William Samb est un homme politique papou-néo-guinéen né dans le village de Kambise dans le district de Goilala dans la province centrale de la Papouasie-Nouvelle-Guinée le  et mort à Dubaï aux Émirats arabes unis le .

Biographie
William Samb est né dans le village de Kambise en Papouasie-Nouvelle-Guinée le 25 octobre 1973. Il est issu du peuple goilalan du sud-est de la Nouvelle-Guinée, et est scolarisé dans des écoles locales. Il est l'un des premiers de sa communauté à accéder à des études supérieures, et obtient une licence en ingénierie civile de l'Université de technologie de Papouasie-Nouvelle-Guinée à Lae en 1995. Il reprend par la suite ses études et obtient un Master en gestion de projet à l'Université de technologie du Queensland, en Australie, en 2012. Il travaille dans le service public de Papouasie-Nouvelle-Guinée, et est employé comme gestionnaire de mise en œuvre des projets routiers avant son entrée en politique.

Il est élu député de la circonscription de Goilala au Parlement national lors d'une élection partielle en  due à la mort du député Daniel Mona. Membre du parti Pangu Pati, il siège sur les bancs de l'opposition et est ministre fantôme des Travaux publics dans le cabinet fantôme que mène Don Polye. Réélu dans sa circonscription aux élections de 2017, il entre au gouvernement de Peter O'Neill comme ministre assistant le Premier ministre. Il est l'un des ministres qui démissionnent en  et rejoignent l'opposition, permettant à James Marape de former un gouvernement. Ce dernier nomme William Samb au poste de ministre des Transports et des Infrastructures.

En janvier 2022, à l'occasion d'un remaniement ministériel, il devient ministre du Commerce et des Industries. Participant avec Sam Basil à une exposition commerciale à Dubaï pour encourager les entreprises émiraties à investir en Papouasie-Nouvelle-Guinée, il est hospitalisé en raison d'une hypertension artérielle, et meurt à l'hôpital le .

Références

Naissance en octobre 1973
Naissance en Papouasie-Nouvelle-Guinée
Personnalité politique papouasienne
Décès à Dubaï
Décès en mars 2022
Décès à 48 ans

William Samb


Malafa, Hakan Günday'ın kuyumcular (ve halıcılar) üzerinden satış dünyası ile yaşam arasında paralellikler kurarak pazarlama ve satış dünyasını anlattığı, okuyucuya değişik bir dünyanın kapılarını açan romanı. Çoğunlukla Ermenice kelimelerden oluşan kuyumcu argosunun ağırlıklı olarak kullanıldığı romanda, büyük bir kuyumcu mağazasında çalışan "tezgahtar"ların ve alışverişe ge(tiri)len "turist"lerin bir günlük macerası anlatılır.

Roman, aynı zamanda DOT tiyatrosunun prodüksiyonu, Murat Daltaban'ın yönetimi ve yine Hakan Günday'ın oyunlaştırması ile 17. Uluslararası İstanbul Tiyatro Festivali'nde sahnelenmiştir.

2005 romanları
Türkçe romanlar
Kapak resmi aranan kitaplar
Hakan Günday romanları

Malafa


Peter Milavec (* 28. Februar 1963) ist ein österreichischer Automobilrennfahrer. Er gewann dreimal (2004, 2007 und 2008) die höchste Division der Interserie.

Karriere
Milavec trat überwiegend in der Interserie und der EuroBOSS Series an. In beiden Serien werden Fahrzeuge eingesetzt, die in ihren eigentlichen Rennserien nicht mehr verwendet werden. Dabei handelt es sich beispielsweise um ältere Formel-1-Boliden oder Fahrzeuge aus der Champ Car sowie IndyCar Series. In der Interserie trat Milavec von 2001 bis 2011 an. Dabei gewann er zweimal (2007, 2008) die Division 1, einmal (2004) die Division 2, die zu diesem Zeitpunkt höchste Division, und zweimal (2005, 2006) die Division 3.

Darüber hinaus nahm Milavec von 2005 bis 2012 an einigen Rennen der EuroBOSS Series bzw. BOSS GP teil. Seine beste Gesamtplatzierung erreichte er 2010 mit dem dritten Rang. Er startete in dieser Serie für die Teams GP Racing sowie Zele Racing. Unter anderem verwendete er ein Panoz DP01, welches bis zur letzten Saison der Champ-Car-Serie 2007 eingesetzt wurde.

2012 nahm Milavec für Zele Racing bei einer Veranstaltung der Auto GP World Series erstmals an einer internationalen Rennserie teil, in der ein aktuelles Formelfahrzeug zum Einsatz kam.

Karrierestationen

Weblinks
 Karrierestatistik von Peter Milavec (englisch)

Einzelnachweise

Rennfahrer (Österreich)
Österreicher
Mann
Geboren im 20. Jahrhundert

Peter Milavec


Mads Andrias Winther (født 23. november 1871 på Sandur, død 8. februar 1923 på Sandur) var en færøsk sysselmand, skribent og politiker (SF). Han var en stærk tilhænger af den færøske national- og selvstyrebevægelse og engagerede sig stærkt i færøsk politik og samfundsliv frem til sin tidlige død, kun 51 år gammel.

Baggrund og erhvervskarriere
Winther blev født på Sandur på Sandoy i 1871 som søn af Elisabeth Marianna (født Mohr) og Niels Christoffer Winther og var ældre bror til Gunnar Winther. Han gik i folkeskolen på Sandur, og ni år gammel blev han sendt til Tórshavn for at gå realskole. Gennem hele tiden i Tórshavn længtes han tilbage til hjembygden, og efter at have arbejdet for sorenskriveren i Tórshavn i to år, drog Winther tilbage til Sandur og påtog sig forefaldende arbejde.

Winthers familie var optaget af uddannelse, og flere havde været på folkehøjskole i Danmark, og i høsten 1890 drog han selv til Vallekilde Højskole. Efter hjemkomsten var han en periode i hjembygden, før han blev kontorist hos sorenskriveren i Tórshavn. Han var fuldmægtig 1899–1916 og sysselmand på Sandoy med bolig på Sandur, fra 1916.

Politisk arbejde
Han blev hurtigt grebet af den færøske national- og selvstyrebevægelse, og en søndag i 1894 stod han og Johan Hendrik Poulsen for det første folkemøde på Færøerne. Det blev afviklet på Sandur med gudstjeneste, taler og sang. Foruden indbyderne talte Rasmus Christoffer Effersøe, Jóannes Patursson og Júst á Húsum.

I 1903 var han med til at stifte Føroya Framburðsfelag, der skulle blive til Sjálvstýrisflokkurins lokalafdeling i Suðurstreymoy. Han var også delagtig i stiftelsen af Havnar Bóltfelag, hvor han var første formand fra 1904. Han var endvidere en af de førende skikkelser i Havnar Ungmannafelag, som blev stiftet i 1906. Winther var indvalgt i Lagtinget for Suðurstreymoy 1904–1918 og for Sandoy 1918–1924. Han var med til at stifte Sjálvstýrisflokkurin i 1906 og repræsenterede partiet resten af sin tid i Lagtinget. Broderen Gunnar Winther mødte fast fra 1923 og resten af valgperioden, efter at Mads Andrias Winter døde i 1923. Mads Andrias Winther var også kommunalbestyrelsesmedlem i Tórshavnar kommuna 1909–1916 og borgmester 1909–1913.

Winther var den første færing, der offentlig fremdrog dele af socialistisk ideologi og var specielt optaget af tanken om, at alle mennesker havde lige ret til jordens resurser og fælles goder.

Forfatterskab
Det meste, som Winther skrev, var relateret til Havnar Ungmannafelag og dettes medlemsblad, Baldursbrá. Petur Alberg nedskrev desuden mange af de historier, som Winther fortalte mundtlig i foreningen. Winthers prosa inddeles sædvanligvis i tre dele: Nationale hyldester, historieuddrag og noveller. De nationale hyldester blev skrevet i digtform, og her hyldede han Færøerne og det færøske folks positive kvaliteter.

Historieuddragene var korte historier, som Winther selv skrev og var uddrag fra længere fortællinger, såsom Brandur, Meðan teir tingaðu um aldursstyrk, Hevnd mín røkkur í triðja og fjórða lið og Tróndur prestur. Sidstnævnte sigtede til den daværende præst på Sandoy, Andrias Christian Evensen, og hans kamp for at kunne bruge færøsk som kirkesprog.
Winthers noveller var mere helhedsprægede. Disse kunne være bygget på mundtlige fortællinger fra hjembygden som Eitt heppið bragd og Tá Óli róði deyðaróður sín, eller humoristiske fortællinger som Tá ið Mikkjal bleiv konfirmeraður, eller historier som belyste sociale skævheder i samfundet. Sidstnævnte gruppe havde sammenhæng med hans påvirkning fra socialistisk tænkning og gav sig til udtryk i eksempelvis Snarljós og Hungur. Winther var den første færøske skribent, der behandlede småfolks kår på øerne.

Det meste af Winthers forfatterskab blev samlet og udgivet i Úrvalsrit i 1932.

Referencer

Litteratur
 Winther, Mads Andrias: Úrvalsrit (1932), posthumt.
 Løgtingið 150 – Hátíðarrit, bind 2 (2002), s. 360 (PDF )

Eksterne henvisninger

 Mads Andrias Winther på snar.fo

Sysselmænd fra Færøerne
Politikere fra Sjálvstýrisflokkurin
Borgmestre fra Færøerne
Lagtingsmedlemmer fra Færøerne
Digtere fra Færøerne
Skønlitterære forfattere fra Færøerne
Personer fra Sandø
Socialister fra Færøerne

Mads Andrias Winther


Cette page liste les albums musicaux ayant eu le plus de succès au cours de l'année 1966 aux États-Unis d'après le magazine Billboard.

Historique
{| class="wikitable"
! Date
! Artiste(s)
! Titre
!Référence
|-
|
|rowspan="1"|Herb Alpert's Tijuana Brass
|rowspan="1"|Whipped Cream and Other Delights
|
|-
|
|rowspan="6"|The Beatles
|rowspan="6"|Rubber Soul
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="3"|Herb Alpert's Tijuana Brass
|rowspan="2"|Whipped Cream and Other Delights
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="1"|Going Places
|
|-
|
|rowspan="5"|SSgt. Barry Sadler
|rowspan="5"|Ballad of the Green Berets
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="5"|Herb Alpert's Tijuana Brass
|rowspan="5"|Going Places
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="1"|The Mamas and the Papas
|rowspan="1"|If You Can Believe Your Eyes and Ears
|
|-
|
|rowspan="8"|Herb Alpert's Tijuana Brass
|rowspan="8"|What Now My Love
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="1"|Frank Sinatra
|rowspan="1"|Strangers in the Night
|
|-
|
|rowspan="5"|The Beatles
|rowspan="5"|Yesterday and Today
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="1"|Herb Alpert's Tijuana Brass
|rowspan="1"|What Now My Love
|
|-
|
|rowspan="6"|The Beatles
|rowspan="6"|Revolver
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="2"|The Supremes
|rowspan="2"|The Supremes A' Go-Go
|
|-
|
|
|-
|
|rowspan="1"|Bande originale
|rowspan="1"|Doctor Zhivago
|
|-
|
|rowspan="8"|The Monkees
|rowspan="8"|The Monkees
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|
|-
|
|

Liens externes
Classement des albums sur Billboard.com

Etats-Unis
1966 aux États-Unis

Liste des albums musicaux numéro un au Billboard 200 en 1966


Clubul Sportiv al Armatei Steaua București, prescurtat CSA Steaua București, este o echipă de handbal feminin din București, România, secție sportivă a clubului cu același nume, CSA Steaua. Echipa a fost înființată în august 2016 și a evoluat în primul an în Divizia B, reușind să promoveze anul următor în Divizia A. Antrenorul echipei este Ileana Morari.

CSA Steaua își desfășoară meciurile de pe teren propriu în sala Clubului Sportiv Școlar nr. 6 din București.

