عالم البحار  برنامج تلفزيوني من تقديم عالم البحار المصري الدكتور حامد جوهر رائد علوم البحار وصاحب أول رسالة ماجستير في كلية العلوم، وهو من أشهر برامج الثمانينات على التليفزيون المصري.

عن البحار والمحيطات
تشغل البحار والمحيطات، حيزاً كبيراً من سطح الأرض، يبلغ نحو ثلاثة أرباعه.

تختلف صفات الماء عن الأرض، بسهولة تدفقه من جهة إلى أخرى، ناقلاً الدفء أو البرودة من مكان إلى آخر، وله قوة انعكاس جيدة للإشعاع الشمسي، ولذا فإن درجة حرارة البحار لا ترتفع كثيراً أثناء النهار، ولا تنخفض بسرعة أثناء الليل فلا تختلف درجة الحرارة أثناء الليل عن النهار بأكثر من درجتين فقط.

دلت الأبحاث العلمية أن أقصى أعماق البحار تعادل أقصى علو الجبال، وصرّح الكابتن جاك (ايف كوستو) مكتشف أعماق البحر في أوائل سبتمبر سنة 1956 بأنه قد أمكن التقاط صور فوتوغرافية على عمق 25080 قدماً وأنه اكتشفت ألواناً جديدة من الحياة وأنواعاً لا عهد للعلم بها.

مراجع

برامج تلفزيونية مصرية

عالم البحار (برنامج)


Cephalotaxus er ættkvísl smárra trjáa og runna af ýviðarætt (Taxaceae) sem vaxa í austur Asíu.

Tilvísanir

Ýviðarætt
Barrtré

Cephalotaxus


Silvertip may refer to:

Silvertip bear, a name sometimes used to refer to the grizzly bear
The Everett Silvertips, a WHL hockey team named for the bear
Silvertip badger, a grade of badger hair used in a shave brush
Silvertip fir, a type of evergreen tree (Abies magnifica) often used as a Christmas tree
Silvertip shark, a large and slender shark (Carcharhinus albimarginatus) found at or close to offshore remote island reefs
Silvertip tetra, a small freshwater fish (Hasemania nana) found in Brazil
Silvertip Peak, a summit in Washington
Silvertip Peak (Wyoming), a summit in Wyoming

Silvertip


Vislanski zaljev (poljski: Zalew Wiślany, ruski: Калининградский залив, njemački: Frisches Haff) plitka je laguna (zaljev) na sjeveroistoku Poljske i zapadu Kalinjingradske oblasti.

Karakteristike

Površina Vislanskog zaljeva je 855 km², dužina je 90 km, širina od 10 do 19 km i maksimalna dubina do 5 metara.

Nešto veći dio lagune pripada Kalinjingradskoj oblasti, a manji jugozapadni Poljskoj. Geografski je dijelom Gdanjskog zaljeva, od kog ga razdvaja uska pješčana sprud Visle. Na njegovom istočnom kraju kod Baltijska nalazi se uski kanal po kom brodovi mogu uploviti u zaljev. Obale su joj niske i močvarne. Od brojnih vodotoka koji uviru u lagunu, najveći su rijeka Nogat, istočni rukavac delte rijeke Visle i rijeka Pregołja kod Kalinjingrada. Najveća luka u laguni je ruska eksklava Kalinjingrad, ostale značajnije luke su poljski Elbląg i Baltijsk koji je također dio ruske eksklave.

Osim prometa zaljev je važan za ribarstvo.

Izvori

Vanjske poveznice

 Vistula Lagoon

Zaljevi Baltičkog mora

Vislanski zaljev


Corrado Fabi (Milano, Italija, 12. travnja 1961.) je bivši talijanski vozač automobilističkih utrka i mlađi brat Tea Fabija.

Nakon 1980. gdje je osvojio treće mjesto u Europskoj Formuli 3, i četvrtoj mjesto u Talijanskoj Formuli 3, Corrado se 1981. i 1982. natjecao u Europskoj Formuli 2 za momčad Roloil Racing. U prvoj sezoni je s pobjedom na Mugellu i još tri postolja, osvojio ukupno 29 bodova i peto mjesto u konačnom poretku vozača, dok je sljedeće 1982. s četiri pobjeda i još dva postolja, osvojio naslov prvaka s 57 bodova.

U Formuli 1 je debitirao 1983. u Oselli, dok je 1984. vozio tri utrke u Brabhamu kao zamjena za svog brata Tea Fabija. Najbolji rezultat ostvario je na svojoj posljednjoj utrci u Dallasu, kada je osvojio sedmo mjesto.

Zajedno s Alessandrom Nanninijem u bolidu Lancia Martini LC1, osvojio je drugo mjesto na utrci 1000 km Mugella 1982. Odvezao je i nekoliko utrka u IndyCaru 1984., no bez većih uspjeha.

Izvori

Vanjske poveznice
Corrado Fabi - Driver Database
Corrado Fabi - Stats F1
All Results of Corrado Fabi - Racing Sports Cars

Talijanski vozači Formule 1
Životopisi, Milano

Corrado Fabi


Meditațiile sunt un fenomen care se înfățișează ca o complementară de învățământ privat pentru elevi și studenți.
Aceștia își suplimentează cunoștințele dobândite în școli, licee sau universități, cu lecții, cel mai adesea ținute de profesori la ei acasă. Ele sunt un efect al deficienței sistemului educațional român, a nivelului redus de prețuire a meseriei de profesor în România și a dezinteresului elevilor în instituții de învățământ.

Începând cu 2014, Codul de Etică pentru învățământul preuniversitar prevede ca profesorilor să li se interzică să acorde meditații propriilor elevi. Fenomenul continuă însă, sistemul rămâne la fel de deficitar.

Unele universități oferă meditații gratuite elevilor, pentru a atrage un număr suficient de studenți.

Controverse
Această activitate este puternic ne-fiscalizată.
În anul 2010, "piața" meditațiilor a fost estimată la 230 de milioane de euro, în timp ce, din punct de vedere oficial, în 2008 și 2009 afacerea meditațiilor a fost de doar câte un milion de euro pe an, conform datelor ANAF.

În anul 2015, un număr de 48 de cadre didactice au fost puse sub învinuire într-un mare scandal de evaziune fiscală în Educație. Un grup de profesori care făceau meditații cu elevi, organizau și diverse concursuri, contra cost, fără să plătească taxe, în spațiile unităților de învățământ preuniversitar, cu acordul directorilor și, implicit, adjuncților care participă la luarea unor decizii în scopul obținerii direct sau indirect a unui folos patrimonial.

Note

Legături externe
 "Meditațiile sunt un rău necesar!", 29 ianuarie 2008, Gândul

Educație
Învățare

Meditație (educație)


was a town located in Yosa District, Kyoto Prefecture, Japan.

As of 2006, the town had an estimated population of 7,913 and a density of 134 persons per km2. The total area was 59.05 km2.

On March 1, 2006, Kaya, along with the towns of Iwataki and Nodagawa (all from Yosa District), was merged to create the town of Yosano.

Sister cities
Kaya's sister-town was Aberystwyth in Wales.

See also
Groups of Traditional Buildings

Dissolved municipalities of Kyoto Prefecture
Yosano, Kyoto

Kaya, Kyoto


نهر سورينام يبلغ طوله 480 كم يتدفق عبر أرض سورينام يوجد نبعه بمرتفعات غيانا.

معرض صور

مراجع

أنهار سورينام
جغرافيا سورينام

نهر سورينام


Il existe plusieurs routes ayant comme numéro 658 dans le monde.

 Route régionale 658 en Finlande
 Route nationale 658 en France

Route 658


Kepler-186f je egzoplanet koji orbitira crvenog patuljka Kepler-186, na udaljenosti od 582 svjetlosne godine, u zviježđu Labud. Otkriven je dana 17. travnja 2014., a prvi rezultati su objavljeni još 19. ožujka. Otkriven je analizom podataka iz trogodišnjeg razdoblja. Jedan je od sličnijih planeta Zemlji, a i prvi je planet veličinom sličan Zemlji otkriven u nastanjivoj zoni.

Obilježja

Planet ima polumjer jednak 1.17 polumjera Zemlje. Masa je 1.4 mase Zemlje. Ima orbitalni period od 130 dana. Orbitira oko zvijezde Kepler-186, crvenog patuljka spektralnog tipa M1V koji ima još četiri planeta. Starost sustava je 4 milijardi godina, samo 600 milijuna godina mlađe od Sunca. Sam planet nalazi se na vanjskom rubu nastanjive zone, te bi mogao biti hladniji od Marsa. To utječe na sličnost Zemlji, koja zbog toga iznosi 64%. No, temperature bi mogle biti nešto više ako planet ima efekt staklenika.

Crveni patuljci, zvijezde M-tipa, emtiraju puno zračenja, pa je to još jedna potencijalna prepreka. Srećom, Kepler-186 nije puno aktivan. Također, još se ne zna ima li Kepler-186f atmosferu.

Jedan sastav iz 2015. govori da Kepler-186f, zajedno s Keplerom-442b i Keplerom-62f, je najbolji kandidat za nastanjivost. U lipnju 2018., otkriveno je da bi Kepler-186f mogao imati nagib osi sličan Zemljinom, a s time i godišnja doba.

SETI je osluškivao tražeći ikakve potencijalne signale, bez uspjeha.

Vanjske poveznice

 NASA – Mission overview.
 NASA – Kepler Discoveries – Summary Table .
 NASA – Kepler-186f at The NASA Exoplanet Archive.
 NASA – Kepler-186f at The Exoplanet Data Explorer.
 NASA – Kepler-186f at The Extrasolar Planets Encyclopaedia.
 Habitable Exolanets Catalog at UPR-Arecibo.
 NASA – Kepler 186f – SETI Institute – A Planet in the Habitable Zone (video)  2014.
 NASA – NASA Press kit .

Egzoplaneti

Kepler-186f


Hetty Broedelet-Henkes (1878–1949) foi uma pintora holandesa conhecida pelas suas naturezas-mortas.

Biografia
Broedelet-Henkes, nome de baptismo Henkes, nasceu no dia 18 de janeiro de 1877, em Delfshaven. Ela estudou na Akademie van beeldende kunsten (Den Haag) (Real Academia de Artes, Haia). Ela foi membro do Pulchri Studio e Schilderessenvereniging Odis (Haia). Ela foi casada com o artista André Broedelet (1872-1936). O trabalho de Broedelet-Henkes foi incluído na exposição e venda de 1939 Onze Kunst van Heden (A Nossa Arte de Hoje) no Rijksmuseum, em Amsterdão. Broedelet-Henkes faleceu no dia 2 de janeiro de 1966, em Deventer.

Mortos em 1966
Nascidos em 1877
Artistas dos Países Baixos
Mulheres do século XIX
Mulheres do século XX

Hetty Broedelet-Henkes


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Kostolné Kračany enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Kostolné Kračany im Okres Dunajská Streda.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Kostolne Kracany


El mayor número primo conocido es el mayor entero que se sabe que es un número primo.

Euclides demostró que hay infinitos números primos, por lo que siempre habrá un número primo mayor que el denominado mayor primo conocido. Muchos matemáticos y hobbistas se dedican a la búsqueda de grandes números primos. La Electronic Frontier Foundation ofrece diversos premios para récords en números primos.

La implementación del test de primalidad de Lucas–Lehmer por medio de la transformada rápida de Fourier para números de Mersenne es rápida comparada con otras pruebas de primalidad conocidas para otros tipos de números. Debido a esto y también al interés histórico en los primos de Mersenne, muchos de los mayores primos conocidos son primos de Mersenne. Hasta abril de 2011, los mayores números primos conocidos eran primos de Mersenne, hasta el décimo de ellos que era el primero en no ser de Mersenne. Los catorce últimos récords descubiertos fueron primos de Mersenne. Anteriormente, había apenas uno que no era de Mersenne (mejorando el récord en apenas 37 dígitos en 1989), y diecisiete primos de Mersenne más regresando hasta 1952.

El uso de computadoras electrónicas aceleró los descubrimientos y todos los récords fueron encontrados desde 1951. El récord pasó el millón de dígitos en 1999, ganando un premio de 50,000 $. En 2008 el récord pasó los diez millones de dígitos, siendo premiado con 100,000 $. También se han ofrecido premios para el primer número primo encontrado que tenga al menos cien millones de dígitos y el primero que tenga mil millones de dígitos.

GIMPS ha encontrado los últimos 11 récords en computadoras comunes pertenecientes a participantes de todo el mundo.

Historia
La siguiente tabla es una lista de los mayores números primos conocidos en orden ascendente, donde Mn es un número de Mersenne con exponente n.

Referencias

Enlaces externos
 Noticias sobre el mayor primo conocido, 243,112,609−1

 Noticias sobre el mayor primo conocido anteriormente, 232,582,657−1 4977
 Los mayores primos conocidos

Números primos
Primos de Mersenne

Mayor número primo conocido


I. A. L. Diamond (born Ițec (Itzek) Domnici; June 27, 1920 – April 21, 1988) was a Romanian–American screenwriter, best known for his collaborations with Billy Wilder.

