u.

Tijekom 2008. godine Hoffman je ostvario dvije zapažene uloge. U misterioznoj drami Sinegdoha, New York redatelja Charlieja Kaufmana, Hoffman portretira Cadena Cotarda, frustriranog dramaturga koji za svoju predstavu pokušava sagraditi repliku New Yorka u skladištu. I u toj ulozi Hoffman je ponovno pokazao svoju želju za otkrivanjem neatraktivnih detalja lika kako ovaj stari i propada, a sama uloga bila je psihološki iznimno zahtjevna. Kritičari su, međutim, prema filmu imali poprilično oprečna mišljenja. Sony Bunch iz Washington Timesa nazvao ga je "impresivnim, ali nedostupnim i beskrajno frustrirajućim", a Hoffmanov lik prozvao je "Bogom, kada Bog ne bi imao maštu". Roger Ebert bio je potpuno suprotnog mišljenja pa je uradak proglasio najboljim filmom desetljeća, a također ga je smatrao i jednom od najboljih ikad snimljenih, dok je filmski kritičar iz Daily Telegrapha Robbie Collin Hoffmanovu performansu proglasio jednom od najboljih koje je vidio.

Druga zapažena uloga te godine bila je u drami Sumnja Johna Patricka Shanleyja u kojoj je Hoffman nastupio uz Meryl Streep i Amy Adams kao otac Brendan Flynn - svećenik optužen za seksualno zlostavljanje 12-godišnjeg dječaka Afroameričkog podrijetla. Hoffman je već ranije bio upoznat s istoimenom kazališnom predstavom te je hvalio pokušaj njezine filmske ekranizacije; kako bi se što bolje pripremio za ulogu naveliko je razgovarao sa svećenikom koji je živio u vrijeme odvijanja radnje (60-e godine prošloga stoljeća). Sam film pobrao je pomiješane kritike filmske struke, a neki su ga kritičari poput Petera Bradshawa iz Guardiana ocijenili kao mamcem za Oscare. Ipak, Hoffman je za ulogu u tom filmu zaradio nominacije u kategoriji najboljeg sporednog glumca za nagrade Oscar, Zlatni globus i BAFTA te nominaciju Ceha glumaca Amerike.

U kazalištu je 2009. godine Hoffman nastupio kao Iago u futurističkoj produkciji Otella Petera Sellarsa (naslovni lik tumačio je John Ortiz) koja je pobrala pomiješane kritike. Kazališni kritičar iz New York Timesa Ben Brantley proglasio ju je "potpuno neshvaćenom" uz naglasak da čak i kada Hoffman pokušava "manipulirati ostale likove u samodestrukciju, opasno se približava uništavanju svega eruptirajući u pravi, vulkanski bijes". Te godine Hoffman je prvi puta posudio svoj glas u animaciji za film Mary and Max, premda taj film na kraju nije išao u američka kina. U tom filmu on je posudio glas naslovnom liku, depresivnom Njujorčaninu koji pati od Aspergerovog sindroma, dok Toni Collette posuđuje glas Mary - australskoj djevojci koja mu postaje prijateljica preko pisama. Nastavljajući u svijetu animacije, Hoffman je posudio glas u epizodi serije za djecu naziva Arthur za koju je zaradio nominaciju za Daytime Emmy. Kasnije iste godine uz Billa Nighyja i Rhysa Ifansa nastupio je kao američki DJ u britanskoj komediji Rocknroll brod redatelja Richarda Curtisa. Lik kojeg tumači u tom filmu temeljen je na Emperoru Rosku, voditelju radijske postaje Caroline 1966. godine. Također je imao cameo ulogu kao konobar u The Invention of Lying Rickyja Gervaisa.

Pišući o Hoffmanovom radu tijekom kasnih 2000-ih, Mosher je napisao da je glumac ostao impresivan, ali da nije ostvario bolju ulogu od one u Capoteu. Filmski kritičar David Thomson vjeruje da je glumac u to vrijeme pokazao neodlučnost: "Nije se mogao odlučiti hoće li glumiti jake sporedne role ili postati glavni glumac koji je sposoban kontrolirati emotivnu dinamiku i ishod filma".