Istoric
În septembrie 2015, la clasele de băieți ale Centrului de Copii și Juniori al clubului Steaua, fostul jucător internațional Viorel Mazilu, devenit antrenor coordonator al secției de handbal, a demarat proiectul "Talentul este cheia!". Scopul acestuia era "identificarea copiilor cu talente speciale pentru practicarea handbalului și dezvoltarea lor profesionistă până la momentul consacrării sportive".

Ulterior, clubul a considerat "o necesitate" și înființarea unei echipe feminine și a reușit să coopteze la nivel de cadete, junioare și tineret jucătoare talentate. Fondată în luna august 2016, echipa de fete a devenit prima echipă feminină de jocuri sportive din istoria de 70 de ani a clubului Steaua.

Lotul de jucătoare
Echipa în sezonul 2017-2018:

Banca tehnică
Conform paginii oficiale a CSA Steaua:

Note

Cluburi românești de handbal
Handbal în București
Fondări în 2016

CSA Steaua București (handbal feminin)


An Sporobolus pungens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johann Christian Daniel von Schreber, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Sigismund Kunth. An Sporobolus pungens in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus pungens


Karwar  करवर Kārvār) es una ciudad de la India, centro administrativo del distrito de Uttara Kannada, en el estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 10  a 523 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC+05:30.

Demografía
Según estimación del 2011 contaba con una población de 65 799 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Karwar


A nu se confunda cu Shahid Khan Burrito, cunoscut ca Naughty Boy.

Shahid Khan (în }}, n. 18 iulie 1950 la Lahore, Pakistan) este un om de afaceri din Pakistan, cunoscut pentru faptul că este cel mai bogat om din această țară.
În 1991 dobândește cetățenia americană. Este de religie musulmană.

În prezent, locuiește în SUA și este acționarul echipelor Jacksonville Jaguars (fotbal american) și Fulham FC (fotbal) din Londra, este director executiv al Flex-N-Gate Corporation (din Illinois) și proprietarul complexului rezidențial Four Seasons Private Residences (din Toronto).

Biografie
S-a născut într-o familie modestă.
La 16 ani vine în SUA și se înscrie la Universitatea Illinois, Urbana-Champaign.
Situația financiară precară îl obligă să lucreze în timpul studiilor, prima sa slujbă fiind cea de spălător de vase într-un local.
Apoi intră la compania Flex-N-Gate care produce echipamente și sisteme auto pentru companii din industria auto și, după încheierea studiilor, preia un post de inginer.
În 1978 începe o afacere pe cont propriu cu o firmă ce confecționa amortizoare auto.
Doi ani mai târziu, cumpără firma Flex-N-Gate, companie ce cunoaște o dezvoltare deosebită, în 2011 ajungând să aibă 12.450 de anagajați și 48 de ateliere pe teritoriul SUA.

În 2013, averea sa este estimată la 3,8 miliarde de dolari.

Note

Nașteri în 1950
Nașteri pe 18 iulie
Miliardari americani
Pakistanezi în viață
Ingineri americani
Musulmani americani
Americani de origine pakistaneză
Americani din secolul al XX-lea
Americani din secolul al XXI-lea

Shahid Khan


Topics in Current Chemistry (abgekürzt Top. Curr. Chem.) ist eine Fachbuchreihe, die vom Springer Verlag herausgegeben wird und in der nach eigenen Angaben "kritische Reviews zu aktuellen und zukünftigen Trends der modernen chemischen Forschung" publiziert werden.

Von der Erstausgabe 1949 bis einschließlich Band 16 erschienen die Publikationen in deutscher Sprache unter dem Titel Fortschritte der Chemischen Forschung (abgekürzt Fortschr. Chem. Forsch.).

Die Einzelpublikationen (bis zu 20 pro Jahr) erscheinen in unregelmäßigen Abständen. Der Impact Factor lag für das Jahr 2020 bei 9,060.

Chefredakteure sind C.-H. Wong, K. N. Houk, C. A. Hunter, M. J. Krische, J.-M. Lehn, S. V. Ley, M. Olivucci, J. Thiem, M. Venturi, P. Vogel, H. Wong und H. Yamamoto.

Weblinks
 Online-Zugriff auf alle bisher erschienenen Ausgaben der Topics in Current Chemistry

Einzelnachweise

Multidisziplinär-chemische Zeitschrift

Topics in Current Chemistry


My Bloody Valentine (en español: San Valentín sangriento) es una película de terror canadiense, dirigida por George Mihalka y considerada un homenaje al slasher de bajo coste, de moda durante los años 80 gracias a títulos como Halloween o Viernes 13.

Este largometraje, estrenado el 11 de febrero de 1981 en Estados Unidos y el 13 de febrero en Canadá, fue calificado por Quentin Tarantino como "el mejor slasher de todos los tiempos". En su distribución por Europa, la película llegó a los cines en Alemania Occidental, Austria y Francia a lo largo de 1982, mientras que en el resto de países se vendió al mercado de vídeo doméstico.

Para el 13 de enero de 2009, con motivo del esperado remake, la compañía Lions Gate Entertainment puso en el mercado una edición especial de la versión original.

Argumento
Durante el día de los enamorados de 1961, se produce un accidente en una mina de Canadá, dejando varios muertos. Sin embargo, sólo uno sobrevivió, Harry Warden, según relata una leyenda local. 20 años después, el alcalde decide volver a abrir el baile de los enamorados. Pero eso no fue muy agradable para los agentes de policía y cualquier persona que reciba unos paquetes extraños que contienen corazones humanos.

Reparto
 Paul Kelman es Jessie 'T.J.' Hanniger Jr.
 Lori Hallier es Sarah.
 Neil Affleck es Axel Palmer.
 Don Francks es Jefe Jake Newby.
 Keith Knight es Hollis.
 Alf Humphreys es Howard Landers.
 Cynthia Dale es Patty.
 Jim Murchison es Tommy.
 Helene Udy es Sylvia.
 Rob Stein es John.
 Terry Waterland es Harriet.
 Carl Marotte es Dave.
 Jack Van Evera es Happy.
 Peter Cowper es Harry Warden.

Producción

El director George Mihalka, gracias al éxito de verano de su película anterior, consiguió un contrato por dos películas con Producciones Cinepix, encabezada por André Link y John Dunning. A Mihalka se le pidió dirigir una historia de terror, presentada a Dunning por Stephen Miller, que Mihalka aceptó dirigir, John Beaird fue contratado para escribir el guion.

La película fue titulada originalmente "The Secret", sin embargo, los productores decidieron cambiarlo a "My Bloody Valentine", debido a la tendencia popular en el género slasher de nombrar las películas referenciando a fiestas o tradiciones, a través de películas como Black Christmas, Halloween, y Viernes 13.

El rodaje de My Bloody Valentine comenzó en septiembre de 1980, tendrá lugar alrededor de la mina de carbón Princesa en Sydney Mines, Nueva Escocia, que había cerrado en 1975. Dos minas fueron consideradas, la otra en Glace Bay, Nueva Escocia. La productora decidió la ubicación de Sydney Mines, debido a "ser la parte exterior un espacio lúgubre, frío y polvoriento, no hay edificios a su alrededor, por lo que parecía que estaba totalmente en el medio de la nada".

A su llegada a la ciudad para el rodaje, el equipo encontró que la gente del pueblo, sin saberlo, había redecorado la mina, para hacerla más presentable, destruyendo así la atmósfera oscura que había convencido a la compañía de producción para rodar la película allí. Mihalka ha dicho desde que hizo la película que el elemento más difícil de My Bloody Valentine estaba filmando en las minas. Situado a 2.700 metros de profundidad, el rodaje en la mina es un proceso largo, ya que, debido al espacio limitado en los ascensores, se necesitaba una hora para armar el elenco y el equipo bajo tierra. Además, debido a los niveles de metano, la iluminación tenía que ser cuidadosamente planificada, la cantidad de bombillas que podían ser utilizados con seguridad era limitada.

Lori Hallier, Kelman Paul y Neil Affleck tuvieron los papeles principales; Thom Kovacs, Udy Helene, Carl Marotte y Stein Rob habían aparecido en la película anterior de Mihalka. Paul Zaza se encargó de la banda sonora, tras hacerlo con la de Prom Night el año anterior.

Controversia
Después de la supervisión de la MPAA de Estados Unidos, y a petición de los productores para reducir la demanda como para que en el teatro, en el momento se cortaron más de 9 minutos de escenas que contienen secuencias más crudo y violento. Después de algunos años ya, el cine es el productor, John Dunning, presentada a Paramount Pictures, una de edición del director del slasher en el que colocar contenidos especiales y escenas censuradas, a pesar de la solicitud, el estudio decidió no publicar la nueva edición.

Censura
Mucho se ha hablado de las cuestiones en torno a la censura de My Bloody Valentine. Para la MPAA de concesión de la película con un Clasificación R, los cortes se pidió a cada secuencia de la muerte en la película. Incluso después de cortar la película para que coincida con los requisitos exigidos por la MPAA, la película fue devuelto con una Clasificación X y más cortes se exigía. Fotogramas de las imágenes recortadas se publicaron en Fangoria, mientras que la revista de la película aún estaba en producción, a pesar de que las secuencias fueron extirpados en la versión teatral, sino que sólo fue el 13 de enero de 2009 que la película fue finalmente liberado por primera vez con la tomas de corte reintegrados.

Hay dos razones por las que se atribuye con frecuencia a la tala extrema de la película. Se ha sugerido que Paramount Pictures ha querido quitar el material infractor debido a la reacción que habían recibido de la liberación el Viernes 13 el año anterior - como nota al margen, de Paramount Pictures, con Viernes 13 Parte 2, que se estrenó un par de meses después de My Bloody Valentine, también sufrió el corte amplio, que nunca ha sido puesto en libertad.

Cultura popular
 En Irlanda, existe una banda de rock con el nombre de My Bloody Valentine debido a esta película.
 La banda de pop-punk Good Charlotte tiene una canción del mismo título. El Blitzkid banda tiene una canción titulada "My Bloody Valentine" fuera de la aterradora cuentos CD editado en 1999 y remasterizado en la muerte por Jersey DVD combo CD / en el año 2006.
 Una parodia de CollegeHumor se titula "My Bloody Valentine" e involucra a uno de los tripulantes que mueren en el Día de San Valentín.
 En el episodio de la cuarta temporada de la serie cómica de Los Simpsons, en el capítulo "Yo amo a Lisa", Homer y Bart ven en el televisor a Itchy & Scratchy en un cortometraje llamado "My Bloody Valentine", en el que Itchy le quita el corazón a Scratchy y se lo da como regalo del Día de San Valentín.

Referencias

Enlaces externos

 Hysteria Lives!

Películas dirigidas por George Mihalka
Películas de terror de Canadá
Cine de terror de los años 1980
Películas de asesinos en serie
Películas rodadas en Canadá
Películas sobre minería

My Bloody Valentine (película de 1981)


Andoni Sotir (Ziqishtë, Devoll, 5. lipnja 1925. – Worcester, SAD, 19. srpnja 2003.), albanski književnik. Sudjelovao u albanskom partizanskom pokretu. Nakon Drugog svjetskog rata radio kao nastavnik. Najpoznatije su njegove zbirke pripovijedaka Planine u prosincu (Maleve në Shënëndre, 1975), Tri novele (Tre novela, 1972) te priče za djecu.

Izvori

Albanska književnost

Andoni Sotir


Oponice (în ) este un sat din districtul Topoľčany din regiunea Nitra, Slovacia. În 2011 avea o populație de 879 de locuitori.

Etimologie
Numele este derivat din cuvântul slovac opona, oponica – "o cuvertură", "un cort", în slovaca modernă "o perdea" (Apon 1218, Opon 1315 – Veľké Oponice, Oponh 1300 – Malé Oponice). Numele își are originea probabil de la o tabără de strajă ce aparținea castelului din vecinătate.