Life and career
Diamond was born in Ungheni, Iași County, Bessarabia, Romania, i.e. present day Moldova. He emigrated with his mother and sister, following his father to the Crown Heights area of Brooklyn in the United States. There, he studied at the Boy's High School, showing ability in mathematics, competing in the state Mathematics Olympiads in 1936–37 and winning several medals therein.  Diamond was referred to as "Iz" in Hollywood, and was known to quip that his initials stood for "Interscholastic Algebra League", a prize he also won while attending Boys' High School. Diamond completed his undergraduate studies at Columbia in 1941. There he studied journalism, publishing in the Columbia Daily Spectator under the pseudonym "I. A. L. Diamond".  He was editor of the humor magazine Jester of Columbia and a member of the Philolexian Society. He became the only person to single-handedly write four consecutive productions of the annual revue, the Varsity Show and a spare should they need one. After graduating, he abandoned the plan to pursue his master's in engineering at Columbia and accepted a short-term contract in Hollywood. A succession of limited-term contracts ensued, notably at Paramount, where Diamond worked on projects without receiving a writing credit. He moved to Universal Pictures, where he made his first film Murder in the Blue Room.  It was a year later at Warner Bros., that he achieved his first real success and consequent recognition with Never Say Goodbye. He worked at 20th Century Fox for four years. In 1957, he began collaborating with Billy Wilder, working on the film Love in the Afternoon. They later wrote the classic films, Some Like It Hot, The Apartment (which won an Academy Award for Best Original Screenplay), One, Two, Three, Irma la Douce, Kiss Me, Stupid and The Private Life of Sherlock Holmes. In 1969, Diamond wrote the screenplay for the film adaptation. In total, Diamond and Wilder wrote the scripts for twelve films. Some featured characters engaging in an endless but friendly squabbling, such as Joe and Jerry in Some Like It Hot and Holmes and Watson in The Private Life of Sherlock Holmes. Diamond's widow said that these characters were based on her husband's relationship with Wilder. In 1980, Diamond and Wilder received the Writers Guild of America's Laurel Award for career achievement in screenwriting. Wilder had previously received the Laurel Award in 1957 for his partnership with Charles Brackett. Diamond died of multiple myeloma on April 21, 1988.

Filmography

As writer

 Murder in the Blue Room (1944)
 Never Say Goodbye (1946)
 Two Guys from Milwaukee (1946)
 Love and Learn (1947)
 Two Guys from Texas (1948)
 Romance on the High Seas (1948) (additional dialogue)
 Always Together (1948)
 It's a Great Feeling (1949) (story)
 The Girl from Jones Beach (1949)
 Let's Make It Legal (1951)
 Love Nest (1951)
 Something for the Birds (1952)
 Monkey Business (1952)
 That Certain Feeling (1956)
 Love in the Afternoon (1957)
 Merry Andrew (1958)
 Some Like It Hot (1959) (screenplay)
 The Apartment (1960)
 One, Two, Three (1961)
 Irma la Douce (1963)
 Kiss Me, Stupid (1964)
 The Fortune Cookie (1966)
 Cactus Flower (1969)
 The Private Life of Sherlock Holmes (1970)
 Avanti! (1972)
 The Front Page (1974)
 Fedora (1978)
 Buddy Buddy (1981)

As associate producer

 Some Like It Hot (1959)
 The Apartment (1960)
 One, Two, Three (1961)
 Irma la Douce (1963)
 Kiss Me, Stupid (1964)
 The Fortune Cookie (1966)
 The Private Life of Sherlock Holmes (1970)
 Fedora (1978)

Award and honors

Academy Awards

Golden Globe Awards

WGA Awards
1957: Love in the Afternoon – American Comedy
1959: Some Like It Hot – American Comedy
1960: The Apartment – American Comedy
1961: One, Two, Three – American Comedy
1963: Irma la Douce – American Comedy
1966: The Fortune Cookie – American Comedy
1969: Cactus Flower – Adapted Screenplay (Comedy)
1970: The Private Life of Sherlock Holmes – Original Screenplay (Comedy)
1972: Avanti! – Adapted Screenplay (Comedy)
1974: The Front Page – Adapted Screenplay (Comedy)
1980: Laurel Award for Screenwriting Achievement

References

External links

1920 births
1988 deaths
Best Original Screenplay Academy Award winners
Romanian Jews
Romanian emigrants to the United States
American male screenwriters
Jewish American writers
Columbia College (New York) alumni
People from Ungheni
Boys High School (Brooklyn) alumni
Screenwriters from New York (state)
People from Crown Heights, Brooklyn
Deaths from multiple myeloma
Deaths from cancer in California
20th-century American male writers
20th-century American screenwriters
20th-century American Jews

I. A. L. Diamond


Almindelig delfin (Delphinus delphis), også kaldet kortnæbbet almindelig delfin, er en pattedyrart i slægten Delphinus. Den forekommer i have over hele verden. Den betragtedes frem til 1990'erne som den eneste art i slægten almindelige delfiner (Delphinus), men langnæbbet almindelig delfin (Delphinus capensis) regnes nu som en selvstændig art.

Systematik og udbredelse

Systematik
Almindelig delfin blev første gang videnskabeligt beskrevet af Linné i 1758. Frem til 1994 betragtedes den som eneste art i slægten almindelige delfiner (Delphinus). Nu skelnes mellem to arter i slægten, almindelig delfin og langnæbbet almindelig delfin (D. capensis). Den sidstnævnte er generelt noget større og har et mere langstrakt næb end almindelig delfin. Den taksonomiske status for den tydeligt mere kortnæbbede population i Sortehavet er uklar, men behandles i dag som en underart af almindelig delfin.

Underarter
Almindelig delfin opdeles i to underarter:
 D. d. delphis - Størstedelen af verdenspopulationen
 D. d. ponticus - endemisk for Sortehavet

Udbredelse
Almindelig delfin forekommer i flere tropiske og tempererede havområder i Atlanterhavet og Stillehavet. Regelmæssigt forekommer den i randhave som det Okhotske Hav og det Japanske Hav, og subpopulationer forekommer i Middelhavet og Sortehavet. Den er også observeret i dele af de Indiske ocean, udfor det sydøstlige Afrika og sydlige Australien. Tidligere observationer i andre dele af det Indiske ocean og udfor Taiwan menes i dag at have været langnæbbet almindelig delfin. Arten ses både nær kysten og flere tusind kilometer fra kontinentalsoklen.

Forekomst i Danmark

Almindelig delfin forekommer i Nordsøen og går sjældnere ind i Skagerrak. Den observeres meget sjældent i Østersøen. I danske farvande findes arten sandsynligvis permanent i et lille antal og periodisk i større antal i forbindelse med øget indstrømning af atlantisk vand til Østersøen.

Udseende

Almindelig delfin er en middelstor delfin. Med en kropslængde på mellem 160 og 200 centimeter samt en vægt mellem 70 og 235 kilogram er den mindre end det mere kendte øresvin. Kun få individer når en vægt på de nævnte 235 kg, mere almindelig er op til 110 kg. Hanner er normalt længere og tungere end hunner. Kroppen er på oversiden sort og på bugen hvid. På hver side af kroppen har dyret timeglasformede markeringer som i den forreste del er lysegrå til gullig mens den bageste del er mørkegrå. Næbbet er langstrakt, men ikke lige så langt som hos langnæbbet almindelig delfin. I hver kæbehalvdel findes 50 til 60 små tænder af ens udseende.

Levevis

Arten er meget social og lever ofte i flokke med hundredvis eller undertiden tusindvis af individer. De kan danne blandede grupper, for eksempel med grindehvaler. De kan ride på bovbølgen fra skibe. Med en hastighed på op til 60 km/t er de hurtige svømmere og de udfører ofte spring eller andre akrobatiske bevægelser.

Føden udgøres af mange forskellige fisk og blæksprutter. Delfinen dykker til en dybde på op til 200 meter.

Hunnerne er normalt drægtige i 10 til 11 måneder. Herefter fødes sædvanligvis en enkelt kalv som er 70 til 100 cm lang og vejer omkring 10 kg. I Sortehavet dier kalven oftest 5 til 6 måneder, men i andre regioner afvænnes kalven senere, undertiden først efter 19 måneder. Mellem to fødsler går der i Sortehavet sædvanligvis et år. For andre populationer er intervallet længere, op til tre år i det østlige Stillehav. Hvornår ungerne bliver kønsmodne beror ligeledes på udbredelsesområdet. Hunner bliver generelt kønsmodne efter 2 til 7 år og hanner efter 3 til 12 år.

De ældst kendte individer blev 35 år gamle og gennemsnitsalderen i Sortehavet ligger på 22 år.

Status og trusler

Den almindelige delfin havner ofte i fiskeredskaber, hvor den drukner. I dele af udbredelsesområdet trues arten af fødemangel på grund af overfiskning, giftudslip i havet eller temperaturændringer. Mellem 1946 og 1983 nedlagdes cirka 840.000 individer ved jagt i Sortehavet. Andre lokale nedgange i bestanden skyldtes sandsynligvis sygdom. Trods disse lokale trusler betragtes hele populationen på grund af det store udbredelsesområde som Ikke truet (LC). IUCN skønner, at hele bestanden er på omkring fire millioner individer.

Populationen i Middelhavet er listet i appendiks I af Bonn-konventionen. Bestanden i Nordsøen, Sortehavet og i tropiske dele af Stillehavet er listet i appendiks II. Listning i appendiks I betyder, at populationen er kategoriseret som udrydningstruet. Konventionens medlemmer stræber mod en streng beskyttelse af disse dyr. Listning i appendiks II betyder, at deres status er utilfredsstillende og at dyrene kan have nytte af skræddersyede internationale aftaler som forbedrer beskyttelsen.

Noter

Eksterne henvisninger

Almindelige delfiner

Almindelig delfin


JLO GmbH ou plus complètement  ILO-Motorenwerke GmbH, était un constructeur allemand de moteurs installé à Hambourg. La société a été l'un plus des plus importants constructeurs allemands de moteurs à deux temps.

Le nom ILO vient de l'espéranto et signifie « outil ». Il y a deux manières d'écrire le nom de la marque : ILO ou JLO. La variante JLO a été la seule retenue pour le logo.

En 1959, la société a été vendue à Rockwell Manufacturing Company.

Histoire

Les débuts
L'entreprise a été créée en 1911 dans l'arrondissement d'Altona, à l'ouest de la ville de Hambourg. Son créateur, Heinrich Christiansen, a racheté une entreprise en faillite. Il crée la société Norddeutsche Maschinenfabrik GmbH où il employait 25 salariés pour fabriquer des éléments pour les voies ferrées et la construction de ponts de chemins de fer.

Deux ans plus tard, les locaux d'Altona devenus trop petits, Christiansen achète un terrain près de la gare de Pinneberg où il développe son entreprise. Il crée son propre modèle de bourreuse de voie courante dont la production se poursuivra durant toute la Première Guerre mondiale. Ce n'est qu'à partir de 1918 qu'il s'intéresse à la fabrication de moteurs. Il présente un moteur à deux temps pour motoriser sa bourreuse de voie. C'était le premier moteur OIT.

La période entre deux guerres
Après la fin de la Première Guerre mondiale, en 1918, l'entreprise connaît des problèmes économiques majeurs. Les contrats d'armement n'ont pas été signés et de nombreux salariés sont licenciés. Les bourreuses ferroviaires ont connu un beau succès commercial au cours des années suivantes mais l'activité des bourreuses-compacteuses de voie s'arrête en 1922 quand Christiansen décide de vendre l'activité à Krupp AG pour se spécialiser dans la conception et la fabrication de moteurs.

L'entreprise se concentre sur la construction de moteurs à deux temps pour motos et petits camions, les triporteurs notamment. Vers 1927, un moteur auxiliaire de bicyclette est développé, un des premiers moteurs puissants pour bicyclettes à moteur. À partir de 1929, des moteurs à deux temps sont proposés pour l'agriculture comme par exemple, les motoculteurs et les pompes avec des moteurs BIT. L'entreprise ne cesse de croître et jusque dans les années 1930, le nom OIT figure sur la façade de l'usine.

À la suite de la loi promulguée en 1928, qui supprime les taxes sur les véhicules à trois roues et qui peuvent être conduit sans permis de conduire, ces véhicules très particuliers vont connaître un vif succès. Les modèles Tempo-Werke (Vidal und Sohn) et Goliath (Borgward) utilisent des moteurs OIT. En 1931, un pousseur pour déplacer des wagons de chemin de fer est lancé. Il va être commercialisé avec succès pendant de nombreuses années. Les moteurs à deux temps OIT ont de plus en plus de mal à s'imposer face aux marques concurrentes DKW, NSU et Sachs.

Pendant la Seconde Guerre mondiale, l'usine JLO n'a fabriqué presque exclusivement que des moteurs qui, étant principalement utilisés à des fins militaires, a entraîné le classement de l'usine en unité d'armement. Christiansen a été nommé chef économique militaire. Environ 160 "travailleurs forcés" ont été utilisés pendant la guerre. Les ateliers de l'usine ont poursuivi normalement leur activité pendant toute la guerre, aucune bombe n'a touché l'usine.

Après la Seconde Guerre mondiale
Après la Seconde Guerre mondiale, l'usine OIT était pleinement opérationnelle et Heinrich Christiansen junior prend la direction de l'entreprise. La société, bien qu'ayant largement participé à l'effort de guerre nazi, n'a subi aucune sanction ni démantèlement par les forces d'occupation britanniques, au contraire. Alors qu'elle s'était reconvertie dans la fabrication de béquilles, coquetiers, briquets et autres articles utiles dont la population avait un besoin urgent et que la fabrication de moteurs était interdite à toute entreprise allemande, l'entreprise s'est vu confier l'entretien et la réparation des moteurs des matériels de l'armée britannique sur le Rhin qui a même commandé les moteurs pour des Land Rover fabriqués sous licence par Tempo-Werke pour équiper les forces d'occupation.

