Ennio Morricone (d. 10 Kasım 1928 - ö. 6 Temmuz 2020), OMRI sahibi, orkestratör, şef, trompetçi ve çok çeşitli tarzlarda müzik yazan İtalyan besteciydi.

Morricone, sinema ve televizyon için 400'den fazla puan ve 100'den fazla klasik eserle, tüm zamanların yaygın en üretken ve en büyük film bestecileri arasında kabul edilir.

Filmografisi Sergio Leone 'nin "A Fistful of Dollars" dan beri tüm filmlerini, Giuseppe Tornatore'nun "Cinema Paradiso, Cezayir Savaşı, Dario Argento'nun Hayvan Üçlemesi,1900, Exorcist II, Days of Heaven, Fransız sinemasındaki birkaç büyük film özellikle komedi üçlemesi La Cage aux Folles I, II, III ve Le Professionnel ve ayrıca The Thing, Bir zamanlar Amerika, The Mission, Dokunulmazlar, Mission to Mars, Bugsy, İfşa, Ateş Hattında,Bulworth, Ripley'in Oyunuve Nefret Dolu Sekiz gibi 70'ten fazla ödüllü filmi kapsar.

Hayatın erken dönemi ve eğitimi
Morricone, Libera Ridolfi ve müzisyen Mario Morricone'un oğlu olarak Roma'da doğdu. İtalya doğduğu sırada faşist yönetim altındaydı. Ailesi, Frosinone yakınlarındaki Arpino'dan geldi. Morricone'un dört kardeşi vardı: Adriana, Aldo, Maria ve Franca. Roma'nın merkezinde Trastevere'de yaşadılar. Annesi küçük bir tekstil işi kurarken, Babası hafif müzik orkestralarında performans gösteren profesyonel bir trompetçiydi.

Morricone'nun babası ona ilk olarak müzik okumayı ve birkaç enstrüman çalmayı öğretti. Umberto Semproni'nin rehberliğinde trompet dersleri almak için Ulusal Saint Cecilia Akademisi'ne girdi. Konservatuvara resmen 1940 yılında 12 yaşında girdi ve altı ay içinde tamamladığı dört yıllık bir uyum programına girdi. Trompet, beste ve koro müziğini, daha sonra Morricone'nun konser parçalarına adayacağı Goffredo Petrassi yönetiminde çalıştı.

1941'de Morricone, Veneto bölgesi gezisi vesilesiyle Carlo Zecchi'nin yönettiği Opera Orkestrası'nın bir parçası olmak üzere Ulusal Saint Cecilia Akademisi öğrencileri arasından seçildi. 1946 yılında trompet diplomasını aldı, klasik kompozisyon ve düzenlemede çalışmaya devam etti  Morricone, 1952'de Bant Düzenlemesi için Enstrümantasyon Diplomasını 10 üzerinden 9 puanla aldı.

Kariyer

İlk kompozisyonlar
Morricone ilk bestelerini altı yaşındayken yazdı ve doğal yeteneklerini geliştirmesi için teşvik edildi. 1946'da, ilk olarak yedi "genç" Lieder grubunda Fukuko'nun bir metnine ses ve piyano için "Il Mattino" ("Sabah") besteledi.

Sonraki yıllarda, İtalyan şair Giacomo Leopardi'nin bir metnine dayanan "Imitazione" gibi şan ve piyano için klasik müziğin yanı sıra tiyatro için müzik yazmaya devam etti. Olinto Dini'ye ait metin, R. Gnoli'nin sözleriyle "Distacco I" ve "Distacco II", bariton için "Oboe Sommerso" ve şairin Salvatore Quasimodo sözleriyle beş enstrüman ve alto için "Verrà la Morte" ve piyano, romancı Cesare Pavese tarafından yazılan bir metne dayanmaktadır.