Referințe

Legături externe
 http://en.e-obce.sk/obec/oponice/oponice.html
 Pagina oficială

Localități din Slovacia

Oponice


Regimentul 6 Vânători a fost o mare unitate de infanterie, de nivel tactic, din Armata României, care a participat la acțiunile militare postbelice, din perioada 1918-1920. Regimentul a făcut parte din compunerea de luptă a Brigadei 3 Vânători, comandată de colonel Pirici Th., împreună cu Regimentul 4 Vânători

Compunerea de luptă
În perioada campaniei din 1919, regimentul a avut următoarea compunere de luptă:
Batalionul 1 - comandant: Maior Ioanovici Rom
Compania 1 - comandant: căpitan Dumitrescu D.
Compania 2 - comandant: locotenent Oarză Gh.
Compania 3 - comandant: căpitan Iliescu Tl.
Compania Mitr. - comandant: locotenent Teodorescu Gh.
Batalionul 2 - comandant: Maior Anghelescu I.
Compania 5 - comandant: căpitan Tigoianu D.
Compania 6 - comandant: locotenent Popescu Aurel
Compania 7 - comandant: căpitan Vlădescu N.
Compania Mitr. – commandant: căpitan Visarion C.

Campania anului 1919
În cadrul acțiunilor militare postbelice,  Regimentul 5 Vânători a participat la acțiunile militare în dispozitivul de luptă al Brigadei 1 Vânători, participând la Operația ofensivă la vest de Tisa. Regimentul 5 Vânători, încoporat în Divizia 1 Vânători intră în luptă odată cu transportarea Diviziei 1 Vânători în Transilvania, acțiune realizată pentru a sprijini ofensiva la vest de Tisa.
În ziua de 26.11/9.11. Regimentul 6 Vânători ocupă spre vest de Brașov, cu câte o companie, localitățile Râșnov și Țânțari, iar Reg. 5 Vt. Aflat în zona Homorod Sân Petru ocupă și localitatea Homorod, dând gărzi pentru paza sondelor de petrol, care se aflau la Homorod Almaș și Karacsonfalva.

Comandanți
 Locotenet-colonel Dubert N.

Note

Bibliografie
 Drăgănescu Constantin, Campaniile din 1848/1849 și 1919 în Transilvania și Ungaria, Tipografia "Isvorul", București, 1930
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Mărdărescu Gheorghe, Campania pentru desrobirea Ardealului și ocuparea Budapestei (1918-1920), Editura Cartea Românească, București, 1921
 Preda Dumitru; Alexandrescu Vasile; Prodan Costică, În apărarea României Mari. Campania armatei române din 1918-1919, Editura Enciclopedică, București, 1994

Vezi și
Ordinea de bătaie a Armatei României în Transilvania, iulie 1919

Unități militare române participante la operațiile militare postbelice (1918-1920)

Regimentul 6 Vânători (1918-1920)


Les Élections sénatoriales françaises de 1971 en Ille-et-Vilaine ont eu lieu le dimanche .

Elles ont pour but d'élire les 3 sénateurs représentant le département au Sénat pour un mandat de neuf ans.

Mode de scrutin

La constitution de la Cinquième république garde le système créé en 1948, c'est-à-dire un scrutin majoritaire indirect à deux tours, avec un léger correctif proportionnel pour les départements les plus peuplés.

Première phase

Le système électoral commence par une élection de délégués au scrutin indirect direct, dans chaque Commune, le conseil municipal votant pour élire un ou des délégués selon la répartition suivante :

Pour les communes de moins de  :
 Un délégué pour les conseils de neuf et onze membres.
 Trois délégués pour ceux de treize membres.
 Cinq délégués pour ceux de dix-sept membres.
 Sept délégués pour ceux de vingt-et-un membres.
 Quinze délégués pour ceux de vingt-trois membres.

Dans les communes de  à , tous les conseillers municipaux sont délégués de droit.
Dans celles de plus de , les conseils votent pour un délégué supplémentaire par tranche de .

Ce qui pour l'Ille-et-Vilaine représente au total environ  délégués.
Il faut rajouter les quarante-trois conseillers généraux et les cinq députés qui sont eux électeurs de droit, ce qui amène le collège à environ  élus.

Seconde phase

Les délégués se réunissent à la Préfecture et vote pour les départements de moins de cinq sénateurs au scrutin majoritaire à deux tours.
Pour être élu au premier tour il faut :
 La majorité absolu des suffrages exprimés
 Au moins le quart des électeurs inscrits
Au second tour la majorité relative suffit.

Sénateurs sortants

 Roger de Poulpiquet du Halgouët (UDR) sénateur depuis 1959 est décédé le 22 juillet 1971. Son remplaçant Paul Porteu de la Morandière (CNIP) est confirmé sénateur mais n'a pas le temps de sièger avant la fin du mandat.

Élections des Sénateurs ()

Listes candidates

Résultats

 La liste communiste se retire et appelle à voter pour les socialistes.
 Olivier Biard et Émile Tardif se retirent après le dépôt des candidatures pour le scrutin de ballotage.

Sénateurs élus

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Élections sénatoriales françaises de 1971
 Grand électeur
 Liste des sénateurs d'Ille-et-Vilaine
 Sénat

Lien externe

1971
Ille-et-Vilaine

Élections sénatoriales de 1971 en Ille-et-Vilaine


EAGLE (siglas de Easily Applicable Graphical Layout Editor) es un programa de diseño de diagramas y PCBs con autoenrutador famoso alrededor del mundo, debido a la gran cantidad de bibliotecas de componentes alrededor de la red.

Autodesk Inc. adquirió CadSoft Computer GmbH en 2016.

Diagramas Electrónicos
EAGLE contiene un editor de diagramas electrónicos. Los componentes pueden ser colocados en el diagrama con un solo click y fácilmente enrutables con otros componentes a base de "cables" o etiquetas.

Diseño de Printed Circuit Boards
EAGLE contiene un editor de PCBs con un autoenrutador bastante eficiente. El editor es capaz de producir archivos GERBER y demás, que son utilizados en el momento de la producción.

Bibliotecas de componentes
Eagle trae incluidas bibliotecas de componentes, sencillas de hacer y disponibles por parte de empresas, tales como SparkFun, o aficionados que las distribuyen alrededor de la red de forma gratuita.

User Language Programmes
Los ULPs son un tipo de scripts escritos en un lenguaje de programación parecido a C que son capaces de añadir funciones personalizadas a EAGLE, tales como abrir y guardar archivos desconocidos para el programa.

Tutoriales
En la red se pueden encontrar foros de ayuda y tutoriales aptos para empezar a usar EAGLE. El aprendizaje se facilita gracias a la intuitiva interfaz gráfica.

Versiones Disponibles
Comparación de las características de las varias versiones disponibles.
Los costos se refieren a la licencia de un usuario con: "Editor de esquemáticos + Editor de Diseño + Auto ruteador".

Referencias

Software para Linux
Software de automatización de diseño electrónico

EAGLE


Édouard Nanny (March 24, 1872 in Saint-Germain-en-Laye – October 12, 1942 in Paris) was an important French double bass player, teacher, and composer. He was a longtime professor of double bass at the Paris Conservatory.

Career
Nanny was part of la Société de concerts des Instruments anciens. He gained some international exposure as a composer during his lifetime, although he never enjoyed the respect he received in France worldwide. Among his most famous works are his Concerto in E minor and his Enseignement Complet (a collection of pedagogical works including the 2-part Méthode complète pour la contrebasse à quatre et cinq cordes, the Vingt études de virtuosité, and his Dix étude-caprices).

Although his two concertos (his own and the musical hoax under Dragonetti's name) are important repertory items, Nanny's most lasting contribution was in the field of pedagogy (instructional method). Edouard Nanny taught at the Paris Conservatory until 1940.  In his principle work, Enseignement Complet considered his most lasting accomplishment, Nanny passed to others the method he used to become a virtuoso during his lifetime. This is his from-basic-to-virtuoso, 'A-to-Z' repertoire of studies for the double bassist, originally for bowing but also for pizzicato (plucked).  Quite naturally it can be applied to the bass guitar and cello - same clef and similar range as the double bass.  For the cello, although the notes are read identically they will however, sound an octave higher. This does not detract from this method  advancing the artistry  of cellists as well as bassists.

The initial exercises are simple, using scale phrases introduced slowly in simple keys: C Maj., G Maj., then D Maj. and so on.  The studies progress to simple jumps together with partial scale phrases then to complex jumps and intricate rhythms in progressively more difficult keys and at faster tempos.  From the easy beginning to the difficult finale of this book; a beginner or intermediate bassist can finish in two to five years of study.  A more advanced player - one to two or perhaps three years to complete. The scope of this method is vast, graduated, intricate and all-encompassing.  Once finished, this book alone can bring a student to an expertise, a mastery of any of the stringed basses; elementary to virtuosity in fifty-two pages perhaps in as little as three to five years.

Nanny's Concerto in A major that was attributed to classical Italian virtuoso Domenico Dragonetti was, in fact, penned by Nanny.

Nanny's study method, "Enseignement Complet'' his études and caprices have been studied and played for close to a century by double bassists, performers, teachers and students alike.

References

External links

 Profile and photo

French classical double-bassists
Male double-bassists
1872 births
1942 deaths
People from Saint-Germain-en-Laye

Édouard Nanny


Reacția Appel este o reacție organică în urma căreia are loc transformarea unui alcool într-un derivat clorurat, utilizând trifenilfosfina și tetraclorura de carbon. Dacă se utilizează în schimb tetrabromură de carbon sau brom se va obține un derivat bromurat, iar dacă se utilizează tetraiodură de carbon, iodură de metil sau iod sau se va obține un derivat iodurat. Reacția a fost denumită după Rolf Appel, deși a fost descrisă și anterior.

Reacția prezintă și dezavantaje: agenții de halogenare utilizați sunt compuși toxici, iar ca produși secundari se obțin compuși organofosforici care trebuie separați de produsul principal de reacție. Trifenifosfina se utilizează în cantități catalitice. Derivații bromurați pot fi sintetizați și prin adiția bromurii de litiu, care servește ca sursă de ioni bromură.

Mecanism de reacție
Reacția Appel debutează cu formarea unei săruri de fosfoniu 3, care se leagă de specia 4 putând astfel să sufere o alfa-eliminare cu obținerea unei diclorocarbene. Deprotonarea alcoolului, cu formare de cloroform, duce la obținerea unui alcoxid 5. Substituția nucleofilă a clorurii de către alcoxid duce la formarea intermediarului  7. În cazul alcoolilor primari și secundari, halogenura suferă o reacție SN2 formând derivatul halogenat 8 și oxid de trifenilfosfină. Alcooli terțiari formează produșii 6 și 7 prin mecanism SN1. Ultima etapă este favorizată de formarea legăturii duble puternice dintre fosfor și oxigen (R-P=O).

Note

Vezi și
 Reacție Mitsunobu

Reacții de substituție
Appel

Reacție Appel


Sigma (Σ σ,ς) (Yunanca:Σίγμα, Sigma) Yunan alfabesinin onsekizinci harfidir. Fenike alfabesi'nin shin  harfinden gelmektedir. Diğer harflerden farklı olarak kelimenin sonunda, başındaki ve ortasındaki hâlinden daha farklı yazılır. Kelime ortasında ve başında (küçük harfte) σ, sonunda ise ς olarak yazılır, büyük harf düzeninde her ikisi de Σ olarak yazılır. Türkçedeki S sesi gibidir. Fakat kendinden sonra Ββ, Υυ, Δδ, Λλ, Μμ, Νν, Ρρ harflerinden biri gelirse, ses Z'ye dönüşür, yani yazılışta s, okunuşta z olur.

Sigmanın matematiksel gösterimi
Sigma matematikte genellikle uzun ardışık sayıların toplamını ifade etmek için kullanılan bir kısaltmadır. Sigma bazen fizikte de kullanılmaktadır. Fizikte ve matematikte anlamı toplam demektir.

Örnek
1+2+3+4+5+...18 ardışık sayıların toplamı istenildiği vakit tek tek toplamak yerine toplamlarını ifade eden sigma işareti kullanılır.

 şeklinde gösterilir.