La production des premiers moteurs à deux temps à usage civil reprend à partir de 1947. La société "Vidal & Sohn", sous la marque Tempo a été l'un des tout premiers clients en équipant ses triporteurs Tempo T. L'entreprise a connu un afflux de commandes dans les années qui ont suivi. Les moteurs des années d'avant-guerre ont été continuellement améliorés et de nombreux constructeurs de motos ont opté pour les moteurs OIT comme Bücker, Dürkopp, Geier, Göricke, Hercule, Hoffmann, Maico, RMW, Rixe et Tornax. Quelques petits constructeurs automobiles, comme Kleinschnittger, Staunau et Wendax, ont également équipé leurs petites voitures de moteurs BIT. En 1950, le nombre de moteurs produits a atteint environ 56.000 unités avec 600 salariés. Pour répondre à la demande, la société a du travailler à trois équipes. Mais les ateliers de production étaient trop exigus et une extension a été réalisée en 1950. Parallèlement, la société a ouvert une autre usine à Munich, OIT-Werke Süd.

On y construisait principalement des moteurs Mokick et le célèbre moteur OIT Piano, baptisé "piano" (en italien, piano (musique) = silencieux)" car il n'y avait pas de chaîne dans le moteur, mais une courroie crantée silencieuse. Le moteur le plus connu et le plus réussi était le BIT Twin (M 2 × 125) de 250 cm³, qui a été fabriqué à Pinneberg.

En 1954, environ 1.500 salariés travaillaient dans les deux usines et produisaient environ 184.000 moteurs. OIT était alors le plus important employeur du district de Pinneberg mais aussi le premier constructeur de moteurs à deux temps d'Allemagne.

Mais le boom des deux-roues motorisés s'est terminé au milieu des années 50. De nombreux fabricants de motos ont déposé le bilan parce que la voiture est devenue le moyen de transport préféré des Allemands. La production de moteurs de motos et de scooters a pris fin vers 1959. L'entreprise a dû licencier plus de 600 salariés.

 Rachat de la société
En 1959, au vu des difficultés de l'entreprise, Heinrich Christiansen junior décide de trouver un repreneur et négocie la reprise de la société avec le groupe américain Rockwell Manufacturing Company en fin d'année 1959. Christiansen junior va rester dans l'entreprise en tant que directeur général pendant une année.

À partir de 1960, le développement de moteurs pour traîneaux à neige motorisés (motoneige de nos jours)'' pour les marchés nord-américain et scandinave commence. Le traîneau à neige était devenu un équipement de sport aux États-Unis et au Canada. À partir de 1963, une large gamme de moteurs est disponible qui connait un gros succès. Les moteurs OIT sont également utilisés dans les karts qui ont remporté plusieurs titres dans les championnats allemands et internationaux, assurant une publicité pour la marque ILO.

Au milieu des années 60, OIT établit un record de production notamment avec les moteurs de motoneige aux États-Unis et au Canada en dépassant 39.000 unités, soit la moitié des moteurs exportés.

En 1971, les ventes de moteurs de motoneige chutent de façon drastique face à la concurrence japonaise avec ses produits de qualité et bon marché. De plus, les surcapacités de production ont entraîné une baisse des prix généralisée. Les sociétés mal préparées à cette concurrence n'ont pas pu résister. La production de moteurs a baissé de 55 % entre 1969 et 1970, passant de 283.000 en 1969 à 128.300 l'année suivante. La production des autres types de moteurs industriels a suivi la même baisse et comme l'entreprise n'avait pas de nouveaux produits, dans un premier temps, a du recourir au chômage partiel puis à une forte réduction des effectifs. Le nombre de salariés est tombé à 800 et mi-1975 et OIT a abandonné la production de moteurs pour motoneiges. La fonderie de moulage sous pression a été fermée au début 1976.

En 1977, l'entreprise est à l'américain "Tecumseh Products Company". La nouvelle société va produire des compresseurs, des transmissions et, comme auparavant, des moteurs à deux et quatre temps. Le rachat de l'usine OIT avait pour objectif premier la constitution d'une base sur le marché européen pour renforcer sa position de fournisseur de moteurs Tecumseh. L'ancienne usine OIT produira désormais des moteurs tout usage pour l'agriculture, la construction et l'industrie. Les moteurs ILO pouvaient équiper des balayeuses, des tondeuses à gazon, des compresseurs etc.. Des locaux vides ont été loués à Toyota pour son entrepôt central de pièces de rechange.

En 1986, OIT a célébré, avec un léger optimisme, son 75ème anniversaire. Mais en 1988, après la faillite de plusieurs clients importants, les ventes ont de nouveau chuté, un moteur de tondeuse à gazon nouvellement développé a dû être retiré du marché à cause de graves problèmes techniques. L'entreprise n'enregistrait que des pertes depuis 1987 et au milieu des années 1990, Tecumseh décide de fermer l'usine de Pinneberg en raison de la surcapacité persistante de production de moteurs dans le monde.

Le 31 décembre 1990, les portes de l'usine se sont définitivement fermées. Le 13 mars 1991, le parc des machines, les équipements de l'usine et une grande partie du musée de l'usine BIT sont mis aux enchères.

Notes et références

Bibliographie
  Histoire de la société JLO Werke et ses productions (1930-1990)
  Moteurs OIT - Détails techniques sur les moteurs ILO MG 125 xy, MG 150 V, MG 175 xy, M 200 V, MR 200, etc...

Liens externes

Entreprise ayant son siège en Allemagne
Motoriste automobile
Entreprise fondée en 1911
Entreprise disparue en 1990
Entreprise allemande disparue
Marque allemande

JLO (entreprise)


الصراع في جنوب لبنان (1985–2000) وتعرف أيضًا بحرب تحرير الجنوب تشير إلى مجموعة من الحروب والصراع والعمليّات العسكرية التي دامت 15 سنة بين المقاومة الإسلامية في لبنان والتي يقودها حزب الله حليف إيران، ضد ميليشيات جيش لبنان الجنوبي (جيش لحد) المدعومة من جيش الدفاع الإسرائيلي.

في الصراعات التي سبقت غزو إسرائيل 1982، بما فيها عملية الليطاني، حاولت إسرائيل أن تقضي على قواعد منظمة التحرير الفلسطينية في لبنان، وأن تدعم الميليشيات المسيحية. أدى غزو 1982 إلى خروج منظمة التحرير من لبنان، وإحتلال إسرائيل للجنوب من خلال إنشاء «المنطقة الأمنية في جنوب لبنان». صبّ إنشاء هذه المنطقة وحكم إسرائيل للجنوب في مصلحة المواطنين الإسرائيليين بالدرجة الأولى، إلا أنه جاء على حساب اللبنانيين والفلسطينيين. على الرغم من نجاح إسرائيل في تحقيق أهدافها وإنسحاب منظمة التحرير من البلاد في 1985، رفعت إسرائيل من شدّة الحرب الأهلية بدعمها العديد من الميليشيات المحلية، ما نتج عن نشوء عدة تيارات شيعية بما فيها حزب الله وحركة أمل، وتحولّها إلى هيئات عسكرية منظمة.

مع مرور السنوات، إرتفعت الخسائر البشرية والعسكرية شيئًا فشيئًا من خلال استعمال الطرفين أسلحة ومعدّات متطورة، وتطور حزب الله الملحوظ في أساليبه وخططه. في نهاية التسعينيات، بات حزب الله، الذي يحظى بدعم إيران وسوريا، قوّة عسكرية تشكّل خطرًا على إسرائيل.

الجدول الزمني للأحداث

1975
وقوع حرب بين مسلحي الجبهة اللبنانية من جهة ومسلحي اليسار اللبناني والمقاتلين الفلسطينيين من جهة أخرى وفرز مناطق الاختلاط في بيروت، وقيام مليشيا الكتائب اللبنانية و«مليشيا نمور الأحرار» و«مليشيا حراس الارز» بمجزرة الكرنتينا وبعدها بيومين جاء رد المقاتلين الفلسطينيين بتنفيذ مجزرة الدامور.

1977
وقوع حرب طريق فلسطين التي تمر عبر جونية بين مسلحي الجبهة اللبنانية ضد المقاتلين الفلسطينيين ومسلحي اليسار اللبناني وعلى اثرها سيطرت منظمة التحرير الفلسطينية على بعض المناطق اللبنانية ودخول «قوات الردع العربية» إلى لبنان.

1978

غزو إسرائيلي لجنوب لبنان.

1979
وقوع معارك توحيد البندقية التي شنتها القوات اللبنانية ضد مسلحي مليشيا "نمور الأحرار" ومسلحي "تيار المردة" ومسلحي "المنظمة الديمقراطية الآرامية وعلى أثرها سيطرة القوات اللبنانية على جميع المناطق المسيحية وأصبحت أقوى فصيل مسيحي وأحد الاطراف الرئيسية في الصراع في لبنان.

1982

قامت القوات الإسرائيلية بهجوم واسع وصلت فيه إلى مدينة بيروت، محتلة جميع المناطق اللبنانية جنوب طريق بيروت - دمشق، وبعد صمود منظمة التحرير في بيروت لمدة 88 يوم من القتال المستمر مع إسرائيل انتهى بخروج قوات منظمة التحرير من لبنان عبر البحر والانتقال إلى تونس، وحاولت إسرائيل تنصيب حكومة موالية لها وتوقيع اتفاق سلام مع لبنان. لقيت مقاومة شعبية عنيفة في بيروت مما دفعها للانسحاب من العاصمة. مقتل بشير الجميل بعد انتخابه رئيسا للجمهورية وحصول مجازر صبرا وشاتيلا. كتيبة الجرمق من قوات حركة فتح وقوات الجبهة الشعبية_القيادة العامة تأسر 8 جنود إسرائيليين وتم مبادلتهم في مابعد ب 5000 أسير فلسطيني ولبناني كانوا معتقلين في معتقل أنصار.

1983
دخول القوات الدولية إلى لبنان للفصل بين المتحاربين. فشل إسرائيل في عقد اتفاق مع الحكومة اللبنانية وقيام المقاومة الوطنية بقيادة حركة أمل والحزب الشيوعي اللبناني. وإنشاء نواة للمقاومة الإسلامية من انفصال بعض أعضاء حركة أمل وبدعم قوي من إيران. انسحاب إسرائيل من جبل لبنان وقيام حرب الجبل بين (المسلحين الدروز ومسلحي المخيمات الفلسطينية ومسلحي اليسار اللبناني ضد مسلحي اليمين اللبناني) يسبب بطرد المسيحيين من الجبل، وعلى أثر هذه الحرب دخل مسلحي المخيمات الفلسطينية في دائرة الصراع بشكل مباشر بعد خروج منظمة التحرير من لبنان.

1984
الهجوم على المارينز الأميركية والقوات الفرنسية مما دفعهم للانسحاب من لبنان. قيام انتفاضة 6 شباط واعادة تقسيم بيروت بين شرقية وغربية. ازدياد أعمال المقاومة ضد إسرائيل. حزب الله يظهر على الساحة اللبنانية وحصول معارك ضارية بين مقاتلي حزب الله وحركة أمل.

1985
نفذت إسرائيل سياسة القبضة الحديدية التي أدت إلى تدمير مناطق واسعة من الجنوب من اجل إنشاء مناطق أمنة. حزب الله يوجه أول رسائله إلى المستضعفين في الأرض بتوجيه تهديد للأميركيين وإسرائيل. بدء عمليات خطف الأجانب المتواجدين في لبنان. وقوع «حرب المخيمات» التي دامت حوالي 3 سنوات، بين مقاتلي حركة أمل والجيش السوري والجيش اللبناني ومسلحين الحزب التقدمي الاشتراكي وبعض الفصائل الفلسطينية المدعومة من قبل سوريا ضد المسلحين الموالين لياسر عرفات ومقاتلي حركة المرابطون مما أدى إلى تدمير معظم المخيمات الفلسطينية، وقوع انتفاضة الاتفاق الثلاثي بين (مسلحي حزب القوات اللبنانية ضد المسلحين الموالين لرئيس الجمهورية ومسلحي حزب الكتائب) وانتهت بأنتصار القوات اللبنانية وسيطرتها على المناطق المسيحية.

1986
وقوع انتفاضة سمير جعجع بين المسلحين الموالين لجعجع ضد المسلحين الموالين لحبيقة وعلى أثرها تم إلغاء الاتفاق الثلاثي، وقوع الحرب الخاطقة حرب (الايام الستة) بين قوات حركة أمل ضد مسلحي الحزب الاشتراكي ومسلحي الحزب الشيوعي ومسلحي المخيمات الفلسطينية التي انتهت بأنتصار حركة أمل وارتكابها مجازر ضد الدروز.

1989
انهاء الحرب اللبنانية بعد اتفاق الطائف. انقسام في الجيش اللبناني وقيام حكومتين في لبنان. تسليم كل القوى لأسلحتها الا حزب الله باسم المقاومة، وقوع حرب التحرير بين (مسلحي حزب القوات اللبنانية والجيش اللبناني والأمن الداخلي اللبناني ضد الجيش السوري والمسلحين الدروز ومسلحي الحزب الشيوعي ومسلحي المخيمات الفلسطينية).