Posljednje godine (2010. – 2014.)
Hoffmanova popularnost nastavila je rasti i on je do početka drugog desetljeća 21. stoljeća postao iznimno prepoznatljivim glumcem. Unatoč ranijim rezervacijama koje je ima u vezi režiranja filmova, godine 2010. snimio je svoj prvi film kao redatelj. Drama Jack Goes Boating snimljena u nezavisnoj produkciji temeljena je na istoimenom kazališnom komadu autora Roberta Glaudinija kojeg je Hoffman također režirao (i u kojem je odigrao glavnu ulogu) u LAByrinthu 2007. godine. Premda je namjeravao isključivo režirati film, a nakon što glumac kojeg je želio za ulogu nije bio dostupan, na kraju je odlučio i odglumiti glavnog lika Jacka - usamljenog vozača limuzine koji pokušava pronaći ljubav. Film je imao ograničenu kino distribuciju i nije puno zaradio na box-officeu premda je pobrao poprilično dobre kritike. Međutim, Dave Edwards iz Daily Mirrora istaknuo je da "Hoffmanov redateljski debi predstavlja slabašan film čiju radnju sam zaboravio odmah nakon izlaska iz dvorane". S druge strane, kritičar Mark Kermode hvalio je kinematografsku kvalitetu koju je Hoffman unio svojom režijom te naglasio da kao redatelj glumac svakako ima potencijala. Uz film "Jack Goes Boating", iste godine Hoffman je režirao tragičnu dramu The Long Red Road autora Bretta C. Leonarda za kazalište Goodman u Chicagu. Steven Oxman iz Varietyja opisao je produkciju "kompliciranom" i "predvidljivom", ali "intrigantnom te barem djelomično uspješnom".

U drugoj polovici 2011. godine Hoffman je nastupio u zapaženim sporednim ulogama u dva hvaljena filma. Prvi je bila sportska drama Igra pobjednika čija se radnja vrti oko bejzbolskog tima Oakland Athleticsa, a u kojem je Hoffman tumačio trenera Arta Howea. Film je bio kritičarski i komercijalni uspjeh, a Ann Hornaday iz Washington Posta opisala je Hoffmana kao "savršenog glumca za navedenu ulogu" premda je stvarni Art Howe optužio filmaše za "nepravedan i neistinski" portret svog lika. Drugi je bila politička drama Martovske ide redatelja i glavnog glumca Georgea Clooneyja u kojem je Hoffman tumačio voditelja kampanje na demokratskim predsjedničkim izborima. Filmu su kritičari dali dobru ocjenu, kao i Hoffmanovoj izvedbi u trenucima dok ekran dijeli s kolegom Paulom Giamattijem (koji u filmu tumači voditelja kampanje njegovog protukandidata). Za nastup u ovom filmu Hoffman je zaradio četvrtu nominaciju za nagradu BAFTA.

U proljeće 2012. godine Hoffman je posljednji put nastupio u kazalištu i to u predstavi Smrt trgovačkog putnika kao Willy Loman. U režiji Mikea Nicholsa, produkcija predstave trajala je 78 izvedbi i postala je najgledanijom predstavom u povijesti kazališta Ethel Barrymore. Mnogi kritičari smatrali su da je tada 44-godišnji Hoffman premlad za ulogu 62-godišnjeg Lomana, a Chris Jones iz Chicago Tribunea u svojoj kritici istaknuo je da je lik bio loše odglumljen. Hoffman je priznao da mu je bilo izrazito teško odigrati tu ulogu, ali je za nju svejedno zaradio treću nominaciju za nagradu Tony.

Iste godine Hoffman je po peti i posljednji put surađivao s redateljem Paulom Thomasom Andersonom na filmu Master u ulozi koju je kritičar Peter Bradshaw proglasio najupečatljivijom u njegovoj čitavoj karijeri. Radnja filma smještena je u 50-e godine u SAD, a Hoffman u njemu tumači Lancastera Dodda, karizmatičnog vođu scijentološkog pokreta koji pod svoje okrilje dovodi čovjeka prepunog osobnih problema (Joaquin Phoenix). Budući da je u njega bio uključen pune tri godine, Hoffman je bio ključna osoba u razvoju filma. Pomagao je redatelju i scenaristu Andersonu tijekom razvoja scenarija čitajući određene dijelove te predlažući da Phoenixov lik Freddie Quell bude glavni protagonist umjesto Dodda. Kao talentirani plesač, Hoffman je konačno dobio priliku pokazati svoje sposobnosti na ekranu u nadrealnoj sekvenci filma; Bradshaw je taj dio prozvao "nevjerojatnim trenutkom" kojeg je "samo Hoffman sposoban izvesti". Kritičari su film "Master" ocijenili inteligentnim i izazovnim, a Drew Hunt iz Chicago Readera ocijenio je da se radi o Hoffmanovoj najboljoj ulozi: "On je zagonetan, ali otvoren; zastrašujuć, ali karizmatičan. Hoffman je u ovom filmu toliko stvari odjednom da je nemoguće govoriti o Doddu samo kao o liku iz filma". Hoffman i Phoenix za svoje su performanse u ovom filmu osvojili nagradu Volpi Cup na filmskom festivalu u Veneciji, a Hoffman je za ulogu dobio nominacije Ceha glumaca Amerike, kao i nominacije za Oscara, Zlatni globus i BAFTA-u.