Sigmanın fizikteki kullanımı
Fizikteki kullanım genellikle sorularda ortaya çıkar. Toplam demektir

 burada sigmanın kullanımı nedeni toplam momenti(tork) istemektir

Örnekler
σακατεύω (sakatévo) = Sakatlamak

σόμπα (sóba) = Soba

σαζάνι (sazáni) = Sazan

σαράφης (saráfis) = Sarraf

σαπούνι (sapúni) = Sabun

σοσιαλισμός (sosialismós) = Sosyalizm

Σουηδία (Souiđia) = İsveç

Σ

Sigma


Acest articol dezvoltă secțiunea Opera a articolului principal Nicolae Grigorescu.

Țiganca de la Ghergani este o pictură realizată de pictorul român Nicolae Grigorescu în anul 1872. Lucrarea aparține Muzeului Național de Artă al României. Țiganca de la Ghergani împreună cu Corturile de țigani la apusul soarelui sunt cele mai bune lucrări pe care Nicolae Grigorescu le-a făcut după întoarcerea sa în România din Franța, imediat după anul 1869.

Enigmatică, liniștită și mândră ca sfinxul a cărui frumusețe orgolioasă o are, Țiganca de la Ghergani captivează prin atracția irezistibilă a misterului. Privitorul aflat în fața lucrării o poate admira, dar vălul de umbră care-i ascunde gândirea nu-i va dezvălui taina expresiei visătoare pe care o afișează într-un mod extatic, ea nu-și comunică concluziile propriei introspecții, fie că nu le-a aflat, fie că nu are altele decât acelea ale vieții și ale rasei sale. Ca toate semenele ei, privește fără a vedea, întredeschide gura fără a surâde, visează fără a gândi.

Tabloul trebuia să facă parte ca exponat la Expoziția operelor artiștilor în viață din anul 1872 din București. Din cauză că Nicolae Grigorescu a renunțat să participe la acel eveniment artistic, el l-a expus în vitrina magazinului de muzică, al vecinului său Alexius Gebauer, de pe Podul Mogoșoaiei nr. 43. De aici a fost achiziționat de Ion Ghica cu 10.000 de lei, cea mai mare sumă cu care a fost cumpărat vreodată un tablou în România până la acel moment.

Tematica țiganilor

De-a lungul peregrinărilor sale, Nicolae Grigorescu a întâlnit pe dealuri, pe malurile gârlelor și pe la marginea satelor o mulțime de țigani, adesea îngrămădiți împrejurul vreunui foc. I-a pictat prin Bărăgan proptiți de cotoacele corturilor, tolăniți pe jos, plimbând ursul legat de brâu, la gura bordeielor cu privirea ațintită-n zări strângând la piept câte-o lăută din care susură cântecele de dragoste. I-a pictat în fel și fel de atitudini, pe jumătate goi având zdrențele îngrămădite pe mârțoage, cu copii purtați în cârcă, cu copii în desagi trecând în Laie.

A pictat și rudărese, cărând traista în spinare, cu beldia la subsuoară sau cu copii atârnați de șold. A surprins în pânzele sale și țigănci tinere, viespii la cingătoare, purtând cârpa de pe cap mai întotdeauna gata să scapete pe umeri.

Reprezentative pentru aceste descrieri sunt lucrările Țiganca de la Ghergani și Țiganca din Boldu ( cunoscută și ca Ursăreasa din Bolduri ). Cea din urmă este desfăcută la pieptul cu sânii plini ca și cum o viață îmbelșugată ar trebui să răsară de acolo. Privirea-i aprinsă, brațele încolăcite peste piept și atitudinea-i sfidătoare sunt remarcabil de bine făcute.

Țiganii pe care i-a pictat în perioada războiului sunt diferiți și nu au mai fost realizați pe fonduri brune, palide, ci pe tonalități calde, pline de bogăție. Aceste tonuri trăiesc într-o simbioză organică cu fața de aramă a modelelor cu pleoape leneșe sub care privirea galeșă inspiră o liniște enigmatică.
"Ce devreme a înțeles Grigorescu taina aceasta a vieții în opera de artă! A simțit-o. Și de-ar fi văzut că lucrurile lui nu plac nimărui, și nu sunt pricepute de nimeni, cum nici n-au fost atâta timp, el tot asta ar fi făcut. Porunca vremii?... Omul acesta n-a cunoscut decât porunca inimii lui. Numai gândul că trebuie să facă un lucru îl înstrăinează de lucrul acela, pe care, altfel, l-ar fi făcut cu drag. Câte care cu boi și câte șatre de țigani nu făcuse Grigorescu până la 1880! Dar iată că primește să facă pentru M. S. Regele Carol I două tablouri mari: un car cu boi ș-o laie de țigani. Și douăzeci de ani colindă țara, ca să-și găsească modelele visate pentru aceste două opere de comandă. Una, Înspre bâlci, de-abia în anul 1900, a trecut din baraca de la Câmpina în palatul regal, cealaltă, o caravană de țigani ce trec învălmășiți întrun nor de praf, lătrați de câinii satului, în care n-au găsit adăpost, a rămas în atelier — lucrare neisprăvită, cum obișnuiesc să zică cei ce n-au înțeles niciodată puterea de viață, sufletul pururea proaspăt din opera lui Grigorescu."---- Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, Editura Casa Școalelor, București, 1910

Lansare și parcurs
În anul 1872 a avut loc la București - Expoziția operelor artiștilor în viață. Nicolae Grigorescu trebuia să participe cu nouăsprezece picturi, adică mai puține decât cele douăzeci și șase de tablouri cu care a participat la aceeași expoziție din anul 1870. Unul dintre tablourile care ar fi trebuit să fie expuse la acest eveniment artistic era cel intitulat Țiganca de la Ghergani. Grigorescu a renunțat să ia parte la expoziție din motive necunoscute, cu toate că presa acelor vremuri a comentat pe larg neparticiparea sa la acel eveniment:

"Cum doi ani întrega expoziție era plină de tablourile lui Grigorescu. Anul acesta n-a expus nimic. O regretăm, căci d-l Grigorescu este un artist al cărui talent îl prețuim în chip deosebit. Noi voim să cunoaștem motivele care l-au ținut departe de Salon. Ne mărginim a exprima un regret, care nu este numai al nostru. Și, mai departe, foiletonul se încheie cu o figură de stil, care trebuie să fi făcut mult sânge rău multora. Și apoi?... Și apoi, asta e tot. A! să avem iertare, dacă vreți să vedeți pictură, duceți-vă să admirați pânzele pe care domnul Grigorescu le expune la Gebauer."--- Ulysse de Marsillac: Le Salon de 1872, în Le Jurnal de Bucharest din 6 iunie 1872

Theodor Aman a participat cu două tablouri de factură istorică intitulate Izgonirea turcilor la Călugăreni și Moartea Lăpușneanului. În plus de acestea, Aman a mai avut expuse două compoziții de gen cu interioare de harem  - Toaleta orientală și Narghileaua. La expoziție au mai participat Gheorghe Ioanid, Mihail Dan, un pictor Alexandru Fotino și unul Gheorghe Popescu, care expuneau câteva portrete, Iacovache Constantinescu cu o natură moartă ce înfățișa o găină și Constantin I. Stăncescu cu șapte portrete (unul în ulei, două în pastel și patru ca desene). A mai participat Sava Henția cu o Nuntă țărănească în Transilvania. Criticul de artă - George Oprescu, a considerat că ținând cont de participanții la expoziția din 1872, s-ar explica pe deplin motivele pentru care Grigorescu nu a vrut să se amestece într-o astfel de manifestare artistică.

Nefiind prezentă la Salonul din 1872, Țiganca de la Ghergani împreună cu tabloul Întoarcerea de la coasă,  a fost expusă trecătorilor de pe Podul Mogoșoaiei nr. 43 - La Gebauer.  Modelul folosit era o renumită frumusețe din acele vremuri, faimoasă în București, numită Catrinca țiganca.Barbu Brezianu... pag. 108 Ea a fost pictată și cu altă ocazie într-o lucrare de mici dimensiuni, Catinca, care se regăsea în anul 1962, în colecția privată a lui Petre P. Carp. Din spusele lui Barbu Brezianu, La Gebauer au mai fost expuse și câteva portrete de evrei  și Catrinca țiganca "...cu gura ei de mărgăritare". Oacheșa ei frumusețe stârnise interesul popular în fața vitrinei unde s-au adunat adevărate cozi de admiratori. Portretul țigăncii a fost expus și ziua și noaptea când era iluminat ca într-o panoramă: ...lumea nu mai discontinua la ferestrele lui Gebauer. Țiganca a fost cumpărată de Ion Ghica cu suma de 10.000 de lei, o valoare record până în acel an pentru o pictură. Ghica a luat tabloul și l-a dus la conacul său din Ghergani, de unde vine și particula ... de la Ghergani din denumirea lucrării. Ion Ghica i-a cerut lui Grigorescu printr-o scrisoare, să nu spună nimănui că ar fi cumpărat-o el. L-a pus pe Grigorescu s-o înfășoare într-o pânză mai groasă și l-a rugat să-i ducă tabloul pe seară, târziu, la el acasă, fără ca cineva să-l vadă. De asemenea, Ghica l-a mai rugat pe artist să-i spună care este cel mai potrivit perete din casă pe care să-l anine. Barbu Brezianu, cel care a pomenit în lucrarea sa biografică despre acest episod din viața lui Grigorescu, a menționat că pictorul a răspuns cu bucurie cererii măgulitoare a lui Ghica.

Cum tabloul a avut parte de numeroși admiratori în acel an la vitrina lui Gebauer, au existat de asemenea și detractori. Un cronicar necunoscut ce scria articole la ziarul Trompeta Carpaților, a menționat că în ciuda strigătelor hiperbolice a laudelor admirative "... un adevărat cunoscător s-ar fi ostenit a-l analiza, nu va putea să nu găsească că Țiganca nu e în stare să susțină un examen serios fără să fie făcută bucăți."Țiganca de la Ghergani a fost expusă și la Expoziția artiștilor în viață din luna mai a anului 1881.  Expoziția s-a organizat într-o clădire a Bisericii Stavropoleus. Theodor Aman a adus  șaptesprezece tablouri în care alternau priveliști din Aninoasa, Câmpulung, Mehadia, Gorgani sau Bughea. Nicolae Grigorescu a venit cu doar cinci picturi, din care pot fi enumerate: portretul lui Ghica Vodă, Țiganca venită de la Ghergani și portretul avocatului Iancu Atanasiade, cel care a devenit hâda întruchipare a unui vechil de moșie.

După decesul lui Ion Ghica din anul 1897,  tabloul a rămas ca moștenire familiei sale, în speță lui Nicolae Ghica. Pe vremea regimului Antonescu, Nicolae Ghica a încercat să vândă statului Țiganca de la Ghergani. Acesta a primit avizul comisiilor din Ministerul Cultelor și Artelor cu toate că valoarea de vânzare era supraevaluată. Ion Antonescu s-a sesizat în acel moment deoarece suma cerută de vânzător depășea cu mai multe milioane de lei suma pe care statul a plătit-o pentru achiziționarea unui tablou intitulat Halebardierul, al cărui autor era Rembrandt. Antonescu a făcut apel la evaluatori pentru a socoti un preț corect și pentru a respecta o scară reală a valorilor bazată pe profesionalism. Ion Antonescu a cerut de fiecare dată, în orice domeniu, ca legea să fie respectată: "Legea se aplică contra oricui, fiindcă este pentru toți și primii care trebuie să se supună sunt miniștrii și autoritățile".