1992

اغتالت إسرائيل زعيم حزب الله «عباس الموسوي» حيث خلفه حسن نصر الله الذي يهدد بضرب العمق الإسرائيلي إن ضرب أي موقع لبناني. سيطرة الجيش السوري على القصر الرئاسي مما أدى إلى الصدام المسلح بين الجيش اللبناني والجيش السوري وعلى إثره احتلت القوات السورية لبنان.

1993
شنت إسرائيل «عملية الحاسبة» ضد حزب الله لمدة 9 أيام انتهت «بمعاهدة شفهية» بتجنيب المدنيين.

1996
 إسرائيل تشن عمليات إسرائيلية باسم «عملية عناقيد الغضب» للقضاء على حزب الله. تنتهي باتفاق رسمي «اتفاق نيسان» بتجنيب المدنيين. تبقى المقاومة ضد العسكريين وتقوم المقاومة بعمليات نوعية ضد الجيش الإسرائيلي وعملاءه.

1999

مطلع حزيران، خروج جميع عناصر ميليشيا جيش لبنان الجنوبي من مدينة جزين وقراها شرق صيدا.

2000

القوات الإسرائيلية تنسحب من جنوب لبنان في 25 أيار 2000 تحت تأثير ضربات المقاومة اللبنانية مما يتسبب في انهيار جيش لبنان الجنوبي ودخول حزب الله إلى مناطق الجنوب. تصدر الأمم المتحدة قرارا بالانسحاب تنفيذا للقرار 425. في حين بقيت مزارع شبعا اللبنانية تحت سيطرة الجيش الإسرائيلي حتى اليوم.

انظر أيضًا
 الاحتلال الإسرائيلي لجنوب لبنان

المراجع

إسرائيل في 2000
لبنان في 2000
أزمات الشرق الأوسط
الحرب الأهلية اللبنانية
تاريخ إسرائيل العسكري
جبل عامل
صراع إسرائيل وإيران بالوكالة
صراع إسرائيل وحزب الله
صراع لبنان وإسرائيل
إسرائيل في عقد 1980
لبنان في عقد 1980
إسرائيل في عقد 1990
لبنان في عقد 1990

الصراع في جنوب لبنان (1985–2000)


Glenea johnstoni é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrito por Charles Joseph Gahan em 1902.  É conhecida a sua existência em Uganda, Camarões, e a República Democrática do Congo.

Subespecie
 Glenea johnstoni germaini Breuning, 1965
 Glenea johnstoni johnstoni Gahan, 1902

Referências

Borneo catalog 2005

johnstoni
Coleópteros descritos em 1902

Glenea johnstoni


Cluj Pride este un festival dedicat promovării drepturilor LGBTQ+ și sporirii vizibilității comunității LGBT din Transilvania. Organizat în Cluj-Napoca, capitala istorică a Transilvaniei, Cluj Pride este primul eveniment de acest tip desfășurat în regiune (și al doilea în România, după Bucharest Pride). Prima ediție a festivalului a avut loc între 28 iunie și 1 iulie 2017, finalizându-se în ultima zi cu un marș.

Festivalul Cluj Pride este inițiat și organizat de asociația PRIDE România împreună cu Go Free și Centrul de Acțiune pentru Egalitate și Drepturile Omului (ACTEDO), având suportul mai multor grupuri și organizații ale societății civile de la nivel local, național și internațional.

Ediții

2019
A treia ediție a festivalului s-a desfășurat pe parcursul a șase zile în perioada 10–16 iunie 2019.

În penultima zi a festivalului, pe 15 iunie, s-a desfășurat marșul de susținere a comunității LGBT, la care au participat, potrivit organizatorilor, 3.000 de oameni. Față de anii precedenți, când marșul s-a ținut pe malul Someșului, în 2019, evenimentul a avut loc în centrul orașului. După mai multe discursuri rostite în Piața Unirii, cei prezenți au pornit într-un marș pe traseul Piața Unirii–Bulevardul Eroilor–Calea Dorobanților–Bulevardul 21 Decembrie 1989–Piața Unirii. Printre participanții la marș s-au numărat viceprimarul orașului Köln, Andreas Wolter, consulul onorific al Franței la Cluj-Napoca, Pascal Fesneau, consulul onorific al Spaniei, José Arnau Usón, dar și reprezentanți ai unor partide precum Demos, USR și PLUS.

Înainte de marș, circa 50–60 de membri și simpatizanți ai Partidului Noua Dreaptă, inclusiv fostul președinte al PUNR, Gheorghe Funar, s-au adunat în Piața Avram Iancu, unde au participat la un miting de susținere a familiei tradiționale.

2018
În ciuda controverselor de la ediția anterioară, echipa organizatorică a anunțat desfășurarea unei a doua ediții a Cluj Pride. Marșul a avut loc pe 23 iunie sub sloganul #SuntemAICI. Printre participanți s-au numărat deputatul Adrian Dohotaru, fostul consilier prezidențial Péter Eckstein-Kovács, viceprimarul orașului Köln, Andreas Wolter, consulul onorific al Franței la Cluj-Napoca, Pascal Fesneau și consulul onorific al Olandei la Cluj-Napoca, Wouter Reijer. Potrivit estimărilor Jandarmeriei și ale organizatorilor, la marș au participat peste 2.000 de persoane. Cu ocazia festivalului, organizatorii au pregătit un târg și două expoziții interactive pe Bulevardul Eroilor ("Pentru un Cluj al toleranței" și "Biblioteca Vie").

Nici de această dată organizatorilor nu li s-a autorizat marșul de către primarul Emil Boc pe un traseu central. Participanții s-au strâns la Sala Sporturilor "Horia Demian", unde s-au ținut câteva discursuri iar apoi s-a plecat pe traseul Sala Polivalentă–Cluj Arena–Podul Napoca–Str. 1 Decembrie 1918.

2017

Prima ediție a Cluj Pride a avut loc între 28 iunie și 1 iulie 2017. Programul Cluj Pride a inclus, printre altele, proiecții de documentare și scurtmetraje, ateliere de creație, prezentări pe teme LGBT și un picnic comunitar într-un parc din oraș.

Ultima zi a festivalului s-a încheiat cu un marș sub hashtag-ul #spunedrept. Aproape 1.000 de persoane, majoritatea tineri, au luat parte la marș. Printre participanți s-au numărat deputatul USR Adrian Dohotaru și fostul senator UDMR Péter Eckstein-Kovács. Marșul a pornit de pe Podul Garibaldi, situat în zona Sălii Polivalente, și a durat două ore. Participanții au purtat tricouri albe cu mesajul campaniei și pancarte în formă de "speech bubble" cu mesaje care invită la solidaritate și care prezintă drepturile ce lipsesc încă persoanelor LGBT. Marșul a fost aprobat de primarul Emil Boc după 22 de cereri depuse de organizațiile pentru drepturile omului și 15 zile de negocieri.

În paralel, în Piața Avram Iancu a avut loc un miting al Asociației "Noua Dreaptă", în favoarea familiei tradiționale. Mitingul nu a fost lipsit de incidente. Actrița Oana Mardare de la Teatrul Independent "Reactor", susținătoare a comunității LGBT, a fost ridicată cu forța de jandarmi și băgată în dubă. Aceasta a fost prezentă în Piața Avram Iancu pentru a asculta părerile oponenților drepturilor LGBT, după ce înainte participase la marșul de pe Podul Garibaldi. Membrii Noii Drepte din cadrul PRU și PRM le-au cerut jandarmilor să o îndepărteze pe Oana Mardare pe motiv că ar fi o "provocatoare".

La trei zile de la marș, viceprimarul Dan Tarcea a anunțat, într-o emisiune a unui post de radio local, că paradele gay vor fi interzise în Cluj-Napoca în viitor, pe motiv că una a fost suficientă. Totuși, potrivit legislației românești, interzicerea unei adunări publice este ilegală.

Reacții
Înainte de festival, Mitropolitul Clujului, ÎPS Andrei Andreicuț, a făcut un apel "la atitudine creștinească, la normalitate și la bună înțelegere", adăugând că "nu vom înceta să ne rugăm pentru sănătatea celor căzuți în păcat", aluzie la participanții la marșul din cadrul festivalului.

Inițiativa #spunedrept a câștigat premiul I la categoria "Participarea tinerilor în comunitate" la Gala Tineretului din România 2017, organizată de Ministerul Tineretului și Sportului.

Organizatori
Inițiat și  organizat de Lucian Dunăreanu, festivalul Cluj Pride este implementat sub emblema asociației clujene PRIDE România (organizator principal), asociația GoFree și Centrul de Acțiune pentru Egalitate și Drepturile Omului (ACTEDO), având ca parteneri la anumite evenimente pe MozaiQ, Les Sisterhood Cluj și Queer International Cluj Students (QICS). Ediția din 2017 a fost finanțată de cluburile LGBT Delirio, cât și din mici donații, iar cea din 2018 a fost finanțată de ILGA-Europe, Het X-Y Actiefonds, TRANZIT, cluburile Delirio și din donații private.

Note

Legături externe
 Site oficial

Evenimente LGBT în România
Festivaluri în Cluj

Cluj Pride


1881 අංක 01 දරන ආඥා පනතට අනුව වර්තමාන නීතිපති තනතුර පිහිටුවා ඇත.

ශ්‍රී ලංකාවේ නීතිපතිවරයා


Isabeau Courdurier, née le  à Aix-en-Provence, est une cycliste française, spécialiste de l'enduro double championne du monde de la discipline.

Biographie

Vie privée
Isabeau Courdurier naît le  à Aix-en-Provence, mais grandit à Gardanne.

Elle réside ensuite à Pourrières, mais s'entraîne à Serre Chevalier.

En 2020, Isabeau Courdurier s'engage auprès de l'association Fifty Fifty dans un programme de reconstruction par la voile de femmes ayant subi des violences.

Entraînement et compétition
Dès l'âge de cinq ans, elle se lance dans le VTT cross-country et commence la compétition, qui la mène en compétition régionale puis nationale. À dix-sept ans, elle se professionnalise et passe à l'enduro.

En 2016, elle rejoint les membres de l'équipe Sunn et crée avec eux l'équipe Intense Mavic Collective avec Kilian Bron et Thomas Lapeyrie. En février 2020, elle rejoint l'équipe Lapierre Zipp Collective.
De 2016 à 2019, elle reste trois ans sans discontinuer au deuxième rang mondial, derrière Cécile Ravanel, avant d'accéder à vingt-quatre ans au titre de championne du monde de la discipline en remportant huit victoires sur huit courses.

Blessée, elle décide en 2020 de ne pas terminer la saison.

En 2021 après avoir perdu son père  elle traverse une période mentale et physique difficile mais obtient un titre de championne de France.

En 2022 elle est à nouveau championne de France à Accous puis, malgré une blessure impressionnante en milieu de saison (son pied transpercé par un morceau de bois lors d'une course de e-bike à Valberg), elle devient championne du monde de VTT Enduro pour la deuxième fois de sa carrière.

Palmarès

Coupe du monde
Coupe du monde d'enduro
2023 :  du classement général, vainqueur de quatre manches

Championnats de France
2021
  Championne de France d'enduro
2022
  Championne de France d'enduro
2023
  Championne de France d'enduro

Notes et références

Naissance en mars 1994
Naissance à Aix-en-Provence
Cyclo-crossman français
Coureur de VTT français

Isabeau Courdurier


Gürgentepe, Ordu ilinin bir ilçesidir. 4 Temmuz 1987 tarihinde ilçe olmuştur. 7 Ağustos 1955 tarihinde Akmescit ve Ağızlar köylerinin birleşmesiyle Gölköy ilçesine bağlı bir belde olarak belediye birimleri kurulmuştur. Yaz aylarında okulların tatil olması ve  fındık zamanı geldiğinde nüfusu genellikle artmaktadır.  Ordu şehir merkezine 1 saat; Tokat'a ise 4 saat uzaklıktadır.

Nüfus

İdari yapısı
Ordu ilinin büyükşehir olması ile beldeleri ve köyleri mahalle statüsüne geçmiştir.

İlçe merkezine bağlı mahalleler Döşek, Ağızlar, Akmescit, Akoren, Akyurt, Muratçık, Okçabel, Göller, Cumhuriyet;

Belde olup, Ordu ilinin büyükşehir olması dolayısıyla mahalle statüsüne geçenler Işıktepe ve Eskiköy.

Köy olup mahalle statüsüne geçenler Bahtiyarlar, Alaseher, Tuzla, Şirinköy, Hasancık, Gültepe, Gülbelen, Tikenlice, Tepeköy  olmuştur. En büyük mahallesi Işıktepe Mahallesidir.

Alaseher, Bahtiyarlar, Tikenlice, Gülbelen, Gültepe, Hasancıkpınarı, Şirinköy, Tepeköy, Tuzla, Eskiköy, Işıktepe, Ağızlar, Akmescit, Akören, Akyurt, Döşek, Göller, Muratçık, Okçabel, Cumhuriyet, Yurtseven, Çatalağaç, Kirazgüneyi mahallelerinden oluşmaktadır.

Ortalama nüfusu 3.500' dür. Kuzeyinde Çamaş, doğusunda Ulubey, güneyinde Gölköy, kuzey batısında Çatalpınar, güney batısına Kabataş ilçeleri vardır.