Prekinuti kvartet još je jedan Hoffmanov film iz 2012. godine u kojem je tumačio violinista iz žičanog kvarteta čiji članovi (Christopher Walken, Catherine Keener i Mark Ivanir) ulaze u krizu nakon što jednom od njih bude dijagnosticirana Parkinsonova bolest. Drama je dobila uglavnom pozitivne ocjene, a Stephen Holden iz New York Timesa prozvao je Hoffmanovu ulogu "izvanrednom". Sljedeće godine Hoffman se pridružio glumačkoj postavi serijala Igre gladi i to u drugom nastavku naziva Igre gladi: Plamen kao kreator igara Plutarch Heavensbee. Te je godine "Igre gladi: Plamen" završio na desetom mjestu najgledanijih filmova svih vremena (u to vrijeme) pa je Hoffman postao prepoznatljiv novoj generaciji filmskih gledatelja. U siječnju 2014. godine, malo prije svoje smrti, Hoffman je posjetio filmski festival u Sundanceu gdje je promovirao svoja dva filma. Jedan je bio triler Najtraženiji čovjek redatelja Antona Corbijna temeljen na romanu Johna le Carréa, a u kojem je Hoffman nastupio u ulozi njemačkog tajnog agenta. Xan Brooks ocijenio je njegovu ulogu "osvježavajuće užasavajućom; prepunom nestašluka popraćenih integritetom". Drugi je bio Bogu iza nogu, redateljski debi glumca Johna Slatteryja u kojem je Hoffman glumio lopova. U studenom 2014. godine, devet mjeseci nakon njegove smrti, u kino distribuciju krenuo je film Igre gladi: Šojka rugalica (I. dio).

U vrijeme smrti Hoffman je snimao film Igre gladi: Šojka rugalica (II. dio), posljednji nastavak serijala za koji je većinu scena već bio završio. Dvije scene koje su još trebale biti snimljene s njim naknadno su zamijenjene drugima, a film je s kino distribucijom započeo u studenom 2015. godine. Hoffman se također pripremao i za svoj drugi redateljski uradak, dramu naziva Ezekiel Moss radnjom smještenu u vrijeme prohibicije, a u kojem su u glavnim ulogama trebali nastupiti Amy Adams i Jake Gyllenhaal. Uz sve to, snimio je i pilot epizodu serije Happyish za produkcijsku kompaniju Showtime u kojoj je tumačio glavni lik, ali planovi za cijelu sezonu su odgođeni nakon njegove smrti. Kasnije je ulogu dobio Steve Coogan.

Privatni život

Hoffman je u intervjuima vrlo rijetko govorio o svom privatnom životu, posebno naglasivši 2012. godine da "radije ne bih pričao o tome zbog toga što onda moja obitelj ne bi imala izbora. Ako bih pričao o svojoj obitelji, oni ne bi više imali izbora. I zbog toga odlučujem ne pričati." Posljednjih 14 godina svoga života Hoffman se nalazio u vezi s kostimografkinjom Mimi O'Donnell koju je upoznao 1999. godine dok su oboje radili na predstavi Arabia We'd All Be Kings koju je on i režirao. Živjeli su u New Yorku te imali troje djece - sina Coopera (2003. godište) te dvije kćerke: Tallulah (2006. godište) i Willu (2008. godište). Hoffman i O'Donnell počeli su živjeti razdvojeno u jesen 2013. godine, nekoliko mjeseci prije njegove smrti.