După decesul lui Nicolae Ghica, întreaga moștenire s-a împărțit între cei patru moștenitori ai săi. Irinei Ghica, una din nepoatele lui Nicolae Ghica i s-a repartizat lotul patru din moștenire, lot care includea și 25% din valoarea celebrei picturi a lui Nicolae Grigorescu. Cum regimul politic din România s-a schimbat, tabloul a fost achiziționat de către stat și în acest fel, acesta a intrat ca exponat al Muzeului de Artă în anul 1975. După alte surse, tabloul ar fi fost confiscat de autoritățile comuniste în anii (19)50. Ca urmare lucrarea a fost expusă în locuința Președintelui României Nicolae Ceaușescu din strada Primăverii din București, precum și la Muzeul Național de Artă al României.Țiganca de la Ghergani împreună cu Corturile de țigani la apusul soarelui sunt cele mai bune lucrări pe care Nicolae Grigorescu le-a făcut după întoarcerea sa în România din Franța, imediat după anul 1869. Conform mențiunilor criticului de artă George Oprescu, tabloul se afla în anul 1962 într-o colecție particulară din București. Din anul 1990 până în anul 2010 tabloul se afla în proprietatea Muzeului Național de Artă al României, el fiind expus în această perioadă permanent publicului.

Descrierea lucrărilor

"Grigorescu a făcut puține portrete, în înțelesul obișnuit al cuvântului. Lucrările de atelier, în genere faptul de a sta pironit în aer închis, pentru acest mare iubitor de spațiu și de libertate erau ca un început de robie. Când însă găsea o figură seducătoare, profund caracteristică, fie ca tip al unei rase, fie ca expresie personală a unui suflet, atunci își uita de farmecul peisajelor, și toată puterea lui de adâncire, de ultravedere a lucrurilor se concentra cu pasiune asupra figurii omenești. În acest larg înțeles al cuvântului am putea spune c-avem de la el sute de portrete. Toți evreii lui sunt portrete. Țiganca de la Ghergani, acea superbă și nepăsătoare Venere a celui mai pitoresc și mai visător neam de pe pământ, nu e și ea un admirabil portret?Țiganca de la Ghergani ... poți să-i presupui o atitudine mai în armonie cu chipul, cu expresia, cu felul de a privi? În ochii visători, în gura întredeschisă ca de căldură, în șuvițele de păr ce-i curg în neregulă de sub broboada albă, ce de-abia i se ține pe cap, în cămașa desfăcută la piept, și-ncinsă peste mijloc cu latul brâu roșu al neamului, în haina de căpătat pe care-o poartă cu-atâta mândrie și care-i stă așa de bine, în toate este ea, e sufletul ei întreg, nu al unei clipe, ci al unei vieți, al unui șir de vieți.

E o expresie ... mai mult de nepăsare, zice criticul de artă L. Bachelin, vorbind de țiganca de la d-l P. Carp; nimic nu pare a tulbura regularitatea placidă a trăsăturilor, nici suferinție, nici bucurii, și totuși această figură te fascinează, te învăluie în farmecul ei. Enigmatică, liniștită și mândră, ca sfinxul, a cărui frumusețe orgolioasă o are, de altfel, țiganca aceasta te captivă prin atracțiunea irezistibilă a misterului. Dar în zadar o privești — vălul de umbră care-i ascunde gândirea nu se va rupe; ea nu-ți va spune taina ei, fie că n-o știe nici dânsa, fie că nu are alta decât aceea a vieții și a rasei sale. Ca toate semenele ei, privește fără a vedea, întredeschide gura fără a surâde, visează fără a gândi..."---- Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, Editura Casa Școalelor, București, 1910

Revendicări / Situație juridică

Irina Ghica a revendicat în anul 2010 lucrarea Țiganca de la Ghergani și ca urmare ea a fost retrasă din Galeria de Artă Românească a Muzeului de Artă și a fost trecut în depozitele instituției pentru conservare. Irina Ghica a cerut instanței de judecată ca tabloul să-i fie restituit sau să i se plătească contravaloarea tabloului de aproape 300.000 de euro.

Ca urmare a procesului de revendicare, instanța a decis în luna decembrie a anului 2014, respingerea revendicării, cu toate că printr-o decizie anterioară s-a căzut de acord că Irina Ghica ar avea dreptul la despăgubiri. Țiganca de la Ghergani a rămas în proprietatea statului român și se află astăzi la Muzeul Național de Artă al României.

Reproduceri în media
 Imaginea Țigăncii de la Ghergani a fost publicată în "Calendarul Minervei în anul 1911".

Note
  Alexius Gebauer (1815 - 1889) (vezi Constantin Gebauer), era vecinul lui Nicolae Grigorescu care locuia în Pasajul român nr. 7. El era profesor de pian și deținea pe Podul Mogoșoaiei un magazin de muzică. Alexius Gebauer i-a intermediat artistului ocazia primei expoziții personale în cadrul magazinului de muzică. Alexius avea și o revistă intitulată Eco musicale di Romania. Discursul elogios de la Ateneul Român a lui Constantin I. Stăncescu din anul 1870 a fost publicat în acestă revistă. În prăvălia lui Gebauer, erau expuse adesea tablouri de vânzare. Nicolae Grigorescu a beneficiat și el de acest mod de legătură cu publicul care se perinda în acele vremuri la promenadă.

Referințe

Bibliografie
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
 Barbu Brezianu: Nicolae Grigorescu, București, 1959
George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul lui artistului, editat de Muzeul Național de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, texte de Mariana Vida și Monica Enache, coordonator Rodica Matei, București, 25 octombrie 2007
 Iulia Iliescu și Marina Motroc: Viața și opera lui Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2009, ISBN 978-606-539-105-5
 Video - Știri Antena 1: Capodoperă revendicată! Țiganca de la Ghergani - Publicat pe 23.05.2010 la ora 19:40, accesat 5 iulie 2017

Legături externe

Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
 www.infolegal.ro: Tabloul "Țiganca de la Ghergani", semnat Nicolae Grigorescu, revendicat de Irina Ghica'' - din 24 iunie 2010, accesat 5 iulie 2017
Bunuri culturale mobile clasate în Patrimoniul Cultural Național - Fișa lucrării - accesat 6 iulie 2017

Nicolae Grigorescu

Țiganca de la Ghergani (pictură de Nicolae Grigorescu)


The Unionist Party was a centre-right political party in Canada, composed primarily of former members of the Conservative party with some individual Liberal Members of Parliament. It was formed in 1917 by MPs who supported the "Union government" formed by Sir Robert Borden during the First World War, who formed the government through the final years of the war, and was a proponent of conscription. It was opposed by the remaining Liberal MPs, who sat as the official opposition.

The Unionist Party continued to exist until 1922, at which time the Conservative elements re-formed the Conservative party.

Formation

In May 1917, Conservative Prime Minister Borden proposed the formation of a national unity government or coalition government to Liberal leader Sir Wilfrid Laurier in order to enact conscription, and to govern for the remainder of the war. Laurier rejected this proposal because of the opposition of his Quebec MPs, and fears that Quebec nationalist leader Henri Bourassa would be able to exploit the situation. Public opinion in Quebec was heavily against conscription, influencing the Liberal opposition to it due to the large number of Liberal MPs from Quebec.

As an alternative to a coalition with Laurier, on October 12, 1917, Borden formed the Union government with a Cabinet of twelve Conservatives, nine Liberals and Independents and one "Labour" member. To represent "labour" and the working class, Borden appointed to the Cabinet Conservative Senator Gideon Decker Robertson who had been appointed to the Senate in January and had links with the conservative wing of the labour movement through his profession as a telegrapher. Robertson, however, was a Tory and not a member of any Labour or socialist party.

Borden then called an election for December 1917 on the issue of conscription (see also Conscription Crisis of 1917), running as head of the "Unionist Party" composed of Borden's Conservatives, independent MPs, and members of the Liberals who left Laurier's caucus to support conscription.

Supporters of the Borden government ran for parliament as "Unionists", while some of the Liberals running as government supporters preferred to call themselves "Liberal-Unionist". Prime Minister Borden pledged himself during the 1917 campaign to equal suffrage for women. He introduced a bill in 1918 for extending the franchise to women; it passed without division.

This tactic split the Liberal Party: those who did not join the Unionist Party ran as Laurier Liberals. The election resulted in a landslide election victory for Borden.

Borden attempted to continue the Unionist Party after the war and when Arthur Meighen succeeded him in 1920, he renamed it the "National Liberal and Conservative Party" in the hope of making the coalition permanent. The Unionists had never been officially a single party, and therefore lacked the structure of an official party and Meighen hoped to change this.

In the 1921 general election, most of the Liberal-Unionist MPs did not join this party, and ran as Liberals under the leadership of its new leader, William Lyon Mackenzie King.  Only a handful ran again as Liberal-Unionists or joined Meighen's renamed party. Prominent Liberal-Unionists who stayed with the Conservatives include Hugh Guthrie and Robert Manion.

Following the defeat of Meighen's government, the "National Liberal and Conservative Party" changed its name to the "Liberal-Conservative Party of Canada", although it was commonly known as the "Conservative Party".

During World War II, the Conservatives attempted to oppose the Liberal government of William Lyon Mackenzie King in the 1940 election by proposing a "national government" along the lines of the previous war's Unionist government. Accordingly, they ran in the election under the name National Government party, but did not repeat the success of the Unionist party and failed to form government.

See also
Conservative Party of Canada (1867–1942)
Laurier Liberals
List of political parties in Canada
Lloyd George ministry, contemporary UK government supported by most Conservative and Liberal MPs except the Independent Liberals

External links
 Union Government at The Canadian Encyclopedia

References

Defunct political parties in Canada
Political history of Canada

Unionist Party (Canada)


El BM Villa de Aranda es un equipo de balonmano de la ciudad de Aranda de Duero (Burgos) España que actualmente milita en la División de Honor Plata de Balonmano.

Organigrama Deportivo

Jugadores

Traspasos

Traspasos para la temporada 2023–24
Altas
  Pau Guitart (PO) desde ( BM Los Dólmenes Antequera)
  Dalmau Huix (LI) desde ( BM Burgos)
  Jevgenijs Rogonovs (PI) desde ( Murjāņu Sporta Gimnāzija)
  Nailson Amaral (LD) desde ( Melilla Sport Capital)
  Isaac García (EI) desde ( BM Los Dólmenes Antequera)
  Daniel Virulegio (PI) desde ( Atlético Valladolid) (Cedido)
  Mihael Ivanov (LI) desde ( FC Lokomotiv Gorna Oryahovitsa)
  Arnau Fernández (LI) desde ( BM Puerto Sagunto)
  Juan Tamayo (ED) desde ( BM Burgos)
  Nikola Skrobic (LD) desde ( Ness Ziona Handball)

Bajas
  Pablo Herranz (PI) al ( BM Nava) (Fin de cesión)
  Javier Domingo (LI) al ( BM Burgos)
  José Palacios (LD) al ( BM Caserío Ciudad Real)
  Luis de Vega (PO) al ( BM Nava)
  Victor Deco (PI) al ( BM Triana)
  Mauro Jaureguiberry (LD) al ( OAR Coruña 1952)
  Ander Iriarte (LI) al ( BM San José Obrero)
  Guillermo Fischer (LI) al ( Eón Alicante)
  Marcos González (PI)
  Alberto Montiel (CE)
  Nailson Amaral (LD)

Cuerpo Técnico

 Entrenador: Mariano Ortega
 Ayte Entrenador: Hector Martínez
 Oficial: Álvaro Martín
 Oficial: Guillermo Bajo
 Oficial: Ricardo Polo
 Auxiliar Equipo: Sergio García
 Médico: Mario Pérez

Historia

Inicios y fundación del club
El 11 de abril del 2000 se produce la fundación del club por parte de exjugadores como Felipe Balastegui, Domingo Ruiz, Jesús Sanza, José Eugenio Herrero o Ignacio Navarro entre otros y eligiéndose a Francisco Javier Tobes como presidente. Ante la iniciativa, pronto entraron a colaborar familiares y amigos, así como más tarde otros exjugadores del club en el que todos habían jugado anteriormente. Así se dio el primer paso para salir a competir en aquella primera temporada.

El Weimar Villa de Aranda debuta en competición en la temporada 2000/2001, inscribiéndose en la Segunda División Nacional masculina con Domingo Ruiz como entrenador. Tras una temporada muy competida el equipo arandino queda campeón del grupo de Castilla y León, pero no consigue subir tras la fase de ascenso disputada en Aranda ante el Club Balonmano Leganés, el filial de Granollers y el Villafranca de los Barrios. Sin embargo, el conjunto amarillo consigue jugar en Primera División Nacional y se inscribe en la tercera categoría del balonmano español al recibir una invitación de la federación.