1953'te Gorni Kramer ve Lelio Luttazzi tarafından Morricone'dan bir dizi akşam radyo programı için Amerikan tarzında bazı potburi için bir aranjman yazması istendi. Besteci, diğer 'ciddi' klasik parçaların bestelenmesiyle devam etti, böylece karakterinin her zaman ayrılmaz bir parçası olan esnekliği ve eklektizmi gösterdi. Birçok orkestra ve oda kompozisyonu aslında 1954 ile 1959 arasındaki döneme aittir: "Musica per archi e pianoforte" (1954), "Invenzione, Canone e Ricercare per piano"; Flato, obua, fagotto, keman, viyola, e viyolonsel başına sesetto (1955),  Obua başına Dodici Variazione, viyolonsel, e piyano; Üçlü per klarnet, korno, e viyolonsel; Variazione su un tema di Frescobaldi (1956); Quattro pezzi per chitarra (1957);  keman, viyolonsel, e piyano için distanze ; Musica per unici keman, Tre Studi per flauto, clarinetto, e fagotto (1958); ve hocasına Goffredo Petrassi adanmış "Orkestra Başına Konçerto" (1957).

Morricone kısa sürede radyo dramaları için ilk fon müziğini yazarak popülerlik kazandı ve hızla filme geçti.

Radyo, televizyon ve pop sanatçıları için besteleri
Morricone'nin aranjörlük kariyeri 1950'de "Mamma Bianca" (Narciso Parigi) adlı parçayı düzenleyerek başladı. "Anno Santo" (Kutsal Yıl] vesilesiyle, radyo yayıncılığı için uzun bir popüler adanmış şarkılar grubu düzenledi. 1956'da Morricone, bir caz grubunda çalarak ve İtalyan yayın hizmeti RAI için düzenleme pop şarkıları çalarak ailesini desteklemeye başladı. 1958'de RAI tarafından işe alındı, ancak işyerindeki ilk gününde, çalışanlar tarafından bestelenen müziklerin yayınlanmasının bir şirket kuralı tarafından yasaklandığı söylenince işinden ayrıldı. Daha sonra Morricone, Renato Rascel, Rita Pavone, Domenico Modugno ve Mario Lanza ile çalışarak RCA Victor'da en iyi stüdyo aranjörlerinden biri oldu.

Kariyeri boyunca Morricone, Gianni Morandi (Go Kart Twist, 1962), Alberto Lionello (La donna che vale') dahil olmak üzere birçok ulusal ve uluslararası caz ve pop sanatçısı için şarkılar besteledi. ', 1959), Edoardo Vianello (Ornella, 1960; Cicciona cha-cha, 1960; Faccio finta di dormire, 1961; T'ho conosciuta , 1963; ve ayrıca Pinne, fucine ed occhiali, I Watussi ve Guarda come dondolo), Nora Orlandi (Arianna, 1960), [[Jimmy Fontana] ] (Twist no. 9; Nicole, 1962), Rita Pavone (Come te non-ce nessuno ve Pel di carota, 1962'den, düzenleyen Luis Bacalov), Catherine Spaak (Penso a te; Questi vent'anni miei, 1964), Luigi Tenco (Quello che conta ; Tra tanta gente; 1962), Gino Paoli (Nel corso 1963'ten, Morricone ile Paoli tarafından yazılmıştır), Renato Rascel (Scirocco, 1964) , Paul Anka (Ogni Volta), Amii Stewart, Rosy Armen (L'Amore Gira), Milva (Ridevi, Metti Una Sera A Cena), Françoise Hardy (Je changerais d'avis, 1966), Mireille Mathieu (Mon ami de toujours; Pas vu, pas pris, 1971; J'oublie la pluie et le soleil, 1974) ve Demis Roussos (Dünyayı(I Like The World, 1970).