Hoffman je također bio izrazito diskretan u vezi svojih religijskih i političkih uvjerenja, premda je poznato da je na predsjedničkim izborima 2000. godine glasovao za kandidata stranke zelenih Ralpha Nadera. Smatrao je da to što ne priča o privatnom životu u javnosti pridonosi njegovoj karijeri: "Što manje znate o meni to ću vam interesantnije izgledati u ulogama u kojima nastupam".

U intervjuu za emisiju 60 Minutes 2006. godine, Hoffman je otkrio da je tijekom pohađanja sveučilišta u New Yorku postao ovisnik o drogi: "Uzimao sam sve što mi je palo pod ruke. Sve mi se sviđalo." Nakon diplomiranja 1989. godine s 22 godine upisao se u rehabilitacijski program te se nije drogirao pune 23 godine. Međutim, 2013. godine vratio se staroj ovisnosti, a u svibnju iste godine ponovno je otišao na rehabilitaciju na razdoblje od 10 dana.

Smrt i naslijeđe
Premda su u to vrijeme prijatelji tvrdili da je Hoffmanova upotreba droge pod kontrolom, dana 2. veljače 2014. godine pisac kazališnih komada i scenarist David Bar Katz, ujedno i Hoffmanov prijatelj, pronašao ga je mrtvog u kupaonici njegovog stana na Manhattanu. Hoffman je imao 46 godina. Detektivi koji su pretraživali stan na mjestu nesreće pronašli su heroin i medikamente koji se izdaju na recepte te otkrili da je glumac pronađen mrtav sa zabodenom iglom u ruci. Glumčeva smrt službeno je proglašena nesrećom uz objašnjenje da je do iste došlo "mješavinom raznih vrsta droge, uključujući heroina, kokaina, amfetamina i benzodiazepina." Nije utvrđeno je li Hoffman uzeo sve navedene supstance istoga dana ili je nešto od toga ostalo u njegovom tijelu od ranije uporabe. Dana 7. veljače u crkvi Sv. Ignatiusa Loyola na Manhattanu održan je sprovod kojeg su pohodile brojne kolege iz industrije s kojima je Hoffman radio.

Hoffmanova iznenadna smrt šokirala je obožavatelje i kompletnu filmsku industriju, a nekolicina ju je opisala kao izuzetno velik gubitak za profesiju. Dana 5. veljače 2014. godine kazališna skupina LAByrinth organizirala je bdjenje u spomen na glumca, a Broadway je na jednu minutu zatamnio svoja svjetla. Glumica Cate Blanchett je svoju nagradu BAFTA koju je osvojila za ulogu u filmu Jasmine French posvetila Hoffmanu. Tri tjedna nakon njegove smrti, a u njegovu čast, David Bar Katz osnovao je American Playwriting Foundation. S novcem kojeg su dobili nakon uspješne tužbe protiv časopisa National Enquirer (koji je netočno objavio "vijest" da su Hoffman i Katz ljubavnici), zaklada svake godine nagrađuje autora neproduciranog kazališnog komada s 45 tisuća dolara. Katz ju je prozvao "upornom nagradom" u znak poštovanja prema Hoffmanovoj odanosti profesiji kojom se bavio. Što se tiče nasljedstva, Hoffman je u oporuci iz listopada 2004. godine svoju cjelokupnu imovinu u vrijednosti od 35 milijuna dolara ostavio Mimi O'Donnell vjerujući joj da će ju ona ravnopravno raspodijeliti njihovoj djeci.

Kritike i glumački stil
Filmska i kazališna industrija Hoffmana je iznimno cijenila, a u medijima je proglašen jednim od najboljih glumaca svoje generacije. Međutim, unatoč jako dobrom statusu među kritičarima i kolegama, Hoffman nikada nije postao popularna filmska zvijezda te ga se rijetko spominje na listama najvećih glumaca svih vremena. On nije bio tipičan filmski glumac dobre građe i zgodnog izgleda, ali Hoffman je oduvijek govorio da je zahvalan na svom fizičkom izgledu zbog toga što ga je upravo on učinio uvjerljivim u širokom dijapazonu likova koje je utjelovio. Redatelj Joel Schumacher za njega je 2000. godine izjavio: "Loša vijest u vezi Philipa je da on nikada neće biti glumačka zvijezda vrijedna 25 milijuna dolara po filmu. Dobra vijest je da će nastaviti glumiti do kraja svog života." Dnevne novine The Aiken Standard iz Južne Karoline proglasile su ga "anti-zvijezdom" čiji je pravi identitet ostao "neiskristaliziran i neumjestan". Hoffman je bio svjestan da je za glasače Akademije bio neortodoksan. Jednom prilikom je komentirao: "Siguran sam da ljudi u velikim korporacijama koje upravljaju Hollywoodom ne znaju što bi sa mnom, ali to je u redu. Vjerujem da postoje ljudi kojima je interesantno ono što radim."