El salto a la División de Honor Plata
El Weimar Villa de Aranda queda encuadrado en el grupo A (Galicia – Castilla y León) y finaliza sexto en su debut en primera con José Félix Navarro como entrenador. La temporada siguiente (2002/2003) finaliza segundo en el grupo B y juega la fase de ascenso a División de Honor Plata. Los burgaleses disputan el playoff en Huesca y se quedan con la miel en los labios al terminar en tercera posición. Pese a ello, los arandinos dispondrían de una nueva oportunidad de ascenso jugando la promoción ante el Balonmano Elda, 14.º clasificado en División de Honor B.

El equipo dirigido en aquel entonces por Carlos Colmenero consigue vencer en el partido de ida, celebrado en el Príncipe de Asturias ante 3000 espectadores y con un ambiente ensordecedor, por 24-22. La vuelta en Elda, ante medio millar de aficionados ribereños desplazados a tierras aragonesas parece abocada al fracaso. El Villa de Aranda pierde por siete goles a falta de cinco minutos. Pese a ello, una gran reacción amarilla sitúa el marcador en 26-22 con menos de un minuto por disputarse. Aranda anota y a falta de diez segundos para el final roba el balón para poner el definitivo 26-24. Los burgaleses conseguían por primera vez el ascenso a la División de Honor Plata Masculina.

Asentamiento en División de Honor B
En la primera temporada (2003/2004) en la B, el Villa de Aranda finaliza en la 11.ª posición con 23 puntos, escapando de la promoción de permanencia en las últimas jornadas. En la campaña 2004/2005 el equipo arandino logra un meritorio 9.º puesto con 27 puntos. Es entonces cuando la empresa de construcción Artepref entra como principal patrocinador del equipo (2005/2006), y el club amarillo consigue acabar en la sexta plaza de la clasificación con 35 puntos. Pese a la inversión en fichajes, el conjunto arandino retrocede en la temporada 2006/2007 hasta la 9.ª posición de la división, logrando 31 puntos. Esta campaña fue la del final de Carlos Colmenero como técnico del club. El vallisoletano, harto de la presión de una parte del club para intentar conseguir el ascenso a Asobal y siendo consciente que el equipo no podía acabar entre los dos primeros clasificados, presenta su dimisión el 12 de febrero de 2007, a falta de once jornadas para terminar el campeonato.

En ese momento la escuadra ribereña se hace con los servicios del croata Nikola Milos como entrenador, un técnico con experiencia en ASOBAL. Es en la temporada 2007/2008 cuando el Artepref Villa de Aranda realiza su mejor campaña hasta el momento, finalizando en la cuarta posición con 39 puntos en su haber. En el siguiente año (2008/2009), el equipo ribereño se queda a las puertas de jugar la fase de ascenso a la Liga ASOBAL (tras el cambio de formato y la eliminación de un ascenso directo por un playoff) al acabar en la sexta posición con 30 puntos.

Debido a la crisis económica y la explosión de la burbuja inmobiliaria, la empresa Artepref continúa siendo el principal patrocinador del equipo, pero con menor aportación económica. El club no consigue retener a Nikola Milos, que abandona el equipo para entrenar a Cangas en ASOBAL, y es el pamplonés Iñaki Aniz el elegido para el banquillo ribereño. En la temporada 2009/2010 el Artepref Villa de Aranda finaliza en la 12.ª posición y logra evitar el descenso con 23 puntos. El siguiente año (2010/2011) el club burgalés termina en la 10.ª posición con 27 puntos, mejorando los resultados de la temporada anterior.

Problemas económicos y ascenso a la Liga ASOBAL
La temporada 2011/2012 sería histórica para el club. Artepref finalmente deja de patrocinar al club y el leonés Juan Moreno toma las riendas del banquillo arandino. Sin patrocinador principal y con un retraso en la subvención del ayuntamiento de Aranda de Duero, el Villa de Aranda se debate entre la continuidad y la desaparición. Los problemas de liquidez del equipo derivan en una posible renuncia a competir en mitad de la temporada. No obstante, el equipo consigue salir adelante firmando una segunda vuelta extraordinaria y acabando en la quinta posición con 35 puntos, y por tanto, con el derecho a jugar la fase de ascenso a la Liga ASOBAL por primera vez en su historia.

El conjunto arandino logra deshacerse del Adelma Sinfín por 22-23 en las semifinales de la fase en un choque muy parejo. Los arandinos jugarían la final ante el anfitrión, el Frigoríficos Morrazo Cangas y acabaron siendo derrotados por 27-25. Sin embargo, la desaparición del Amaya Sport San Antonio ofrece la oportunidad de jugar en ASOBAL al Villa de Aranda. El 20 de julio de 2012 se acepta la invitación de la Liga ASOBAL en la asamblea de socios del equipo tras reunir en apenas unos días 25.000 euros de aval para poder disputarla. Son los propios socios los que invierten su dinero para que el equipo juegue en la máxima categoría del balonmano nacional.

La etapa en ASOBAL
Con apenas un mes y medio para diseñar un equipo competitivo para la Liga ASOBAL, el club arandino debuta en la competición el sábado 8 de septiembre de 2012 con victoria por 28-30 en Huerta del Rey ante el Cuatro Rayas Valladolid, con el catalán Magí Serra como entrenador. Tras una temporada más que digna el Villa de Aranda sella la permanencia en la última jornada de liga al vencer a Cangas en casa 25-23. Los burgaleses acaban en la 11.ª posición 22 puntos.

En la temporada venidera (2013/2014), el club apuesta por darle el banquillo al joven leonés Jacobo Cuétara. Pese a que el equipo queda en peor posición, 14.º con 22 puntos, el conjunto arandino se salva con menos problemas a falta de tres jornadas tras superar al Cuatro Rayas Valladolid en Huerta del Rey por 26-31. En la siguiente campaña, la 2014/2015, el Villa de Aranda se consolida en la categoría finalizando en la 8.ª posición con 28 puntos y situándose a solo cuatro puntos de la zona de acceso europeo.

La temporada 2015/2016 sería la mejor de la historia de la escuadra arandina. El equipo de Jacobo Cuétara acaba el año en sexta posición con 27 puntos, y roza de nuevo los puestos europeos. Sin embargo, ese mismo verano y con el cambio de directiva, el club burgalés se da cuenta de que ha gastado por encima de sus posibilidades, y se ve abocado a hacer una reducción drástica del presupuesto para paliar una deuda que supera los 100.000 euros. Cuétara no continúa en el club por discrepancias con la inversión de plantilla y toma los mandos del equipo el vallisoletano Álvaro Senovilla.

Descenso a División de Honor Plata
Pese a que el Villa de Aranda no comienza mal la temporada, el equipo acaba descendiendo de categoría tras finalizar en la 15.ª posición con 20 puntos. La derrota en casa en la última jornada ante el Ademar León condena al equipo al descenso tras cinco temporadas en la Liga Loterías ASOBAL. Pese a la mala temporada y el descenso, la directiva decide continuar con Senovilla a los mandos del equipo, decisión que no entiende gran parte de la afición amarilla. La situación se hace insostenible en la jornada cuatro tras la contundente derrota en Alcobendas, y el técnico dimite. Tras dos encuentros con Fernando Chico como interino y dos nuevas derrotas, el entrenador del ascenso a la División de Honor Plata en la temporada 2002/2003, Carlos Colmenero, se hace cargo del equipo para lograr la permanencia. Pese a un buen cambio de dinámica, un último tramo de campeonato nefasto condena al equipo al descenso finalizando con 24 puntos en la 14.ª posición.

No obstante, el equipo logra permanecer en Plata al realizar un cambio de plaza con el RGC Covadonga a cambio de 18.000 euros. La junta directiva no renueva a Carlos Colmenero y confía el proyecto a Juan Moreno, el técnico que logró el ascenso a la Liga Loterías ASOBAL en 2012. Tras una primera vuelta nefasta con solo ocho puntos conseguidos el Villa de Aranda ocupa el último lugar de la categoría. Juan Moreno está cerca de ser cesado en Navidad pero la directiva le da un voto de confianza y con varios fichajes en el mercado invernal el club reconduce la situación y salva la categoría.

Retorno a la Liga ASOBAL
El Villa de Aranda empezó la campaña 2019/20 con un gran éxito deportivo llegando a estar en la primera posición cuando se suspendió la temporada debido a la Pandemia de Covid -19. Debido a la imposibilidad de reanudar la campaña,  la liga remitió al club su ascenso a la Liga Asobal. El club después de tres años en la División de Honor Plata, retorna a la élite del balonmano nacional.

Referencias

Deporte en Aranda de Duero
Aranda de Duero
Clubes deportivos de la provincia de Burgos
Deporte en España en 2000

Club Balonmano Villa de Aranda


Dražin Vrt je naselje u Boki kotorskoj, u općini Kotor.

Zemljopisni položaj

Povijest

Stanovništvo

Nacionalni sastav po popisu 2003.
 Crnogorci -  35
 Srbi -  23
 Makedonci - 1

Uprava

Gospodarstvo

Kultura

Znamenitosti

Šport

Izvori

Vanjske poveznice

Naselja u Boki kotorskoj

Dražin Vrt


Voćni mošt u fermentaciji je tekući proizvod. Dobivamo ga fermentacijom voćnog mošta. Stvarne je alkoholne jakosti veće od 1 % vol., ali manje od tri petine ukupne volumne alkoholne jakosti. Pri proizvodnji voćnog vina, pojačavanje volumnih udjela alkohola (volumne alkoholne jakosti) može se napraviti povećanjem udjela alkohola i u voćnom moštu u fermentaciji, dodavanjem šećera.

Izvori

Voćarstvo
Enologija

Voćni mošt u fermentaciji


Im Körper des Freundes (Originaltitel: The Prisoner of Benda) ist eine Episode der US-amerikanischen Science-Fiction-Zeichentrickserie Futurama. Ihre Erstausstrahlung war am 19. August 2010 beim US-Sender Comedy Central; die deutsche Synchronfassung wurde am 31. Dezember 2011 bei ProSieben veröffentlicht. Das Werk wurde mit einem WGA Award ausgezeichnet.

Handlung
Mithilfe einer neuen Erfindung von Professor Farnsworth transferieren Amy und der Professor in den Körper des jeweils anderen – der Professor, um wieder jung zu sein, und Amy, um reuelos viel essen zu können. Später finden sie heraus, dass der geplante direkte Rücktransfer nicht möglich ist, denn die Apparatur funktioniert für jede Paarung von Körpern nur einmal.

Derweil plant Bender einen Einbruch beim robo-ungarischen Kaiser Nikolai. Um unerkannt dessen Krone stehlen zu können, tauscht er seinen Körper mit dem Professor gegen Amys Körper ein. Amy tauscht ihrerseits den Körper des Professors mit Leela. Auf diese Weise möchte Leela herausfinden, ob ihr Verehrer Fry sie nur wegen ihres Körpers liebt. Um Leelas Argument zu entkräften, will Fry ebenfalls in einen abstoßenden Körper schlüpfen und tauscht seinen eigenen mit Dr. Zoidberg. Bei einem Abendessen in einem edlen Restaurant stellen sie einander – sehr zum Leidwesen der übrigen Gäste – die widerlichen Eigenschaften ihrer neuen Körper zur Schau, um den anderen dazu zu bringen, einzugestehen, dass es ihm aufs Körperliche ankommt. Unter den Anwesenden ist auch Amy, die zwischenzeitlich Leelas Körper durch maßloses Essen hat fett werden lassen und ihn schließlich gegen den von Hermes getauscht hat. Angeekelt von den Körpern des Professors und Zoidbergs vergeht ihr der Appetit.