Kaynakça

Gürgentepe


Fernand Bonnier de La Chapelle, (4 de novembro de 1922 em Argel (Departamento de Argel) - 26 de dezembro de 1942 em Argel), é um combatente da resistência francesa.

Ele é conhecido por ter assassinado em 24 de dezembro de 1942, o almirante François Darlan, ex-chefe do governo de Vichy, no poder de fato no norte da África francesa.

Seu gesto, que lhe custou a vida, mudou consideravelmente a situação política no norte da África, permitindo que o general Giraud assumisse o controle das autoridades civis e militares e, finalmente, a unificação dos órgãos de decisão do Comitê Francês de Libertação Nacional sob a autoridade do General de Gaulle.

Militares da França

Fernand Bonnier de La Chapelle


The year 1940 in architecture involved some significant architectural events and new buildings.

Events
 Oscar Niemeyer begins to design landmark public buildings around the artificial lake of Pampulha in Belo Horizonte, state of Minas Gerais in southeastern Brazil.
 The last of the White Pine Series of Architectural Monographs, begun in 1916, is published.
 Thomas Sharp's Pelican book Town Planning is published in the United Kingdom.
 November 9 – Major fire at Castle Howard in England.

Buildings and structures

Buildings completed
 Igreja Nossa Senhora do Brasil in São Paulo, Brazil.
 St. Mark's Church, Belgrade, Serbia.
 Church of St. Michael, Črna Vas, Slovenia, designed by Jože Plečnik.
 Timișoara Orthodox Cathedral, Timișoara, Romania.
 Grundtvig's Church, Bispebjerg, Copenhagen, Denmark, designed by Peder Vilhelm Jensen-Klint (d.1930) in 1913 and completed by his son Kaare Klint.
 Church and Priory of Christ the King, Cockfosters, London, designed by Dom Constantine Bosschaerts.
 Raleigh Hotel in Miami Beach, Florida, United States, designed by Lawrence Murray Dixon.
 Replacement Llao Llao Hotel at San Carlos de Bariloche, Argentina, designed by Alejandro Bustillo.
 Civic Centre of San Carlos de Bariloche, Argentina, designed by Ernesto de Estrada.
 New Bodleian Library in the University of Oxford, England, designed by Sir Giles Gilbert Scott.
 Atatürk Bridge, Istanbul, Turkey (the fourth bridge on this site).
 Eastern Michigan Motorbus Terminal in Ann Arbor, United States, designed by Banfield and Cumming with Douglas Loree.
 Detroit Arsenal (Warren, Michigan) Tank Plant, designed by Albert Kahn.
 Walton Yacht Works at Walton on Thames, England, designed by Jane Drew.
 No. 4 Boathouse at HMNB Portsmouth, England, designed by E. A. Scott.

Awards
 American Academy of Arts and Letters Gold Medal – William Adams Delano.
 RIBA Royal Gold Medal – Charles Voysey.

Births
 January 14 – Helmut Jahn, German-American architect
 March 26 – Jörg Streli, Austrian architect and academic (died 2019)
 May 31 – Lebbeus Woods, American architect and artist (died 2012)
 June 24 – Claude Vasconi, French architect (died 2009)
 September 3 – Frank Duffy, British architect

Deaths
 February 27 – Peter Behrens, German architect and designer (born 1868)
 March 24 – Thomas Adams, British urban planner (born 1871)
 June 11
 Alfred S. Alschuler, Chicago architect (born 1876)
 John A. Pearson, Canadian architect (born 1867)
 August 22 – Paul Gösch, German artist, architect, lithographer and designer (born 1885)
 October 20 – Gunnar Asplund, Swedish Nordic Classicist architect (born 1885)
 December 13 – Marc Camoletti, Swiss architect (born 1857)

References

1940 in architecture


Juan Sebastián Lach Lau (born October 3, 1970 in Mexico City) is a Mexican composer of classical, microtonal and electroacoustic works.

He has played keyboards and piano in jazz and rock bands in Mexico. He is perhaps best known as one of the members of the progressive Guadalajara-based band Santa Sabina. Since 2001 he has lived and studied in the Netherlands, obtaining a Bachelor's (2003) and Master's (2005) Degree in Composition at the Royal Conservatory of The Hague under the guidance of Clarence Barlow and Gilius van Bergeijk. Currently he is following a PhD in Artistic Research from Leiden University in association with Orpheus Institute in Gent, Belgium under the guidance of Clarence Barlow and Louis Andriessen.

He has written chamber music for a diverse combination of instruments with and without electronics. His music has been premiered in Mexico, Netherlands, Ireland, England, United States, Germany and Spain among others. He also participates as part of an improvisers ensemble based in The Hague playing piano and analog electronics.

References

1970 births
Living people
21st-century classical composers
Mexican classical composers
Musicians from Mexico City
Royal Conservatory of The Hague alumni
Pupils of Louis Andriessen
Mexican male classical composers
Mexican people of French descent
Mexican people of German descent
Mexican people of Polish descent
21st-century male musicians

Juan Sebastián Lach Lau


الهرمون الإفرازي  أو العامل الإفرازي هو هرمون وظيفته الأساسية هي التحكم في إفراز هرمون آخر. الهرمونات الإفرازية الأساسية التي يفرزها الوطاء هي:
 هرمون إفراز الثيروتروبين (TRH)،
 هرمون إفراز الكورتيكوتروبين (CRH)،
 هرمون إفراز الجونادوتروبين (GnRH)،
 هرمون إفراز هرمون النمو (GHRH)،

يوجد عاملين أخرى ين يصنفو كهرمونات إفرازية ولكن في الواقع يقومو بتثبيط إفراز هرمونات الغدة النخامية:
 السوماتوستاتين،
 الدوبامين.

على سبيل المثال، يفرز TRH من الوطاء استجابة لمستويات إفراز منخفضة من هرمون الثيروتروبين TSH من الغدة النخامية. وال TSH بدوره يتحكم به رجعيا بواسطة هرمونات الغدة الدرقية تي4 وتي3.عندما تكون مستويات ال TSH مرتفعة جدا، فإنها تنعكس على المخ لإغلاق إفراز TRH. يستخدم TRH الاصطناعي أيضا من قبل الأطباء على أنه اختبار لاحتياطي TSH في الغدة النخامية، لأنه يجب أن يحفز إفراز TSH والبرولاكتين من هذه الغدة.

منح كل من روجر جوليمن وأندرو ووكر سكالي جائزة نوبل في علم وظائف الأعضاء والطب في عام 1977 لما قدموه من مساهمات في تفهم "إنتاج الهرمونات الببتيدية للمخ"؛ كلا العالمين عزلا هرموني TRH و GnRH ثم تعرفو على تركيبهم.

المراجع

 Guillemin R. Hypothalamic hormones a.k.a. hypothalamic releasing factors. J Endocrinol 2005;184:11-28.Fulltext..

انظر أيضا
 هرمون

طب الأعصاب والغدد الصم
هرمونات

هرمون إفرازي


Mikhail Yefimovich Fradkov (; born 1 September 1950) is a Russian politician who served as Prime Minister of Russia from 2004 to 2007. An Independent, he was the longest serving director of Russia's Foreign Intelligence Service from 2007 to 2016. Since 4 January 2017, Fradkov has been Director of the Russian Institute for Strategic Studies.

The cabinet of Fradkov was the first government in the history of Russia that voluntarily resigned in accordance with part 1 of Article 117 of the constitution.

He has the federal state civilian service rank of 1st class Active State Councillor of the Russian Federation.

Early life
Fradkov was born near Samara to a family of Jewish origin on his father's side. He studied at both the Moscow Machine Tool Design (станкоинструментальный) Institute (graduated 1972) and the Foreign Trade Academy (graduated 1981). In 1973, he was posted to the economic section of the Soviet Union's embassy in India, where he remained for two years. He later held several positions back in Russia. In 1991, he was Russia's representative to General Agreement on Tariffs and Trade (GATT) in Geneva.

Political career
In late 1992, Fradkov was appointed Deputy Minister for Foreign Economic Relations. Less than a year later, in October 1993, he became First Deputy Minister for Foreign Economic Relations. On 15 April 1997, a presidential decree by Boris Yeltsin appointed Fradkov Minister of Foreign Economic Relations and Trade, a post which he kept for nearly a year. In the middle of 1999, another presidential decree made him Minister of Trade. He was made director of the Federal Tax Police by Vladimir Putin in 2001, having previously been Deputy Secretary of the Security Council. In 2003 he was made Russia's representative to the European Union. On 1 March 2004, he was nominated by Putin as the next Prime Minister, and this appointment was approved by the Duma on 5 March.

Fradkov's nomination as Prime Minister was a surprise to many observers, as he was not seen as part of Vladimir Putin's inner circle. Some commentators, such as the Carnegie Moscow Center's Lilia Shevtsova, have speculated that his "outsider" status might have been an important factor in his nomination, saying that Putin selected him as someone who was "not a representative of any of the warring clans" in the Kremlin. Former Prime Minister Sergei Stepashin, whom Fradkov has served under, called Fradkov "absolutely independent from any sort of political clan or group." Putin and his allies praised Fradkov as experienced, professional, and honest.

On 12 May 2004, Fradkov was appointed Prime Minister for the second time, as Vladimir Putin had won the presidential election and been inaugurated on 7 May (see also Mikhail Fradkov's Second Cabinet). On 12 September 2007 Fradkov announced his resignation to President Putin, which Putin accepted, nominating Viktor Zubkov as Fradkov's successor. Putin bestowed an award on Fradkov and said that he would remain in office until the confirmation of a successor by the Duma. Zubkov was confirmed on 14 September 2007.

On 6 October 2007, President Putin announced that he would appoint Fradkov as head of the Foreign Intelligence Service.

Fradkov's appointment as head of the Foreign Intelligence Service, combined with his service in India, are suggestive of a KGB background. This calls into question earlier assumptions that he was an "outsider" in Kremlin circles and provides an explanation for Putin's trust in him.

In November 2010, reports emerged that one of Fradkov's intelligence officers, a Colonel Shcherbakov, had defected to the United States on 21 June 2010, having betrayed a Russian spy ring in the United States. Critics alleged that the suspicions that Shcherbakov was a double agent which emerged when Shcherbakov turned down a promotion requiring a lie detector test should have been followed up more aggressively. Shcherbakov also had a daughter in the United States. Kommersant, which broke the story, speculated that Fradkov might be replaced by Sergei Naryshkin and/or Russian intelligence services reorganized.

Pavel Fradkov, the son of Mikhail Fradkov, is a deputy head of the state property watchdog Rosimushchestvo.

Chairman of the Government of the Russian Federation (2004-2007)
Replacing his predecessor Mikhail Kasyanov in March 2004, Fradkov took over as Chairman of the Government of the Russian Federation.

In early March 2004, the State Duma overwhelmingly agreed to the appointment of Mikhail Fradkov as Chairman of the Government: he was supported by the United Russia and LDPR factions, as well as some of the deputies from the Motherland, and opposed by the Communist Party faction. Of the non-parliamentary parties, Fradkov's candidacy was supported by the Union of Right Forces, noting his experience in the government in various areas and international authority, thanks to his work as Russian Plenipotentiary Envoy to the European Union.

According to many analysts, he was the so-called "technical prime minister" who did not pursue an independent policy. All key decisions were made by the Administration of the President of the Russian Federation, said Alexei Makarkin, deputy general director of the Center for Political Technologies.

The following steps marked the activities of the Fradkov government:
 administrative reform (reorganization of government departments) (2004);
 "Monetization of social benefits" - the replacement of in-kind social benefits with monetary compensation, caused protests in early 2005 (2004);
 Start of implementation of the project "affordable and comfortable housing for the citizens of Russia";
 Start of implementation of the National Project "Health";
 Start of implementation of the National Project "Education";
 Commencement of the housing and communal services reform aimed at attracting businesses to the housing and communal services sector, housing construction development, and mortgages. As a result, at the time of the resignation of the government, about 15% of Russians could afford a mortgage, commercial structures did not actively work in the housing and communal services sector;
 EGAIS (Unified State Automated Information System, N 102-FZ dated 21 July 2005) was implemented to automate state control over the production volume and turnover of ethyl alcohol and alcoholic and alcohol-containing products. The introduction was accompanied by technical problems that caused an alcohol crisis in the first half of 2006.

On 14 November 2005, Vladimir Putin introduced two new positions in the government, further curtailing the prime minister's powers. Head of the Presidential Administration of the Russian Federation Dmitry Medvedev became the first deputy chairman in charge of the implementation of the so-called National Priority Projects, and the Minister of Defense of the Russian Federation Sergei Ivanov became the deputy chairman in charge of defense and the military-industrial complex.

In 2006, Fradkov received an income of 2.59 million rubles, which increased from 2005 (1.8 million) by 44%.

On 12 September 2007, at a meeting with the President of the Russian Federation, Fradkov was asked to resign the government, motivating it as follows:

The President accepted the government's resignation and thanked Fradkov for the results achieved in his work. Putin noted such achievements of the government as reasonable economic growth rates, lower inflation, growth in real incomes of the population, and the launch of major social projects. At the same time, the President offered Fradkov to act as chairman of the government until the State Duma approved the candidacy of a new prime minister.