Većina Hoffmanovih uloga po kojima će ostati zapamćen dolazi iz filmova snimljenih u nezavisnoj produkciji, ali se on također pojavio i u nekoliko holivudskih blockbustera. Uglavnom je tumačio sporedne uloge, većinom u komedijama i dramama, ali je ostao upamćen zbog svoje sposobnosti da male uloge učini iznimno pamtljivim. Filmski kritičar magazina Guardian Peter Bradshaw istaknuo je da "skoro svaka njegova uloga sadržava u sebi nešto posebno". Hoffman je najviše cijenjen zbog svoje raznolikosti i sposobnosti ulaženja u svaki tip uloge, ali se specijalizirao za tumačenje likova koji dolaze s dna društva. Novinar Ryan Gilbey naglašava: "Njegov životopis gotovo je ekskluzivno popunjen s odvratnim likovima, razmetljivcima, hvalisavcima ili zlostavljačima". Hvaljen je što je takve likove učinio stvarnima, kompleksnima pa čak i simpatičnima, a redatelj filma Voljeti Lizu Todd Louiso izjavio je da vjeruje da je Hoffman imao mnogo obožavatelja zbog toga što je na ekranu djelovao kao običan čovjek koji je razotkrio vlastitu ranjivost. Xan Brooks iz magazina Guardian istaknuo je da je glumčev poseban talent ležao u tome što je "oplemenio uvrnutu ljudsku psihu likova koje je tumačio". Kada su ga 2006. godine pitali zbog čega pristaje tumačiti takve uloge, Hoffman je odgovorio: "Nije da tražim negativne likove; jednostavno tražim ljude koji se bore sami sa sobom. To je ono što me najviše zanima."

Radna etika
Novinar Jeff Simon opisao je Hoffmana "vjerojatno najtraženijim karakternim glumcem svoje generacije", ali Hoffman je tvrdio da uloge koje su mu se nudile nikada nije uzimao zdravo-za-gotovo. Premda je naporno i učestalo radio, što se tiče svog glumačkog uspjeha on je uvijek bio skroman, a na upit prijatelja o tome ima li sreće kao glumac, samo je tiho odgovorio: "Glumim u filmu Studengora koji se upravo prikazuje u kinima." Patrick Fugit koji je radio s Hoffmanom na filmu Korak do slave prisjeća se da je rad s glumcem na trenutke bio zastrašujuć, ali da se radi o "fantastičnom mentoru od kojeg se puno može naučiti" uz napomenu da je osjećao da "glumac u sebi nosi određenu tjeskobu". Hoffman je priznao da se katkada pojavljivao u visokobudžetnim studijskim filmovima zbog novca, ali je naglasio: "U konačnici moj cilj je odraditi dobar posao. Ako za to nisam puno plaćen, nema veze." Kao glumac bio je iznimno staložen i okrepljujuć, a u tome su mu pomagali nastupi u kazalištima koje se trudio odrađivati barem jednom godišnje.

Za potrebe tumačenja likova koje je glumio Hoffman je ponekad mijenjao frizuru i dobivao ili gubio na težini, a sve kako bi u tim likovima pokazao ono najgore. Međutim u intervjuu iz 2012. godine priznao je da je glumiti na takav način pravi izazov: "Posao sam po sebi nije težak. Ono što je teško je raditi taj posao dobro." U intervjuu za New York Times objasnio je kako obožava glumiti, ali nadodao: "Ta duboka ljubav dolazi uz cijenu: za mene je gluma mučenje, a mučenje je zbog toga što znaš da se radi o predivnoj stvari... Željeti to raditi je lagano, ali pokušati biti odličnim - to je apsolutno mučenje." Tu borbu potvrdio je i autor John le Carré koji je Hoffmana upoznao tijekom adaptacije njegovog romana A Most Wanted Man. I dok je hvalio glumčevu inteligenciju i intuiciju, le Carré je priznao da je svjestan bremena kojeg Hoffman osjeća: "Bio je to težak i iscrpljujuć posao koji je vjerojatno kumovao njegovom ultimativnom kraju. Svijet je naprosto bio previše bistar za njega."