1963'te besteci (Roby Ferrante ile birlikte), Paul Anka tarafından 1964'deki Sanremo Festivali sırasında ilk kez seslendirilen bir şarkı olan "Ogni volta" ("Every Time") bestesinin müziğini yazdı. Bu şarkı Morricone tarafından düzenlenip yönetildi ve bir milyonu yalnızca İtalya'da olmak üzere dünya çapında üç milyondan fazla sattı.
Bir diğer başarısı da "Se telefonando" adlı bestesiydi. Mina tarafından seslendirilen şarkı, Mina'nın 4. stüdyo albümü Studio Uno 66da yer alan bir parçaydı. Morricone'un sofistike "Se telefonando" düzenlemesi, melodik trompet hatları, Hal Blaine tarzı davul, bir yaylı çalgı seti, 1960'larda Europop kadın koro ve yoğun ses altı tınılı trombonların bir kombinasyonuydu. İtalyan Hitparade No. 7 şarkısında, koro boyunca tonalite gerilim yaratan sekiz geçişi vardı. Sonraki yıllarda, şarkı Françoise Hardy ve Iva Zanicchi (1966), Delta V tarafından yapılan coverlar da dahil olmak üzere (2005), Vanessa ve O'lar (2007) ve Neil Hannon (2008) İtalya'da ve yurtdışında birçok sanatçı tarafından kaydedildi. la Repubblica gazetesinin 2010 yılında Mina'nın 70. yılını kutlamak için düzenlediği okuyucu anketinde Françoise Hardy – Mon amie la rose sitesinde 30,000 seçmen tarafından şimdiye kadar Mina tarafından kaydedilen en iyi şarkı seçildi.

1987'de Morricone, Pet Shop Boys ile birlikte It Couldn't Happen Here yazdı. Uluslararası sanatçılar için diğer besteleri şunlardır: Ruggero Raimondi'nin La metà di me ve Immagina (1988), Zucchero tarafından seslendirilen Libera l'amore (1989), Love Affair (1994) k.d. lang, Ha fatto un sogno (1997) Antonello Venditti tarafından, Di Più (1997) Tiziana Tosca Donati tarafından, Come un fiume tu (1998), Andrea Bocelli'nin Un Canto (1998) ve Conradian (2006), Angelo Branduardi'nin Ricordare (1998) ve Salmo (2000), ve Sting tarafından yazılan My heart and I (2001).

Müziklerini yaptığı film ve televizyon dizilerinin sayısı 500'ü geçer. Bestecinin çalışmaları elektronikadan rocka, konçertodan avangart caza kadar çok geniş bir yelpazenin içinde yer alır. Bunların yalnızca %30'u Western tarzında olmasına rağmen, en çok bu işleriyle ün kazanmıştır. Morricone'nin kalabalık olmayan, rafine müzik tarzı bilhassa İyi, Kötü ve Çirkin (Sergio Leone, 1966) ve Once Upon a Time in the West (Sergio Leone, 1968) gibi klasik Spagetti Westernlerinde kendini gösterir. Daha yakın zamanlarda, Misyon (The Mission,Roland Joffé, 1986), Dokunulmazlar (The Untouchables, Brian DePalma, 1987) ve Cinema Paradiso (Giuseppe Tornatore, 1988) gibi filmlere yaptığı müziklerle konuşulmuş ve iyi eleştiriler almıştır. 6 Temmuz 2020 tarihinde, düşmeye bağlı uzun süreli yaralarından ötürü ölmüştür.