According to a poll by the Public Opinion Foundation conducted after Fradkov's resignation from the post of Prime Minister, the majority of Russians could not name any achievements (80%) or failures (75%) in the activities of the former Prime Minister in his post. In November 2005, British experts predicted the departure of Mikhail Fradkov from the post of prime minister.

Sanctions
In April 2018, the United States imposed sanctions on him and 23 other Russian nationals.

Sanctioned by the UK government in 2022 in relation to Russo-Ukrainian War.

Honours and awards
 Order of Merit for the Fatherland;
1st class (12 September 2007) – for outstanding contribution to the socio-economic policy
2nd class (1 September 2005) – for his great personal contribution to the state's economic policy, and many years of honest work
 Order of Honour
 Medal "In Commemoration of the 850th Anniversary of Moscow"
 Medal "For Valiant Labour. To commemorate the 100th anniversary of Lenin's birth"
 Fellow Russian counter-intelligence – the strengthening of ties between the Ministry of Foreign Economic Relations and the Federal Counterintelligence Service

References

External links

Biographies of the Fradkov Cabinet
Renaissance Capital Research Portal "The New Government"
 The Carnegie Moscow Center

1950 births
Living people
1st class Active State Councillors of the Russian Federation
Politicians from Samara, Russia
Jewish Russian politicians
Jewish prime ministers
Full Cavaliers of the Order "For Merit to the Fatherland"
Recipients of the Order of Honour (Russia)
Heads of government of the Russian Federation
Directors of the Foreign Intelligence Service (Russia)
21st-century Russian politicians
Russian individuals subject to the U.S. Department of the Treasury sanctions
Russian individuals subject to European Union sanctions
Russian individuals subject to United Kingdom sanctions
Fradkov family
20th-century Russian Jews
Recipients of the Order of Courage (Russia)

Mikhail Fradkov


Latcho Drom es una película documental francesa de 1993 dirigida por Tony Gatlif. El documental sigue, principalmente a través de la música y la danza, al pueblo gitano desde sus orígenes en el noroeste de India hasta España.

Recepción
El documental fue ganador en la sección Un Certain Regard del Festival de Cannes de 1993. Los críticos de la página web Rotten Tomatoes le dieron una valoración del 80%, mientras que la valoración de la audiencia fue de un 92%.

Referencias

Enlaces externos
 Latcho Drom en la Internet Movie Database.

Documentales
Películas de Francia
Películas de 1993

Latcho Drom


Le Kazakhstan doit participer aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022 à Pékin en Chine du 4 au . Il s'agirait de sa huitième participation à des Jeux d'hiver.

Cinq skieurs sont retenus

Médaillés

Compétition

Ski nordique
La délégation kazakhe est composé de six skieurs :
 Deux skieurs concourent en biathlon et en ski de fond :  Sergey Ussoltsev (LW12) en catégorie assis et Alexandr Gerlits (LW6) en catégorie debout
 Quatre skieurs sont plutôt spécialisés en ski de fond : Denis Petrenko (LW11), Yerbol Khamitov (LW12), Kairat Kanafin (B2) avec son guide Anton Zhdanovich et Yuriy Berezin (LW12)

Biathlon

Ski de fond

Notes et références

Articles connexes
 Jeux paralympiques d'hiver de 2022
 Kazakhstan aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
 Kazakhstan aux Jeux paralympiques

Kazakhstan
2022
Jeux paralympiques d'hiver

Kazakhstan aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022


فاغيز خيدياتولين ، من مواليد 3 مارس 1959 ، لاعب كرة قدم سوفييتي سابق.

لعب مع منتخب الاتحاد السوفييتي لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت
لاعبو كرة قدم رجالية روس مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية روس
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من غوباخا
تتار روسيا
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1980
رياضيون تتاريون
رياضيون سوفيت مغتربون في فرنسا
رياضيون من بيرم كراي
سوفيت مغتربون في فرنسا
سوفيتيون فازوا بالميدالية البرونزية الأولمبية
لاعبو الدوري الروسي الممتاز
لاعبو الدوري السوفيتي الممتاز لكرة القدم
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو تولوز
لاعبو دينامو موسكو
لاعبو سبارتاك موسكو
لاعبو سسكا موسكو
لاعبو كأس العالم 1982
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم أولمبيون من الاتحاد السوفيتي
خيدياتولين
لاعبو كرة قدم سوفيت
لاعبو كرة قدم سوفييت مغتربون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1980
لاعبو كرة قدم مغتربون روس
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو منتخب الاتحاد السوفيتي لكرة القدم
مواليد 1959
لاعبو كرة قدم من بيرم كراي

فاغيز خيدياتولين


Regimentul 33 Infanterie a fost o unitate de nivel tactic care s-a constituit la 14/27 august 1916, prin mobilizarea unităților și subunităților existente la pace aparținând de Regimentul Tulcea No. 33. Regimentul a făcut parte din organica Brigăzii 20 Infanterie, fiind dislocat la pace în garnizoana Tulcea. La intrarea în război, Regimentul 33 Infanterie a fost comandat de colonelul Atanase Mihăescu. Regimentul 33 Infanterie a participat la acțiunile militare pe frontul românesc, pe toată perioada războiului, între 14/27 august 1916 - 28 ocotmbrie/11 noiembrie 1918.

Drapelul de luptă al regimentului a fost decorat cu cea mai înaltă distincție de război, Ordinul "Mihai Viteazul", clasa III:
"Pentru vitejia și avântul de care au dat dovadă ofițerii și trupa regimentului în bătălia de la Mărășești în august 1917. Intervenind în luptă în ziua de 1 august, au respins pe inamic dincolo de movila Chicera pe care au pus stăpânire și lungind apoi frontul pentru a înlocui trupele ruse de la aripa dreaptă au respins prin luptă la baionetă de la 3-5 august cinci atacuri sângeroase ale inamicului fără a ceda o palmă din terenul cucerit."
Înalt Decret no. 2658 din 19 iunie 1920

Participarea la operații

Din << Ghidul Arhivelor Militare Române -
 REGIMENTUL 33 DOROBANŢI TULCEA

În baza legii bugetare pe anul financiar 1884-1885, a fost emisă Decizia Ministerială nr. 18 prin care au fost înfiinţate şi reorganizate unităţi ale Armatei Române. În Dobrogea la
această dată a fost creat Batalionul de Dorobanţi "Dobrogea", la Constanţa, având în compunere
patru companii594.
Prin Înaltul Decret nr. 472 emis la 10 martie 1887, Batalionul de Dorobanţi "Dobrogea"
şi-a schimbat denumirea în Regimentul 33 Dorobanţi cu reşedinţa la Tulcea595.
La 11 iulie 1891, pe baza Înaltului Decret nr.2329 regimentul şi-a păstrat numărul primit
la înfiinţare, la care s-a adăugat numele districtului de recrutare "Dobrogea", unitatea primind
numele de Regimentul Dobrogea nr. 33596.
Îşi desfăşoară activitatea sub această denumire până în anul 1932, când prin Înaltul Decret
nr. 1778 din 23 mai 1932, Regimentul Tulcea nr. 33, a devenit Regimentul 33 Dorobanţi Tulcea597.
La 19 august 1945, în conformitate cu Ordinul nr. 57282 al Marelui Stat Major, Divizia 10
Infanterie şi implicit unităţile subordonate au fost desfiinţate. Regimentul 33 Dorobanţi a intrat în
compunerea Brigăzii 1 Care Luptă cu garnizoana de reşedinţă Târgovişte598.
În războiul din 1913 din Bulgaria, Regimentul 33 Dorobanţi şi-a mobilizat efectivele şi a
participat la luptele de la Turtucaia, Dobrici şi Balcic. Declanşarea primului război mondial a găsit
regimentul dislocat la Mogoşoaia, judeţul Ilfov. Împreună cu rezerva sa, Regimentul 73 Infanterie
la 15 august 1916 au format Brigada 20 Infanterie. A participat cu succes alături de celelalte unităţi
ale Diviziei 10 Infanterie la acţiunea de forţare a Dunării, operaţiunea Flămânda declanşată la
18 septembrie 1916. La sfârşitul lunii septembrie 1916 regimentul a primit ordinul de a-şi dirija
efectivele pe Valea Prahovei. În luptele purtate în zona muntelui Clăbucet a suferit pierderi foarte
mari. În urma dezastrului suferit unitatea a fost retrasă de pe front şi trimisă pentru refacere la
Ploieşti.
S-a remarcat în bătălia de la Mărăşeşti, reuşind să cucerească şi să menţină poziţia dintre
movila Chicera şi Panciu. Ca răsplată pentru bravura cu care a luptat drapelul regimentului a fost
decorat de regale Ferdinand la 27 martie 1918, cu Ordinul "Mihai Viteazul" cls. a 3-a. În raportul
special al Diviziei 10 Infanterie, pentru decorarea drapelului unităţii se menţiona: "Niciunul din
atacurile inamicului n-au putut reuşi din cauza bărbăţiei, tenacităţii şi bravurii Regimentului 33
Dorobanţi". Conform ordinului Marelui Cartier General nr. 485 din 30 mai 1918, Divizia 10
Infanterie cu unităţile din subordine a fost dislocată în Basarabia pentru asigurarea pazei în zona Bolgrad – Ismail – Chilia
 În luna mai 1919, Regimentul 33 Dorobanţi a intrat în subordinea Grupului general
Popovici şi a fost dislocat la Chişinău. O lună mai târziu urmare a Ordinului de operaţii nr. 1296 al grupului general Popovici, unitatea a fost dislocată în zona Akerman cuprinsă între Olăneşti şi Bugaz.
 La 1 decembrie 1919 în baza Ordinului Marelui Cartier General nr. 5383, regimentul s-a înapoiat în garnizoana Tulcea, mai puţin Batalionul 3, care a rămas în Cadrilater, la Bazargic.
În anul 1922, regimentul a revenit în Basarabia, la Orhei în conformitate cu prevederile Ordinului Marelui Stat Major nr. 166/1922, în Tulcea rămânând să fiinţeze compania depozit.
Efectivul regimentului a revenit în garnizoana de reşedinţă, în anul 1925.
Intrarea României în cel de-al Doilea Război Mondial, la 22 iunie 1941 a impus necesitatea mobilizării întregii armate prin Înaltul Decret nr.1798. Primele fapte de arme săvârşite de Regiment au fost înscrise în luptele purtate în Delta Dunării. La data de 7 septembrie 1941, unitatea a primit ordinul de a intra în subordinea Diviziei 8 Infanterie. Participă la luptele de la
Dalnic, Tătarca, Odessa, se încununează de glorie în luptele de la Kerci şi în grelele bătălii de la
Capul de pod Kuban. A revenit în ţară în luna octombrie 1943. În timpul acestor acţiuni militare,
unitatea tulceană a luptat şi sub comanda Diviziei 79 germane şi a Corpului 44 armată german.
Regimentul 33 Dorobanţi a fost primul regiment din Armata Română, care a fost citat nominal în comunicatul Înaltului Comandament al Forţelor Armatei Germane şi al doilea regiment din Armata Română pe care mareşalul Antonescu l-a citat prin ordin de zi pe armată, decorându-i drapelul cu Ordinul "Mihai Viteazul" cls. a 2-a.
 În perioada 23 august 1944-31 august 1944,
regimentul a acţionat în zona Tulcea, Măcin şi Isaccea.
Pentru siguranţa şi paza zonei petrolifere Prahova –Dâmboviţa, la 10 septembrie 1944 a
fost dislocată Divizia 10 Infanterie, care a luat denumirea de Comandamentul Zonei Petrolifere,
general Trestioreanu, iar Regimentul 33 Infanterie, Detaşamentul 33 Infanterie. Conform
Ordinului nr. 22284 din 16 noiembrie 1944 al Diviziei 10 Infanterie, Regimentul 33 Dorobanţi a primit Ordinul pentru a se deplasa pe front.
Efectivul său a preluat şi efectivele regimentelor 21 şi 115 infanterie, cu care s-a contopit. A participat la toate marile bătălii de pe teritoriul Cehoslovaciei.>>

Campania anului 1916

Campania anului 1917

Comandanți
Draghiescu Ion

Decorații
  Ordinul "Mihai Viteazul", clasa III

Note

Bibliografie

 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, vol I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1941
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial'', Editura Militară, 1979

 - GHIDUL ARHIVELOR
MILITARE ROMÂNE
Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei
Bucureşti – 2010

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Ordinea de bătaie a Armatei României (1917)

https://www.rumaniamilitary.ro/tritat-tri-ieta-ciortii

Unități militare române din Primul Război Mondial

Regimentul 33 Infanterie (1916-1918)


Beta Pegasi (β Peg / β Pegasi, ) este o stea din constelația Pegas. Numele său tradițional este Scheat, care, în limba arabă, are semnificația "tibia", "fluierul piciorului", "gamba"; acest nume este uneori utilizat pentru Delta Aquarii.

Scheat se distine printre stelele strălucitoare prin temperatura sa de suprafață relativ joasă ( K) comparată cu a stelelor cum este Soarele. Scheat este o gigantă roșie, de 95 de ori mai mare decât Soarele și are o luminozitate totală egală cu de 1.500 de ori luminozitatea Soarelui. Este și o variabilă neregulată, luminozitatea sa variind între magnitudinile +2,31 și +2,74.