Filmografija i nagrade
Tijekom svoje glumačke karijere koja je trajala 22 godine, Hoffman se pojavio u 55 filmova i jednoj miniseriji. Godine 2005. osvojio je prestižnu filmsku nagradu Oscar u kategoriji najboljeg glavnog glumca za film Capote, a za istu je nagradu bio nominiran još tri puta u kategoriji najboljeg sporednog glumca: Rat Charlieja Wilsona iz 2007., Sumnja iz 2008. i Master iz 2012. godine. Uz to za nagradu Zlatni globus nominiran je pet puta (uz jednu pobjedu), pet puta za nagradu BAFTA (također jedna pobjeda), tri puta za Ceh glumaca Amerike (jedna pobjeda), a također je osvojio i nagradu Volvi Cup na filmskom festivalu u Veneciji. U kazalištu je glumio u deset, a režirao devetnaest predstava (većinom u New Yorku). Tri puta je nominiran za nagradu Tony za nastupe na Broadwayju: dvije nominacije su bile u kategoriji najboljeg glavnog glumca (True West iz 2000. te Death of a Salesman iz 2012. godine) te jedna u kategoriji najboljeg sporednog glumca u predstavi Long Day's Journey into Night iz 2003. godine.

Izvori

Literatura

Vanjske poveznice

 Philip Seymour Hoffman sakupljene vijesti i komentari u The New York Times

Američki filmski glumci
Američki televizijski glumci
Američki kazališni glumci
Dobitnici Oscara za najboljeg glavnog glumca
Američki filmski redatelji
Američki filmski producenti
Kazališni redatelji

Philip Seymour Hoffman


NGC 183 este o galaxie eliptică, posibil lenticulară, situată în constelația Andromeda. A fost descoperită în 5 noiembrie 1866 de către Truman Henry Safford. De asemenea, a fost observată încă o dată în 6 octombrie 1883 de către Édouard Stephan.

Note

Vezi și
 NGC 182
 NGC 184

Legături externe
 NGC 183 pe WikiSky
 NGC 183 pe spider.seds.org

Galaxii
Obiecte NGC
Constelația Andromeda
Obiecte astronomice descoperite în 1883
Obiecte astronomice descoperite de Truman Henry Safford

NGC 183


Acta Arithmetica este o revistă științifică matematică ce publică articole legate de teoria numerelor.

Acesta a fost lansată în anul 1935 la Varșovia de către matematicienii  polonezi Arnold Walfisz și Salomon Lubelski.  În perioada 1935-1939 au apărut trei volume din jurnal. Începând cu cel de-al patrulea volum din 1958, revista apare cu regularitate până în prezent (începând din 2014, în 4 volume pe an) sub supravegherea Institutului de matematică al Academiei Poloneze de Științe. În perioada 1956-1969, editorul a fost Wacław Sierpiński (până în 1962 cu Arnold Walfisz). În Acta Arithmetica apar articole în germană, rusă, franceză și engleză, cu limba engleză predominantă în ultimele decenii.

Factorul de impact al revistei a fost de 0,472 în 2012. În statisticile din ISI Web of Knowledge s-a clasat pe locul 193 din 295 de reviste din categoria matematică.

Note

Periodice de matematică
Reviste din Polonia
Fondări în 1935

Acta Arithmetica


Manuel Rotella Gómez (Helguera, Cantabria, 1931 – Torrelavega, Cantabria, 30 de mayo de 2012) fue un político y empresario español que desempeñó la función de alcalde de Torrelavega entre el 8 de mayo de 1983 y el 26 de noviembre de 1984, como independiente dentro de las listas del Partido Socialista de Cantabria.

Biografía
A los 25 años se puso al frente del negocio familiar de cimentación, que ampliaría en lá década de los 70 con negocios relacionados con la construcción y la inmobiliaria.

En 1983 se convirtió en el segundo alcalde de Torrelavega en la democracia como independiente dentro de las listas del PSC-PSOE, tras una amplia mayoría. Como alcalde cedió una casona montañesa de su propiedad.