Ödülleri
 1969 - Premio Spoleto Cinema
 1970 - Metti, una sera a cena için Gümüş Kurdele ödülü
 1971 - Sacco e Vanzetti için Gümüş Kurdele ödülü
 1972 - La califfa için Cork Film International ödülü
 1979 - Days of Heaven için Oscar adaylığı
 1981 - Il prato için Premio della critica discografica ödülü
 1985 - Once Upon A Time In America için Gümüş Kurdele ve BAFTA ödülleri
 1986 - The Mission için Oscar adaylığı ile BAFTA ve Altın Küre ödülleri
 1988 - Dokunulmazlar için Gümüş Kurdele, BAFTA, Grammy Ödülleri ile Oscar adaylığı
 1988 - Gli occhiali d'oro için David di Donatello ödülü
 1989 - Nuovo Cinema Paradiso için David di Donatello ödülü
 1989 - Il giorno prima için Nint Annual Ace Winner ödülü
 1989 - Pardo d'Oro alla carriera ödülü (Locarno Uluslararası Film Festivali)
 1990 - Nuovo Cinema Paradiso için BAFTA, Prix Fondation Sacem del XLIII Cannes Film Festivali ve David di Donatello ödülleri
 1991 - Stanno tutti bene için David di Donatello ödülü
 1992 - Bugsy için Oscar adaylığı
 1992 - Grolla d'oro alla carriera (Saint Vincent)
 1993 - Jonas che visse nella balena için David di Donatello ve Efebo d'Argento ödülleri
 1994 - ASCAP Golden Soundtrack (Los Angeles) ödülü
 1995 - Leone d'Oro alla carriera (Venedik Film Festivali)
 2000 - 1900 Efsanesi (1998) için Altın Küre ödülü
 2000 - Canone inverso için David di Donatello ödülü
 2000 - Malèna ile Oscar adaylığı
 2003 - 72 Meters için Golden Eagle ödülü
 2006 - Carlo Azeglio Ciampi'nin elinden Grand Officer ödülü
 2007 - Oscar Onur ödülü
 2016 - The Hateful Eight için Oscar ödülü

Diskografi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Morricone Resmî Sitesi
 AllMusic.com  - AllMusicGuide Diskografi / Eleştiri
 IMDb.com - IMDb sayfası

1928 doğumlular
Roma doğumlu müzisyenler
İtalyan besteciler
İtalyan film müziği bestecileri
İtalyan orkestra şefleri
Akademi Onur Ödülü sahipleri
Altın Küre Ödülü sahipleri
BAFTA Ödülü sahipleri
Emmy Ödülü sahipleri
Grammy Ödülü sahipleri
Gümüş Kurdele Ödülü sahipleri
2020 yılında ölenler
En İyi Özgün Müzik Akademi Ödülü sahipleri
Yükselen Güneş Nişanı sahipleri
BAFTA En İyi Özgün Müzik Ödülü sahipleri
Altın Küre Ödülü kazanan müzisyenler
En İyi Özgün Müzik Altın Küre Ödülü sahipleri
En İyi Özgün Müzik Akademi Ödülü sahibi şarkı yazarları
BAFTA En İyi Özgün Müzik Ödülü sahibi şarkı yazarları
Düşerek ölenler
En İyi Orijinal Film Müziği Grammy Ödülü sahipleri
Yaşam Boyu Başarı Altın Aslan Ödülü sahipleri

Ennio Morricone


Eve Kivi (Paide, 8. svibnja 1938.) je estonska glumica. Rodno ime joj je Eeve Kivi.

Životopis
Godine 1959. diplomirala je na učilištu Estonskog dramskog kazališta. Radila je u Tallinnfilmu i Mosfilmu. Od 1955. glumila je u oko 50 filmova.

Od 1965. do 1972. bila je udana za brzoklizača Antsa Antsona .

Odabrana filmografija

 1959. "Vallatud kurvid"
 1959. "Sampo" (uloga: Annikki)
 1961. "Ohtlikud kurvid"
 1969. "Viimne reliikvia"
 1974. "Ohtlikud mängud"
 1975. "Briljandid proletariaadi diktatuurile"
 1992. "Need vanad armastuskirjad"
 1994. "Tulivesi" (uloga: Lulu)

Nagrade
 1983.: zaslužna umjetnica Estonske SSR

Izvori

Estonski umjetnici

Eve Kivi


An Furtadoa mixta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Henry Nicholas Ridley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mitsuru Hotta. An Furtadoa mixta in nahilalakip ha genus nga Furtadoa, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Furtadoa

Furtadoa mixta


Liceul Israelit din Timișoara a fost o unitate de învățământ a comunității evreiești din Banat. Liceul a funcționat între anii 1919–1948, având un număr de c. 700 de elevi. Avea 4 clase gimnaziale pentru fete, 8 clase de liceu teoretic pentru băieți și 8 clase de liceu comercial (pentru băieți).