Note

Legături externe

Constelația Pegas
Stele de tip spectral M
Stele variabile semiregulate
Obiecte Bayer
Obiecte Flamsteed
Obiecte HR
Obiecte HD și HDE
Obiecte HIP
Obiecte TYC

Beta Pegasi


Fascismul clerical este o ideologie care combină doctrinele politice și economice ale fascismului cu clericalismul. Termnul a fost utilizat în descrierea organizațiilor și mișcărilor care combină elemente religioase cu elemente fasciste sau regimurilor fasciste în cadrul cărora clerul are un rol important.

Istorie
Termenul de fascism clerical a fost utilizat pentru prima dată la începutul anilor 1920 în Italia. Acesta caracteriza facțiunea catolică a Partidului Poporului Italian care susținea regimul lui Benito Mussolini; se presupune că ar fi fost inventat de Luigi Sturzo, preot și lider creștin-democrat care s-a opus regimului și a plecat în exil în 1924. În ciuda acestor afirmații, termenul a fost utilizat înainte de Marșul asupra Romei din 1922, caracterizându-i pe catolicii din nordul Italiei care militau pentru o sinteză între catolicism și fascism.

Sturzo a realizat o distincție între "filofasciști", cei care au părăsit PPI în 1921 și 1922, și "fasciștii clericali" care au rămas în partidul după Marșul asupra Romei, susținând colaborarea cu regimul fascist. Într-un final, cel din urmă grup a ajuns la o înțelegere cu Mussolini, au abandonat PPI în 1923 și au creat Centro Nazionale Italiano. Partidul Poporului Italian a fost desființat de către regimul fascist în 1926.

Termenul este utilizat astăzi de către intelectuali pentru a face distincție între fascismul clerical cu aspecte autoritariste de formele mult mai radicale. Fasciștii creștini au ca subiect de interes politicile religioase interne precum legile și reglementările care reflectă propria perspectivă creștină. Formele radicale de fascism creștin sau clerical au apărut în spectrul politic al extremei-drepte în unele tări europene în perioada interbelică.

Exemple
Exemple de dictaturi și mișcări politic care adoptă elementele specifice fascismului clerical :

 Regimul preotului Jozef Tiso în Republica Slovacă (1939-1945).
 Mișcarea Ustașa în Statul Independent al Croației.
 Mișcarea Națională Iugoslavă (care a colaborat cu Guvernul Salvării Naționale).
 António de Oliveira Salazar în Portugalia.
 Engelbert Dollfuss în Austria.
 Leon Rupnik în Slovenia.
 Garda de Fier în România sub conducerea lui Corneliu Zelea Codreanu.
 Rexismul belgian.
 Mișcarea Lapua în Finlanda.

Guvernul generalului Franco în Spania franchistă a implementat Nacionalcatolicismo (în română catolicismul național) ca parte a propriei ideologii. Regimul a fost descris ca unii ca fiind un exemplu de fascism clerical, în special odată cu scăderea influenței Falangei la mijlocul anilor 1940 și înainte de Miracolul Spaniol din anii 1960.

Intelectualii care acceptă termenul au ajuns la concluzia că mișcarea Ustașa este cel mai bun exemplu de fascism clerical. Mai mult, unii autori au respins termenul pe motiv că un întreg regim fascist nu devine "clerical" dacă elementele clerului îl sprijină, în timp ce alții nu îl utilizează în afara contextului epocii fasciste, perioada interbelică (1918-1945).

Unii cercetători au considerat unele mișcări contemporane ca fiind forme de fascism clerical: Identitatea Creștină și Reconstrucția Creștină din Statele Unite, "cea mai virulentă formă" de fundamentalism islamic, islamism și naționalismul hindus militant din India.

Vezi și

 Corporatism
 Teocrație

Note

Bibliografie

 Various authors, 'Clerical Fascism' in Interwar Europe, special issue of Totalitarian Movements and Political Religions, Volume 8, Issue 2, 2007.
 Walter K. Andersen. "Bharatiya Janata Party: Searching for the Hindu Nationalist Face", In The New Politics of the Right: Neo–Populist Parties and Movements in Established Democracies, ed. Hans–Georg Betz and Stefan Immerfall (New York: St. Martin's Press, 1998), pp. 219–232. ISBN 0-312-21134-1 or ISBN 0-312-21338-7
 Stefan Arvidsson, Aryan Idols. The Indo-European Mythology as Ideology and Science. (University of Chicago Press, 2006) ISBN 0-226-02860-7
 Partha Banerjee, In the Belly of the Beast: The Hindu Supremacist RSS and BJP of India (Delhi: Ajanta, 1998). ISBN 81-202-0504-2
 Charles Bloomberg and Saul Dubow, eds., Christian–Nationalism and the Rise of the Afrikaner Broederbond in South Africa, 1918–48 (Bloomington: Indiana University Press, 1989). ISBN 0-253-31235-3
 Randolph L. Braham and Scott Miller, The Nazis Last Victims: The Holocaust in Hungary (Detroit: Wayne State University Press, [1998] 2002). ISBN 0-8143-2737-0
 Bulajić, Milan (1994). The Role of the Vatican in the break-up of the Yugoslav State: The Mission of the Vatican in the Independent State of Croatia. Ustashi Crimes of Genocide. Belgrade: Stručna knjiga.
 Bulajić, Milan (2002). Jasenovac: The Jewish-Serbian Holocaust (the role of the Vatican) in Nazi-Ustasha Croatia (1941-1945). Belgrade: Fund for Genocide Research, Stručna knjiga.
 Ainslie T. Embree, "The Function of the Rashtriya Swayamsevak Sangh: To Define the Hindu Nation", in Accounting for Fundamentalisms, The Fundamentalism Project 4, ed. Martin E. Marty and R. Scott Appleby (Chicago: The University of Chicago Press, 1994), pp. 617–652. ISBN 0-226-50885-4
 Mark Juergensmeyer. The New Cold War?: Religious Nationalism Confronts the Secular State. (Berkeley: University of California Press, 1993). (ISBN 0-520-08651-1)
 Laqueur, Walter. 1966. Fascism: Past, Present, Future, New York: Oxford: Oxford University Press, 1997. ISBN 0-19-511793-X
 Nicholas M. Nagy–Talavera, The Green Shirts and the Others: A History of Fascism in Hungary and Romania (Iași and Oxford: The Center for Romanian Studies, 2001). ISBN 973-9432-11-5
 Walid Phares, Lebanese Christian Nationalism: The Rise and Fall of an Ethnic Resistance (Boulder, Colo.: L. Rienner, 1995). ISBN 1-55587-535-1
 Leon Volovici, Nationalist Ideology and Antisemitism: The Case of Romanian Intellectuals in the 1930s (Oxford: Pergamon Press, 1991). ISBN 0-08-041024-3
 Livia Rothkirchen, "Vatican Policy and the 'Jewish Problem' in Independent Slovakia (1939-1945)" in Michael R. Marrus (ed.),The Nazi Holocaust 3, (Wesport: Meckler, 1989), pp. 1306–1332. ISBN 0-88736-255-9 or ISBN 0-88736-256-7
 Falconi, Carlo (1970). The Silence of Pius XII. Boston and Toronto: Little, Brown, and Company.
 Rhodes, Anthony (1973). The Vatican in the Age of the Dictators 1922-1945. New York: Holt, Rinehart and Winston.
 Cornwell, John (1999). Hitler's Pope; The Silence of Pius XII. London: Viking.
 Rivelli, Marco Aurelio (1998). Le génocide occulté: État Indépendant de Croatie 1941–1945 [Hidden Genocide: The Independent State of Croatia 1941–1945] (in French). Lausanne: L'age d'Homme.
 Rivelli, Marco Aurelio (1999). L'arcivescovo del genocidio: Monsignor Stepinac, il Vaticano e la dittatura ustascia in Croazia, 1941-1945 [The Archbishop of Genocide: Monsignor Stepinac, the Vatican and the Ustaše dictatorship in Croatia, 1941-1945] (in Italian). Milano: Kaos.
 Rivelli, Marco Aurelio (2002). "Dio è con noi!": La Chiesa di Pio XII complice del nazifascismo ["God is with us!": The Church of Pius XII accomplice to Nazi Fascism] (in Italian). Milano: Kaos.
 Phayer, Michael (2000). The Catholic Church and the Holocaust, 1930–1965. Bloomington and Indianapolis: Indiana University Press.
 Phayer, Michael (2008). Pius XII, the Holocaust, and the Cold War. Bloomington and Indianapolis: Indiana University Press.
 Schindley, Wanda; Makara, Petar, eds. (2005). Jasenovac: Proceedings of the First International Conference and Exibit on the Jasenovac Concentration Camps. Dallas Publishing.
 Griffin, Roger, ed. (2005). Fascism, Totalitarianism and Political Religion. Routledge.
 Biondich, Mark (2005). "Religion and Nation in Wartime Croatia: Reflections on the Ustaša Policy of Forced Religious Conversions, 1941-1942". The Slavonic and East European Review. 83 (1): 71–116.
 Griffin, Roger (2007). "The 'Holy Storm': 'Clerical fascism' through the Lens of Modernism". Totalitarian Movements and Political Religions. 8 (2): 213–227.
 Biondich, Mark (2007a). "Controversies Surrounding the Catholic Church in Wartime Croatia, 1941–45". The Independent State of Croatia 1941-45. Routledge. pp. 31–59.
 Biondich, Mark (2007b). "Radical Catholicism and Fascism in Croatia, 1918–1945". Totalitarian Movements and Political Religions. 8 (2): 383–399.
 Feldman, Matthew; Turda, Marius; Georgescu, Tudor, eds. (2008). Clerical Fascism in Interwar Europe. Routledge.
 Rychlak, Ronald J. (2010). Hitler, the War, and the Pope (Revised and expanded ed.). South Bend: Our Sunday Visitor.
 Novak, Viktor (2011). Magnum Crimen: Half a Century of Clericalism in Croatia. 1. Jagodina: Gambit.
 Novak, Viktor (2011). Magnum Crimen: Half a Century of Clericalism in Croatia. 2. Jagodina: Gambit.
 Kertzer, David I. (2014). The Pope and Mussolini: The Secret History of Pius XI and the Rise of Fascism in Europe. Oxford University Press.
 Nelis, Jan; Morelli, Anne; Praet, Danny, eds. (2015). Catholicism and Fascism in Europe 1918-1945. Georg Olms Verlag.

Fasciști creștini
Fascism
Ideologii politice
Religie și politică

Fascism clerical


Pirimidin, genellikle nükleik asitlerde, ayrıca bazı koenzimler ile vitaminlerde bulunan azotlu aromatik bazların genel adı.

En basit pirimidin yapısı C4H4N2'dir ve biyoloji açısından son derece ilgi çekici olan pirimidinler, bu ana yapının türevleridir.

Üç pirimidin (sitozin, timin ve urasil), biyolojik sistemde bulunur. Urasil, yalnızca ribonükleik asitte (RNA), timin deoksiribonükleik asitte (DNA), sitozinse hem DNA'da, hem de RNA'da görülür. Pirimidinlerin biçimleri ve boyutları, aynı zamanda da pürinlerle hidrojen bağları oluşturma yetenekleri, nükleik asitlerin üç boyutlu yapılarını ve biyolojik işlevlerini sağlar.

Pirimidin


O Cemitério Judaico Heerstraße () no distrito de Charlottenburg-Wilmersdorf em Berlim está localizado na área norte da floresta Grunewald na Heerstraße 141.

O cemitério geometricamente instalado foi planejado por Hermann Guttmann e Bernhard Kynast após a divisão de Berlim e a divisão da comunidade judaica em uma comunidade oriental e uma ocidental no início da década de 1950 e inaugurado em novembro de 1955. Curt Leschnitzer projetou a capela e o prédio da administração, que com dois portões formam um pequeno pátio. O cemitério foi ampliado em 1966 e 1979.

O memorial para as vítimas judaicas do regime nazista foi construído em 1960 por Josef M. Lellek usando pedras da sinagoga destruída na Fasanenstraße. A pedra memorial de 2 m × 1 m × 1 m se assemelha a um sarcófago e mostra uma estrela de Davi. Tem a inscrição: "Para aqueles que tiveram que dar suas vidas sob o domínio do monstro pela memória eterna 1933-1945". Em 1984 uma urna com as cinzas das vítimas do campo de concentração de Auschwitz foi enterrada em frente ao memorial. Ao redor da pedra memorial há pequenas pedras sepulcrais vermelhas em um amplo círculo, que os sobreviventes do Holocausto ergueram para seus entes queridos mortos.

Cinco matzevas antigas à direita e à esquerda do caminho central são fundos achados no cemitério judaico de Spandau, que foi fechado no século 15, o Judenkiewer Spandau.

Após dois ataques ao cemitério em setembro e dezembro de 1998, nos quais a pedra do túmulo de Heinz Galinski foi quase completamente destruída, outro ataque a bomba no cemitério ocorreu em 16 de março de 2002. Em todos os casos, os culpado ainda não foram encontrados.