En la II legislatura (1987-1991) del Parlamento de Cantabria fue diputado por el Partido Regionalista de Cantabria; en diciembre de 1987 acusó al presidente de Cantabria, Juan Hormaechea, de chantajearle a cambio de su voto en el Parlamento. Tras la etapa regionalista se afilió al PSC-PSOE.

Como homenaje, tanto la Hemeroteca como el Archivo municipal, situados en Barreda, llevan su nombre.

Véase también
 Alcaldes de Torrelavega

Referencias

Alcaldes de Torrelavega
Empresarios de Cantabria
Dirigentes deportivos de Cantabria
Políticos del Partido Socialista de Cantabria-PSOE
Políticos del Partido Regionalista de Cantabria
Diputados del Parlamento de Cantabria
Alcaldes del Partido Socialista Obrero Español
Políticos de España del siglo XX
Políticos de España del siglo XXI
Alcaldes de España del reinado de Juan Carlos I
Cántabros del siglo XX
Cántabros del siglo XXI
Nacidos en Reocín
Empresarios de España del siglo XX
Empresarios de España del siglo XXI

Manuel Rotella


Ionul tiocianat (cunoscut mai rar și ca rodanură sau rodanat) este anionul [SCN]−, baza conjugată a acidului tiocianic (sau rodanic). Sărurile care conțin acest anion sunt în general incolore, și printre ele se numără: tiocianatul de potasiu (KSCN), tiocianatul de amoniu (NH4SCN) și tiocianatul de sodiu (NaSCN). Tiocianatul poate fi și o grupă funcțională, în compușii organici de forma R-SCN.

Tiocianatul este ionul analog cianatului, [OCN]−, în structura căruia un atom de oxigen este înlocuit de un atom de sulf. Denumirea mai veche de rodanură provine din limba greacă (cuvântul pentru trandafir) și face referire la culoarea pe care o au tiocianații în combinație cu fierul.

Structură

Atât derivații organici ai tiocianaților, cât și cei ai metalelor tranziționale, pot exista sub formă de izomeri de legătură. În tiocianați, gruparea organică sau ionul metalic sunt atașați de atomul de sulf: R-S-C≡N, având o singură legătură de tipul S-C și o legătură triplă C≡N.  În izotiocianați, substituentul este legat de atomul de azot: R−N=C=S, având o legătură dublă S=C și o legătură dublă C=N.

Obținere
Tiocianații pot fi obținuți în urma reacției dintre sulful elemental sau tiosulfați și cianuri:

{8CN} ^- + {S8} -> {8SCN}
{CN}^- + {S2O3} ^2^- -> {SCN} ^- + {SO3}^2^-

Proprietăți chimice

Analiza fierului (III) și cobaltului (II)
Tiocianații sunt folosiți în analiza chimică pentru identificarea cationului trivalent de fier Fe3+. O soluție apoasă de tiocianat adăugată la soluția unei săruri ferice (cum este clorura ferică) va forma o soluție de colorație roșu-sângerie, specifică tiocianatului de fier (III):

{FeCl3} + {3KSCN} -> {Fe(SCN)3} + {3KCl}

Analog, ionii divalenți de cobalt Co2+ dau complecși de culoare albastră cu tiocianații. Ambii complecși, de fier și de cobalt, pot fi extrași cu solvenți organici, cum ar fi cu eter dietilic sau alcool amilic (pentanoli), obținându-se colorații mai intense.

Referințe

Vezi și
 Acid tiocianic
 Izotiocianat
 Cianat
 Cianură

Grupe funcționale
Anioni

Tiocianat


Le coup d'État de 1980 en Mauritanie est un coup d'État militaire survenu en Mauritanie le .

Déroulement
Le coup d'État a été dirigé par le Premier ministre, le colonel Mohamed Khouna Ould Haidalla, qui a pris le pouvoir au Président, le lieutenant-colonel Mohamed Mahmoud Ould Ahmed Louly.

Haidalla avait assumé la présidence du Comité militaire de salut national (CMSN) au pouvoir, composé de 24 membres, une junte militaire créée à la suite d'un coup d'État antérieur en 1979.

Après le coup d'État, Haidalla a continué à servir à la fois comme président et Premier ministre jusqu'au , date à laquelle il a nommé un gouvernement civil avec  comme Premier ministre.