Bender, der beim Einbruch gestellt wurde, hat Nikolai mittlerweile überredet, seinen Körper mit ihm zu tauschen, damit Nikolai für einen Tag das Leben eines einfach-ärmlichen Roboters erleben kann. Bender tauscht zunächst Amys Körper gegen den eines Roboter-Putzeimers, dann den des Eimers gegen den Nikolais. In Gestalt des Adligen genießt Bender dessen Reichtümer, als Nikolais Lebensgefährtin und sein Erster Offizier ihm offenbaren, dass sie eine Affäre miteinander haben, Nikolai töten und die Tat dem Einbrecher anhängen wollen, um an Nikolais Thron zu kommen.

Der Professor ist in der Zwischenzeit in Benders Robotergestalt einem Roboterzirkus beigetreten, um sein Leben mit gefährlichen Stunts zu verbringen. Dort lernt er eine alte Roboterkanone kennen, die ihm die Vorzüge des eigenen, wenn auch alten Körpers wieder vermittelt. Im Fernsehen sehen sie Bender in Nikolais Körper auf der Flucht vor dem Ersten Offizier. Der Professor lässt sich von der Roboterkanone dorthin schießen und rettet Bender, indem er den Angreifer im Duell tötet.

Schließlich weisen zwei Globetrotter, Ethan "Bubblegum" Tate und "Sweet" Clyde Dixon, mathematisch nach, dass mithilfe von nur zwei zusätzlichen Körpern jeder wieder in seinen eigenen Körper rücktransferiert werden kann. Sie erreichen dies unter Zuhilfenahme ihrer eigenen Körper.

Produktion

Im Körper des Freundes wurde hergestellt als zehnte Folge der sechsten Produktionsstaffel von Futurama, die als siebte Staffel ausgestrahlt wurde (vgl. hierzu Erstausstrahlung von Futurama). Es ist damit die insgesamt 98. Episode der Serie. Die Sprecher der Hauptfiguren der Serie übernahmen einige Nebenrollen. So sprach Billy West neben Fry, Prof. Farnsworth und Dr. Zoidberg unter anderem Richard Nixon; Tress MacNeille fungierte als Linda, Prinzessin Flavia, Roboter-Putzeimer und Big Bertha; Maurice LaMarche sprach Morbo und diverse kleinere Rollen; Phil LaMarr lieh nicht nur Hermes Conrad, sondern auch Ethan "Bubblegum" Tate seine Stimme; und David Herman sprach neben Scruffy die Rollen von Nikolai und Sweet Clyde.

Regie führte Stephen Sandoval, das Drehbuch stammt von Ken Keeler. Das mathematische Theorem, wonach aus jeder Situation ein Rücktausch aller Körper zu ihren ursprünglichen Eigentümern unter Zuhilfenahme zweier weiterer Körper möglich ist, wurde von Keeler, der einen Ph.D. in Mathematik hat, extra für diese Episode entwickelt und bewiesen.

Auszeichnungen

Für das Drehbuch zu Im Körper des Freundes wurde Autor Ken Keeler 2011 von der Writers Guild of America mit einem WGA Award in der Kategorie Animation geehrt. Keeler setzte sich damit gegen seinen Kollegen Patric M. Verrone durch, der in derselben Kategorie für das Drehbuch zur Futurama-Episode Velrrrückt nach Ndndir ebenfalls nominiert war.

Weblinks

 The Prisoner of Benda beim Futurama-Wiki The Infosphere (englisch)

Einzelnachweise

Futurama-Episode
Außerirdische im Film

Im Körper des Freundes


El ShinMaywa US-2 es un avión anfibio japonés con capacidad STOL diseñado y construido por la compañía ShinMaywa, empleado en labores de búsqueda y rescate por la Fuerza Marítima de Autodefensa de Japón.

Historial

El US-2 es un monoplano de ala alta, equipado con cuatro motores turbohélice y hélices de seis palas. Su fuselaje inferior está diseñado siguiendo un esquema supresor de salpicaduras de agua, que le permite amerizar con olas de hasta tres metros de altura. Un quinto motor, con una turbina más pequeña, produce aire comprimido para aumentar la sustentación a baja velocidad e incrementar las capacidades STOL de despegue y aterrizaje/amerizaje corto. En su condición de anfibio, el US-2 puede tomar tierra en un aeropuerto convencional, dado que cuenta con tren de aterrizaje.

Si bien el cometido del US-2 se limita originalmente a la búsqueda y rescate, con ciertas modificaciones puede desempeñar otras labores. Equipando un tanque interno y compuertas de descarga es posible emplearlo para extinguir incendios, y con una reestructuración interna, equipar asientos y dedicarse al transporte de personal.

Especificaciones

Véase también

Referencias

 Datos oficiales del motor turbohélice Rolls-Royce AE 2100 (en inglés)

Enlaces externos

US-2
Aeronaves de ala alta
Hidrocanoas
Aeronaves anfibias
STOL
Aviones tractores de cuatro motores
Aeronaves de cuatro motores turbohélice
Aviones de patrulla de los años 2000 de Japón
Aeronaves militares de rescate de Japón de los años 2000

ShinMaywa US-2


Pierre Morra (1900-1969) est un joueur d'échecs français.

Biographie
Il est le fondateur de l'échiquier Niçois en 1946. En croissance continue, le club est très vite devenu le 1 club d'échecs à Nice et le 7 au niveau national.

Il a publié des ouvrages de théorie d'échecs, comme Le Jeu des échecs, principes fondamentaux, technique moderne, traité à l'usage du profane, du débutant et du joueur de force moyenne.

Contribution à la théorie des ouvertures
Son nom est associé au gambit Morra.

Notes et références

Joueur français d'échecs
Naissance en 1900
Décès en 1969

Pierre Morra


घ़, appelé la noukta, est une consonne de l'alphasyllabaire devanagari utilisé dans l'écriture du magar. Elle est formée d'un la  et d'un point souscrit.

Utilisation

En magar, le la noukta est utilisé pour transcrire une consonne spirante latérale alvéolaire voisée aspirée //.

Représentations informatiques
 décomposé

Notes et références

Bibliographie

Voir aussi
 Devanagari

Lettre devanagari

ल़


Silgueiros (eski adıyla Loureiro de Silgueiros) Portekiz'de Viseu belediyesine bağlı olan, 36,86 km2 yüzölçümüne sahip, 3590 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Viseu

Silgueiros


Cadillac Arena (chineză: 凯迪拉克 中心), inițial Beijing Wukesong Culture and Sports Center (chineză simplificată: 五棵松 体育馆; chineză tradițională: 五棵松 拉育館) și Beijing Olympic Basketball Arena, este o arenă acoperită construită pentru meciurile preliminare și finalele de baschet de la Jocurile Olimpice de vară din 2008. Șantierul a fost deschis pe 29 martie 2005, iar construcția a fost finalizată la 11 ianuarie 2008. Arena are o capacitate de 18.000 de locuri și acoperă o suprafață de 63.000 de metri pătrați. Arena include un patinoar modern de hochei pe gheață proiectat și produs de producătorul finlandez Vepe Oy în noiembrie 2016.

Istoric
Stadionul a fost construit de "Beijing Wukesong Cultural & Sports Co. Ltd." ai cărui cinci acționari sunt Zhongguancun CENCONS Group, Assets Investment Co. Ltd, Beijing Urban Construction Group Co. Ltd, Beijing Urban Construction Co. Ltd și Grupul Tianhong. După Jocurile Olimpice, centrul a devenit o parte importantă a patrimoniului Jocurilor Olimpice de la Beijing, permițând cetățenilor să se bucure de activități culturale, sportive, de agrement, de recreere și comerciale. Acesta a fost un proiect cuprinzător la scară largă, rar întâlnit la Beijing, în integrarea funcțiilor culturale, sportive și în scopuri comerciale, cu grădini mari și spațiu verde.

La data de 6 ianuarie 2011, MasterCard Worldwide, rivalul sponsorului olimpic Visa, a anunțat achiziționarea drepturilor de denumire a Centrului. A fost redenumit MasterCard Center începând cu 21 ianuarie 2011.

La 14 decembrie 2015 Kontinental Hockey League (KHL) a anunțat că echipa din Beijing care se va alătura ligii va juca pe această arenă.

Două zile mai târziu, la 16 decembrie 2015, LeTV Sports a anunțat că a obținut drepturile de numire pentru arenă. A fost denumită în mod oficial LeSports Center la 1 ianuarie 2016. În plus, LeSports a promis să furnizeze un pachet de servicii de inignerie, IT și training în interiorul arenei și în afara ei.

La 5 septembrie 2016, fundașul Anssi Salmela de la Kunlun Red Star, a marcat primul gol în primul joc de hochei din arena și primul gol pentru Kunlun în KHL. Red Star a câștigat jocul 6-3. În 2017, 18.000 de persoane au participat la meciul de All-Star Game al federației de baschet.

Din septembrie 2017, divizia Cadillac a General Motors a obținut drepturile de numire pentru această arenă.

Referințe

Stadioane din China
Beijing
Jocurile Olimpice de vară din 2008
Fondări în 2008
2008 în China

Cadillac Arena


Nodipecten magnificus es una especie de bivalvo de la familia Pectinidae.

Distribución
Es endémica de Ecuador.

Referencias
 Finet, Y. 1996. Nodipecten magnificus. 2006 IUCN Red List of Threatened Species.  Downloaded on 7 August 2007.

Nodipecten magnificus


Das 6. Festival da Canção ( VI Grande Prémio TV da Cançao 1969) fand am 24. Februar 1969 im Teatro São Luiz in Lissabon statt. Es diente als portugiesischer Vorentscheid für den Eurovision Song Contest 1969.

Moderatorin der Sendung war Lurdes Norberto.

Als Siegerin ging zum zweiten Mal nach 1965 Simone de Oliveira mit dem Titel Desfolhada Portuguesa hervor. Beim Eurovision Song Contest in Madrid erhielt sie vier Punkte und belegte am Ende den 15. Platz.

Teilnehmer

Weblinks
 VI Grande Prémio TV da Canção 1969 (portugiesisch)

1969
Musikwettbewerb 1969
Veranstaltung in Lissabon
Musikveranstaltung in Portugal

Festival da Canção 1969


Faust (în ) este un film de groază german din 1926, regizat de Friedrich Wilhelm Murnau. Rolurile principale sunt interpretate de actorii Gösta Ekman, Emil Jannings și Camila Horn.

Distribuție
 Gösta Ekman - Faust
 Emil Jannings - Mephisto
 Camila Horn - Gretchen
 Frida Richard - Gretchen's Mamă
 William Dieterle - Valentin, Gretchen's Frate
 Yvette Guibert - Marthe Schwerdtlein, Gretchen's aunt
 Eric Barclay - Duke of Parma
 Hanna Ralph - Duchess of Parma
 Werner Fuetterer - Archangel

Note

Bibliografie

 Lotte H. Eisner|Eisner, Lotte H. Murnau, (A Shadows book), Berkeley, CA: University of California Press, 1973, .
 Los cinco Faustos, film documentar la Filmoteca Española.

Legături externe

 Interview with Stan Ambrose
 Faust at Arts & Faith Top100 Spiritually Significant Films
 DVD review by Gary Johnson

Vezi și
 Listă de filme de groază din anii 1920

Filme din 1926
Filme de groază
Filme germane
Filme MGM
Filme bazate pe poezii
Filme din Republica de la Weimar
Filme mute
Filme alb-negru

Faust (film din 1926)


Thomas de Grey (1680 - 1765) de Merton, Norfolk, est un propriétaire terrien anglais et homme politique whig qui siège à la Chambre des communes entre 1708 et 1727.

Jeunesse

Il est baptisé le 13 août 1680, le fils aîné survivant de  et de son épouse Elizabeth Bedingfield, fille de Thomas Bedingfield de Darsham . Il fait ses études à la Bury St Edmunds Grammar School et est admis au St John's College de Cambridge le 18 mai 1697, à l'âge de 17 ans. Par un accord de mariage daté du 10 septembre 1706, il épouse avec 4 500 £ de dot, Elizabeth Windham, fille de William Windham de Felbrigg, Norfolk. Son mariage le met en relation avec de nombreuses familles Whig du Norfolk, bien que son père soit un conservateur .