Sepultamentos
Os seguintes são considerados como túmulos honorários do Estado de Berlim:
Heinz Galinski (1912–1992), presidente do Zentralrat der Juden in Deutschland
Hans Rosenthal (1925–1987), apresentador de televisão, presidente da Assembleia Representativa da Comunidade Judaica
Siegmund Weltlinger (1886–1974), membro fundador e primeiro presidente judeu da Sociedade para a Cooperação Cristão-Judaica em Berlim
Jeanette Wolff (1888–1976), política, presidente da Assembleia Representativa da Comunidade Judaica
Outras personalidades conhecidas
Gerhard Baader (1928–2020), historiador da medicina
Gad Beck (1923–2012), combatente da resistência
Martin Berliner (1896–1968), ator
Jack Bilbo (1907–1967), escritor, pintor, desenhista, dono de galeria, trabalhador ocasional, grumete, capitão, aventureiro, bon vivant e boêmio
Artur Brauner (1918–2019), produtor de cinema
Ernst Deutsch (1890–1969), ator
Wolf Gradis, médico e músico
Lotti Huber (1912–1998), atriz, cantora, dançarina e autora
Heinrich Eduard Jacob (1889–1967), escritor e jornalista
Julius Klausner (1874–1950), empresário, fundador da empresa Leiser-Schuhe
Gerhard Löwenthal (1922–2002), jornalista e cientista político
Estrongo Nachama (1918–2000), cantor chefe da Comunidade Judaica
Abraham Pisarek (1901–1983), fotógrafo
Rafael Roth (1933–2013), empresário
Michel Schwalbé (1919–2012), violinista, concertino da Filarmônica de Berlim

Bibliografia
Joachim G. Jacobs: Die Erweiterung des Jüdischen Friedhofs am Scholzplatz in Berlin. In: Die Gartenkunst. 15 (1/2003), p. 159–169.

Judaico Heerstraße
Heerstraße

Cemitério Judaico Heerstraße


Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski Grodzisk Wielkopolski'da kurulmuş Polonyalı futbol kulübüdür. Maçlarını 5,383 kişilik Dyskobolia Stadı'nda oynar.

Başarılar

 Puchar Polski (Puchar Polski)
 Şampiyon (2): 2005, 2007

Dyskobolia futbolcuları listesin

 Mariusz Lewandowski
 Sebastian Mila
 Piotr Świerczewski
 Grzegorz Rssiak

Dış bağlantılar

 Kulübün resmi sitesi (Lehçe)
 Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski (90minut.pl) (Lehçe)

Polonya'daki futbol kulüpleri
1922'de kurulan futbol kulüpleri

Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski


An Trichosalpinx roraimensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Allen Rolfe, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carlyle August Luer. An Trichosalpinx roraimensis in nahilalakip ha genus nga Trichosalpinx, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trichosalpinx

Trichosalpinx roraimensis


Dedric Lawson, né le , à Memphis, au Tennessee, est un joueur américain de basket-ball. Il évolue au poste d'ailier fort.

Biographie

Carrière universitaire
Entre 2015 et 2017, il joue pour les Tigers à l'université de Memphis.

Entre 2018 et 2019, il joue pour les Jayhawks à l'université du Kansas.

Le 6 avril 2019, après trois années universitaires, il annonce qu'il se présente à la draft 2019 de la NBA.

Carrière professionnelle

Spurs d'Austin (2019-2020)
Le 20 juin 2019, il n'est pas sélectionné lors de la draft 2019 de la NBA.

Il participe ensuite aux NBA Summer League 2019 de Las Vegas et Sacramento avec les Warriors de Golden State.

Le , il signe un contrat avec les Spurs de San Antonio. Le 13 octobre 2019, il est libéré par les Spurs.

Le 28 octobre 2019, il intègre les Spurs d'Austin, l'équipe de G-League affiliée à San Antonio.

Goyang Orion Orions (2020-2021)
Le 9 juillet 2020, il part en Corée du Sud où il signe avec le .

Beşiktaş Icrypex (depuis 2021)
Le 20 juin 2021, il signe avec le club turc du Beşiktaş Icrypex.

Durant l'été 2021, il participe ensuite à la NBA Summer League 2021 de Las Vegas avec les Celtics de Boston.

Statistiques
gras = ses meilleures performances

Universitaires

|-
| style="text-align:left;"| 2015-2016
| style="text-align:left;"| Memphis
| 33 || 32 || 32,2 || 40,9 || 35,0 || 70,9 || 9,30 || 2,55 || 1,18 || 1,67 || 15,79
|-
| style="text-align:left;"| 2016-2017
| style="text-align:left;"| Memphis
| 32 || 32 || 34,5 || 46,1 || 27,0 || 74,1 || 9,91 || 3,28 || 1,28 || 2,12 || 19,19
|-
| style="text-align:left;"| 2017-2018
| style="text-align:left;"| Kansas
| style="text-align:center;" colspan="11"|  Redshirt
|-
| style="text-align:left;"| 2018-2019
| style="text-align:left;"| Kansas
| 36 || 36 || 32,6 || 49,0 || 39,3 || 81,5 || 10,31 || 1,69 || 1,25 || 1,06 || 19,44
|-bgcolor=#e9d9ff
| style="text-align:center;" colspan="2"| Carrière
| 101 || 100 || 33,1 || 45,5 || 33,2 || 75,7 || 9,85 || 2,48 || 1,24 || 1,59 || 18,17

Palmarès
 Second-team All-American – SN (2019)
 Third-team All-American – AP, NABC, USBWA (2019)
 Big 12 Newcomer of the Year (2019)
 First-team All-Big 12 (2019)
 First-team All-AAC (2017)
 AAC Rookie of the Year (2016)
 McDonald's All-American (2015)
 First-team Parade All-American (2015)

Références

Liens externes

Joueur américain de basket-ball
Naissance en octobre 1997
Naissance à Memphis (Tennessee)
Joueur de basket-ball des Tigers de Memphis
Joueur de basket-ball des Jayhawks du Kansas
Joueur des Spurs d'Austin
Joueur des Goyang Orions
Joueur du Beşiktaş JK (basket-ball)

Dedric Lawson


Dactilografia (din greaca veche "δάκτυλος" (deget) și "γραφή" (scris, grafie)) este actul de a scrie un text pe o tastatură (a unei mașini de scris sau a unui calculator). Persoana care practică dactilografia, ca hobby sau ca meserie, este un sau o dactilograf/ă. Practicarea acestei meserii necesită folosirea celor zece degete cu viteză, fluiditate și precizie; în același timp nu trebuie să se uite la taste, ci să țină ochii asupra textului de transcris. Amatorii pot folosi doar două degete în loc de zece, cum este cazul majorității oamenilor care dactilografiază fără să fie de meserie.

Utilizarea celor zece degete necesită într-adevăr o metodă și un timp de învățare mai lung și este mult mai puțin spontană. Folosirea a două degete nu este recomandată pentru sănătate (traumă scheletică, durere) și este mult mai puțin eficientă atât în ceea ce privește viteza, cât și confortul.

Avantaje
O bună dexteritate într-un post de muncă ergonomică reduce oboseala și uzura: dexteritatea cruță ochii și gâtul dacă ne uităm constant la ceea ce se întâmplă pe ecran sau pe hârtie și nu la taste. Se evită anumite tulburări musculare pe care le pot genera obiceiurile proaste de dactilografiere, de exemplu distribuind în mod egal încărcătura fiecărui deget pe ansamblul tastelor.

Metode de tastare
Metodele de învățare a dactilografierii recomandă afișarea unei machete de tastatură la nivelul ochilor. Ne uităm la ea ca să ne obișnuim să tastăm "orbește".

Cel mai adesea, pentru a accelera viteza de scriere, practica în sine este cea care în cele din urmă dă roade. Această viteză este măsurată în număr de cuvinte sau caractere pe minut.

Există mai multe metode, site-uri și programe software pentru a perfecționa această memorie a mușchilor și a pipăitului.

Metoda repetiției

Unii experți recomandă dactilografierea următoarei fraze de cel puțin 10 ori pe zi: "Portez ce vieux whisky au juge blond qui fume". Într-adevăr, această frază este cea mai cunoscută pangramă, fără a fi cea mai scurtă. Scriind-o de cel puțin 10 ori pe zi cât de repede posibil, se ating toate literele de pe tastatură. Și repetarea zilnică ajută memoria să înregistreze pozițiile diferite ale literelor de pe tastatură. O problemă ar fi că durează mult.

Ergonomia tastaturii
Aproape toate tastaturile de calculator au două repere în relief plasate pe tastele care trebuie să fie amplasate sub cele două degete arătătoare, în poziția inițială pe rândul de bază, de repaus. Aceste repere în relief permit plasarea și replasarea degetelor pe tastatură fără a fi privite, folosind doar atingerea ambelor degete arătătoare. Acest lucru face posibil să nu se lase ecranul din ochi și, astfel, să continue concentrarea pe caracterele care apar pe ecran.

Pe tastatura telefonică, atât mobilă, cât și fixă, există un reper pe tasta 5, care este obligatoriu, deoarece permite persoanelor cu deficiențe de vedere (nevăzători și persoane cu deficiențe de vedere) să utilizeze mai ușor telefoanele.

Istorie

Meseria de dactilograf a apărut la sfârșitul secolului al XIX-lea, devenind larg răspândită în perioada Belle Époque, odată ce a început producția de masă a mașinilor de scris în Statele Unite la sfârșitul anilor 1880. Asociat cu meseria de stenograf, ea a constat, în principiu, la început, în scrierea notelor stenografiate, uneori chiar în transcrierea înregistrărilor pe dictafoane (de exemplu la Sears, Roebuck și Company din Chicago). De aceea, cercurile jurnalistice și stenografii responsabili de transcrierea dezbaterilor parlamentare au fost primii care au adoptat mașini de scris. La început, primele mașini de scris au fost folosite mai mult pentru tipărirea acasă decât pentru scrierea rapidă (scriitorul Mark Twain a fost unul dintre primii care a cumpărat o mașină de scris). Dar, treptat, a fost admisă mecanizarea scrisului, importanța unei scrieri frumoase fiind tot mai mică.

Inițial, acest proces de emergență a dactilografiei a fost început de comunitatea de afaceri, cu aplicarea taylorismului în organizarea birourilor, teoretizată, de exemplu, de William Leffingwell sau de cuplul Gilbreth (autori ai romanului autobiografic Treisprezece la duzină). Apoi, s-a răspândit în administrație, în timp ce meseria de dactilograf era supusă, încă din anii 1910, unei standardizări, concomitent cu cea a mașinilor de scris. Au fost inventate metode de învățare a dactilografierii, până când metoda cu zece degete, fără a se uita la tastatură, a prevalat (primele metode foloseau doar două sau trei degete). În același timp, tastaturile au fost standardizate, într-o procedură care nu exclude un anumit naționalism. Unele propuneri intră astfel în uitare, cum ar fi tastatura ZHJAYSCPG a lui Albert Navarre, autorul tratatelor de dactilografie sau dispunerea Dvorak care nu reușește să se impună în fața tastaturii QWERTY.

Standardizare
Acest proces de standardizare, care afectează Europa după Primul Război Mondial, este asociat cu automatizarea birourilor ca metodă de organizare a lucrărilor de birou, prin crearea spațiilor și a mobilierului specifice (scaunul Flambo, Burodactyl etc.), de dragul ergonomiei și a creșterii productivității dactilografilor. Aceste îmbunătățiri sunt publicate de Revue dactylographique et mécanique, Mon Bureau (a lui Gaston Lavisse) sau System (a lui Arch Shaw), în timp ce instituții de formare sunt înființate în întreaga lume.

Meseria s-a feminizat în același timp cu deteriorarea acesteia în contextul creșterii "organizării sale științifice". Plătite anterior la săptămână sau la lună, stenografele-dactilografe au fost plătite cu un sistem de bonusuri și amenzi pentru erorile de scriere și alte erori. Întreprinderile mari au creat camere întregi dedicate mașinilor de scris, centralizând această funcție, esențială pentru comanda prin poștă care a fost pionieră în acest domeniu.

Concursurile de viteză
Concursurile de viteză au fost organizate la începutul secolului al XX-lea cu scop atât publicitar, cât și de legitimare a managementului științific. În Franța, primul este organizat în 1889 de Georges Buisson, stenograf la Adunarea Națională. În 1911, cel de-al doilea concurs din Franța a fost câștigat de dactilografe care au scris pe o mașină Typo.

Intersteno
În prezent, Campionatele Mondiale de Tastare sunt organizate la fiecare doi ani de către Federația Internațională pentru Prelucrarea Informațiilor și Comunicațiilor (abreviată Intersteno) la congresele sale bienale. Această federație a fost creată la Londra în 1887, sub numele de Intersteno. Primul congres a fost preocupat doar de notare (stenografie), concursurile (de stenografie) au apărut mai târziu, iar apoi, pe măsură ce tehnica de scriere a mașinii de scris se răspândea din ce în ce mai mult, competițiile de viteză au fost adăugate la începutul secolului al XX-lea

Din 2003, această federație organizează, în fiecare an, o competiție internațională de dactilografie, prin Internet, cu absolvire; la aceste campionate internaționale, unii candidați dactilografiază în 16 limbi diferite. La a 12-a ediție a acestui concurs internațional care s-a încheiat la 9 mai 2014, un concurent italian, Carlo Parisi, a bătut recordul tastării timp de 10 minute prin Internet, obținând un scor de 969 de caractere pe minut și zero erori.

În cultură

 În filmul Populaire Rose Pamphyle (interpretată de actrița Déborah François) este o dactilografă campioană în 1959. Printre figurantele acestui film, găsim mai multe concurente de la campionatele Intersteno: belgiene (Amandine Raths și Laurence Defawe) și cehe (antrenate de Helena Matoušková).

Note

Scriere
Tastaturi
Intrare/ieșire

Dactilografie