Notes et références

Janvier 1980
1980 en Mauritanie
1980
Coup d'État ou tentative de coup d'État au XXe siècle

Coup d'État de 1980 en Mauritanie


تشارلي كوفمان  (19 نوفمبر 1958 -)، كاتب ومنتج ومخرج سينمائي أمريكي. اختارته مجلة تايم الأمريكية في عام 2004 من ضمن أكثر 100 شخصية تأثيرا في العالم. من أشهر أعماله أفلام إشراقة أبدية للعقل الطاهر الذي ترشح من خلاله للأوسكار لأفضل سيناريو أصلي، وأن تكون جون مالكوفيتش وهو أول فيلم بدأ به مسيرته الفنية، وسينكدوكي، نيويورك، وأنوماليسا.

بدايته
كتب تشارلي المسرحيات منذ أن كان طالبا، ودرس السينما في جامعة نيويورك، بدأت مسيرته بكتبة النصوص في هوليوود في عام 1990، عبر الكتابة في مسلسل الكوميديا Get a Life، وأتبعه بثلاث مسلسلات ثم كتب فيلمه أن تكون جون مالكوفيتش.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أمريكيون من أصل يهودي
حائزون على جائزة الأوسكار لأفضل سيناريو أصلي
حائزون على جائزة بافتا (أشخاص)
خريجو جامعة بوسطن
خريجو مدرسة تيش العليا للفنون
روائيون أمريكيون
روائيون أمريكيون في القرن 21
روائيون من كونيتيكت
روائيون من ولاية نيويورك
كتاب أمريكيون في القرن 20
كتاب أمريكيون في القرن 21
كتاب أمريكيون يهود
كتاب تلفاز ذكور أمريكيون
كتاب سيناريو أمريكيون
كتاب سيناريو أمريكيون في القرن 20
كتاب سيناريو أمريكيون في القرن 21
كتاب سيناريو من كونيتيكت
كتاب سيناريو من ولاية نيويورك
كتاب من كونيتيكت
كتاب من مانهاتن
كتاب من مدينة نيويورك
مخرجو أفلام باللغة الإنجليزية
مخرجو أفلام من كونيتيكت
مخرجو أفلام من مدينة نيويورك
مخرجو أفلام من ولاية نيويورك
مخرجو تلفزيون أمريكيون
منتجو أفلام أمريكيون
منتجو أفلام من كونيتيكت
منتجو أفلام من ولاية نيويورك
منتجو تلفزيون من مدينة نيويورك
منتجو تلفزيون من ولاية نيويورك
مواليد 1958
مواليد في نيويورك

تشارلي كوفمان


Viajar TV (conocido hasta diciembre de 2011 como Argentina en HD) es un canal de televisión por suscripción argentino que emite desde Buenos Aires. Es operado por Non Stop TV, una empresa de producción involucrada en el desarrollo de los programas de The Walt Disney Company como Zapping Zone, Art Attack, Highway.

Historia
Comenzó emitiendo originalmente como Argentina en HD, emitía 24 horas al día de vídeos con imágenes de los más variados lugares de la Argentina, mientras de fondo suena música instrumental suave. Como particularidad, y a pesar de lo que indica el antiguo nombre de la emisora, ésta no emitía en HD, sino en resolución estándar con proporción 4:3.

Actualmente su programación consta de miniprogramas sobre turismo, pesca y fauna grabados en numerosas partes del país. Emite las 24 horas en bloques de 6 horas que se repiten 4 veces al día.

El 15 de julio de 2017, fue reemplazado por Crónica TV en la TDT debido a una reorganización de grilla que llevó adelante el Sistema Federal de Medios y Contenidos Públicos, que es el organismo gubernamental encargado de administrar los contenidos de las señales de la TDT que opera RTA.

Desde el 1 de febrero de 2018 el canal ingresa a la grilla de Cablevisión digital y Flow en el dial 423 en resolución SDTV 480i, widescreen.

Véase también
 Televisión en Argentina
 Televisión digital terrestre en Argentina
 Medios de comunicación de la ciudad de Buenos Aires

Referencias

Enlaces externos

Canales de televisión de Argentina fundados en el siglo XXI
Canales y estaciones de televisión fundados en 2011
Televisión de Argentina en 2011

Viajar (Argentina)