Carrière
Il est élu député Whig de Thetford aux élections générales britanniques de 1708. Il soutient la naturalisation des Palatins en 1709 et vote la destitution du docteur Sacheverell en 1710. Il ne se présente pas aux élections générales britanniques de 1710, peut-être pour des raisons de coût, et aux élections générales britanniques de 1713, il décline une invitation de Robert Walpole à se présenter dans Norfolk .

Aux élections générales britanniques de 1715, de Grey est soutenu par Lord Townshend en tant que candidat Whig pour le Norfolk et il remporte le scrutin. Il vote contre le projet de loi septennal de 1716 et rejoint l'opposition (menée par Townshend et Robert Walpole) contre Lord Cadogan en juin 1717. Il s'abstient lors des votes sur le projet de loi sur la pairie et sur l'abrogation de l'Occasional Conformity Act et de la Schism Act, le tout en 1719. Il est réticent à se représenter aux élections générales britanniques de 1722 et remporte le siège sans opposition, mais ne s'est jamais représenté .

Il meurt en 1765 et est inhumé à Merton le 18 décembre 1765. De sa femme, il a deux filles et deux fils survivants, Thomas et William.

Références

Étudiant de St John's College (Cambridge)
Décès en décembre 1765
Naissance en 1680

Thomas de Grey (1680-1765)


Même les pigeons vont au paradis (übersetzt: Sogar Tauben kommen in den Himmel) ist ein französischer animierter Kurzfilm von Samuel Tourneux aus dem Jahr 2007. Er erlebte am 27. Januar 2007 auf dem Festival du Court-Métrage de Clermont-Ferrand seine Festivalpremiere.

Handlung
Ein Mann, der gerade die Zeitung liest, erhält über Funk den Auftrag, einen Klienten in Bourdalou abzuholen. Vor dem Haus wiederum fängt ein Priester den Funkspruch auf und verfolgt den Mann, der auf einem Motorrad nach Bourdalou fährt. Der Priester rammt das Motorrad und der Fahrer stürzt, sodass der Priester als erster in Bourdalou ankommt. Hier fängt er den Rentner Moulin gerade so auf, als er bei der Suche nach seinem Sparstrumpf von einer selbstgebauten Leiter fällt. Der Priester redet Moulin zu, dass sein Geiz der Grund sein werde, dass er in die Hölle kommt, und präsentiert ihm kurze Zeit später die Himmelfahrtskapsel XV-750, die die Reise in den Himmel besonders luxuriös machen soll. Moulin will die Kapsel erst testen, bevor er einen Kaufvertrag unterschreibt. Der Priester weigert sich zunächst, stimmt dann jedoch zu: Mit großem Aufwand wirft er Glitter und Wattebällchen und der im Inneren der Kapsel eingeschlossene Moulin glaubt, tatsächlich in einer perfekten Himmelswelt zu sein. Er unterschreibt den Kaufvertrag.

Kurze Zeit später hört man ein Motorrad am Haus ankommen. Der Tod persönlich erscheint, um Herrn Moulin mitzunehmen, der vor wenigen Minuten auf der Suche nach einem roten Sparstrumpf zu Tode gefallen sei. Der Priester hat den Sparstrumpf von Moulin als Bezahlung für die Kapsel erhalten, wird vom Tod für Moulin gehalten und geköpft. Moulin verabschiedet sich vom Tod fröhlich mit einem Gläschen Alkohol. Als er alleine ist, steigt er neugierig in die Kapsel und schließt die Tür von innen mit einem roten Knopf – und ist nun allein in der Kugel gefangen.

Auszeichnungen
Même les pigeons vont au paradis wurde 2008 für einen Oscar in der Kategorie "Bester animierter Kurzfilm" nominiert, konnte sich jedoch nicht gegen Peter und der Wolf durchsetzen.

Weblinks

 Même les pigeons vont au paradis auf bcdb.com

Filmtitel 2007
Französischer Film
Kurzfilm
Trickfilm

Même les pigeons vont au paradis


يوسف الخطيب هو شاعر فلسطيني من شعراء القرن العشرين. عمل في مجال الإذاعة والنشر، وكان عضو في المجلس الوطني الفلسطيني منذ دورة عام 1968.

النشأة والتحصيل العلمي
وُلد يوسف الخطيب في بلدة دورا قضاء محافظة الخليل عام 1931. تلقى تعليمه الابتدائي في مدارسها، ثم انتقل ليكمل دراسته الثانوية في مدينة الخليل. عمل بعدها لفترة قصيرة في إحدى الصحف المحلية في الأردن قبل أن يتوجه إلى دمشق سنة 1951 حيث التحق بكلية الحقوق بالجامعة السورية وتخرج منها سنة 1955 بإجازة في الحقوق، ودبلوم اختصاص في الحقوق العامة. انتسب يوسف الخطيب إلى حزب البعث العربي الاشتراكي أثناء دراسته الجامعية.

في سنة 1955 قام طلبة الجامعة السورية بإصدار أول ديوان من شعره بعنوان العيون الظماء للنور، وهو عنوان القصيدة التي فاز بها بالجائزة الأولى في مسابقة مجلة الآداب والتي نظمت على مستوى الوطن العربي آنذاك.
عمل في الإذاعة الأردنية حتى عام 1957، حيث غادر الأردن عقب أزمة حكومة سليمان النابلسي والتحق بالعمل في الإذاعة السورية. وفي هذه الفترة أصدر ديوانه الثاني بعنوان عائدون عام 1959.

أثر ملاحقة البعثيين إبان الوحدة السورية المصرية، لجأ إلى بيروت، ومنها إلى هولندا حيث عمل في القسم العربي في إذاعة هولندا العالمية. لكنه عاد إلى العراق إثر ثورة 8 شباط ومنها إلى سوريا حيث استقر فيها بشكل نهائي.

بعد فترة وجيزة من عودته أصدر ديوانه الثالث بعنوان واحدة الجحيم عام 1964، وفي عام 1965 تولى منصب المدير العام للهيئة العامة للإذاعة والتلفزيون. لكنه تخلى عن الوظيفة الحكومية نهائياً عام 1966، ليؤسس دار فلسطين للثقافة والإعلام والفنون والتي أصدر عنها عدداً من المطبوعات، أهمها إصداره للمذكرة الفلسطينية ما بين الأعوام 1967- 1976.

وفي نفس العام الذي ترك فيه الخطيب العمل الحكومي، شارك في أعمال الهيئة التأسيسية (لاتحاد الكتاب العرب) في سوريا، وأسهم في وضع نظامه الأساسي، والداخلي. وفي عام 1968 اختير بإجماع القوى والفعاليات الوطنية الفلسطينية في ذلك الحين، عضواً في المجلس الوطني الفلسطيني (عن المستقلين)، وما يزال يحتفظ بموقعه هذا حتى وفاته . كما شارك في المؤتمر العام التأسيسي (لاتحاد الكتاب والصحفيين الفلسطينيين المنعقد في بيروت) تم انتخابه لنيابة الأمانة العامة للاتحاد.

في عام 1988 نشر يوسف الخطيب ديوانين اثنين، أحدهما بعنوان بالشام أهلي والهوى بغداد والآخر بعنوان رأيت الله في غزة وهما آخر ما صدر للشاعر من دواوين مكتوبة. تجدر الإشارة هنا إلى أن الشاعر أصدر سنة 1983 أول ديوان سمعي في الوطن العربي على أربعة أشرطة كاسيت تحت عنوان مجنون فلسطين.

دواوينه الشعرية
 العيون الظماء للنور - طباعة مجموعة من طلاب الجامعة السورية عام 1955.
 عائدون - عن دار الآداب اللبنانية 1959.
 واحة الجحيم - عن دار الطليعة اللبنانية عام 1964.
 مجنون فلسطين: ديوان سمعي - عن دار فلسطين 1983.
 رأيت الله في غزة _ عن دار فلسطين بدمشق عام 1988.
 بالشام أهلي و الهوى بغداد _ عن دار فلسطين بدمشق عام 1988.

كتابات أخرى

عام 1968 صدر للشاعر عن دار فلسطين مؤلفاً بعنوان ديوان الوطن المحتل يضم مجموعة من قصائد ودواوين شعراء فلسطين المحتلة عام 1948، أمثال محمود درويش وسميح القاسم وتوفيق زياد، إضافة إلى دراسة بقلم الشاعر عن الحركة الشعرية في فلسطين المحتلة. كما صدرت للشاعر مجموعة قصصية وحيدة بعنوانعناصر هدامة عام 1964 عن المكتبة العصرية بلبنان، إضافة إلى سيناريو أدبي بعنوان مذبحة كفر قاسم، وقد حرص الخطيب على ترجمة هذا السيناريو إلى كل من الإنكليزية، الفرنسية، والألمانية.

المذكرة الفلسطينية

تعتبر المذكرة الفلسطينية أبرز إصدارات دار فلسطين، وأكثرها تأثيراً ورسوخاً في الذاكرة. حيث قام الخطيب بتسجيل يوميات القضية الفلسطينية فيها بالاستناد إلى عدد من المراجع الهامة في هذه القضية، وقد دأب على إصدارها لمدة تسع سنوات (من 1967- 1976) بخمس لغات عالمية، هي العربية، الإنكليزية، الفرنسية، الإسبانية، والألمانية.

توجهاته السياسية
يعتبر يوسف الخطيب من المؤمنين بالقومية العربية. وقد عبر عن هذا الانتماء عبر انتسابه إلى حزب البعث العربي الاشتراكي.

تكريم ورحيل
حصل على وسام القدس للآداب عام 1991 ونحراسمه وسام نجمة القدس عام 2011. توفي في دمشق عام 2011 وأقيم له عزاء في دار السعادة بدمشق أيام17~19/6/2011.

مراجع

أشخاص من دورا
أعضاء المجلس الوطني الفلسطيني
حائزون على وسام القدس للثقافة والفنون والآداب
شعراء فلسطينيون في القرن 20
شعراء فلسطينيون في القرن 21
مواليد 1931
وفيات 2011
خريجو جامعة دمشق
وفيات في دمشق
شعراء بالعربية في القرن 20
شعراء بالعربية في القرن 21

يوسف الخطيب (فلسطيني)


Prva hrvatska rukometna liga za žene za sezonu 2018./19. je dvadeset i osma sezona prvog ranga hrvatskog rukometnog prvenstva za žene od neovisnosti.
Prvenstvo je peti put zaredom i 25. ukupno osvojila "Podravka Vegeta" iz Koprivnice.

Sustav natjecanja
U ligi je sudjelovalo trinaest klubova koji su odigrali dvokružnu ligu (26 kola. 24 utakmice po ekipi).
"Pitomača" odustala uoči početka sezone.

Sudionici

 Bjelovar, Bjelovar
 Dalmatinka, Ploče
 Koka, Varaždin
 Lokomotiva, Zagreb
 Murvica, Crikvenica
 Osijek, Osijek
 Podravka Vegeta, Koprivnica
 Sesvete-Agroproteinka, Sesvete, Zagreb
 Split 2010, Split
 Trešnjevka, Zagreb
 Umag, Umag
 Zamet, Rijeka
 Zrinski, Čakovec
  Pitomača, Pitomača

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Prva hrvatska rukometna liga za žene
 Hrvatski kup 2018./19.

Vanjske poveznice
 hrs.hr
 hrs.hr, Novosti o hrvatskim rukometnim ligama

Izvori
 hrs.hr, 1. HRL Ž (2018./19.) (do 19. kola), wayback arhiva od 22. srpnja 2019.
 hrs.hr, Glasnici liga 2018/2019, pristupljeno 16. lipnja 2022.
 sportilus.com, 1. Hrvatska ženska rukometna liga   2018/19 (1. HŽRL) (do 19. kola), pristupljeno 16. lipnja 2022.
  the-sports.org, Croatia Women's Division 1 1 HRL Zene 2018/2019, pristupljeno 16. lipnja 2022.
 rezultati.com, HRVATSKA: 1. HRL Women - 2018-2019, pristupljeno 16. lipnja 2022.
  sofascore.com, 1. HRL Women, pristupljeno 16. lipnja 2022.

2018-19
ž-1

1. HRL za žene 2018./19.