După 1948 în localul său a funcționat Liceul de Sport și Liceul de Arte Plastice.

În 2003 clădirile liceului au fost restituite organizației Caritatea, care în 2014 le-a vândut ca teren. Actualul proprietar dorește o dezvoltare urbană care presupune demolarea clădirilor, fapt care a stârnit numeroase controverse, atât cu privire la prezervarea patrimoniului istoric al Timișoarei, cât și despre ce urmează să se construiască în loc.

Învățământul israelit în Timișoara
Prima mențiune privind învățământul israelit în Timișoara provine de pe piatra de mormânt a medicului Asriel Assael din cimitirul sefard din Timișoara, decedat în 1636. Copii erau instruiți în heder în Talmud (Tora), să citească, să scrie și să socotească.

În secolele al XVIII-lea și al XIX-lea până la 1867 învățământul avea la bază limba germană. Pe la mijlocul secolului al XIX-lea, in afara școlilor tradiționale religioase au funcționat intermitent la Timișoara câteva școli primare evreiești cu limba de predare germană. Din 1867, prin Legea naționalităților (Legea XLIV) evreii au fost considerați cetățeni maghiari de religie mozaică, iar Legea învățământului (Legea XXXVIII) prevedea obligativitatea alfabetizării, însă având ca limbă oficială de predare limba maghiară, ceea ce a dus la o asimilare rapidă a lor. Dorința de a evita o asimilare completă și unele manifestări antisemite au dus la necesitatea înființării unor școli proprii, laice, dar în care se preda limba ebraică, iudaismul și tradiția sărbătorilor evreiești. Însă societatea evreilor era divizată,  existau trei curente, care aveau poziții diferite: comunitatea neologă (modernistă — care recunoștea hotărârile Congresului comunităților evreiești din Ungaria și Transilvania, desfășurat la Pesta în 1868–1869), cea ortodoxă (tradiționalistă — care respingea aceste hotărâri) și cea status-quo ante, care se pronunța pentru păstrarea situației dinainte de congres. Predarea materiilor specifice, în special a religiei, diferea, astfel că școlile fiecărei comunități nu puteau fi decât confesionale, ceea ce le priva de susținerile de care beneficiau școlile de stat. Totuși, în 1917, din inițiativa profesorului Marmorek și cu sprijinul societății Hatikva, a luat ființă prima grădiniță evreiască, iar în anul următor, prima Școală Primară Israelită (cea din cartierul Iosefin), sub conducerea directorului Leopold Fleischer.

La sfârșitul Primului Război Mondial evreii din Banat și Transilvania s-au organizat în Uniunea Națională a Evreilor din Banat și Transilvania, organism care viza recunoașterea evreilor ca minoritate națională. Aceasta, în baza Declarației de la Alba Iulia, crea premiza instruirii în limba proprie, în speță ebraica. La cererea adresată Resortul Cultelor și Instrucțiunii din cadrul Consiliului Dirigent de președintele comunității, dr. av. Adolf Vértes, și în baza unei autorizații orale (aprobarea scrisă — autorizația Nr. 23527/1919 — va veni doar în 2 ianuarie 1920), la 4 octombrie 1919 și-a început activitatea Liceul Confesional Israelit, cu 650 de elevi, 401 băieți și 249 de fete (în clase mixte, sistem coeducație). Dintre aceștia 70 erau neevrei. Întrucât limba maternă a tuturor elevilor era maghiara, aceasta a fost desemnată drept limbă de predare, existând și ore de ebraică. Directorul liceului era dr. Victor Déznai. Neavând încă local propriu, cursurile se țineau în diverse localuri: Palatul Lloyd, sediul Comunității Evreiești din Cetate, clădirea Politehnicii de pe str. Telbisz și alte școli. Încă de la început au fost discuții, rabinii cereau ore de religie separate pentru cele trei comunități, cerință care a fost însă respinsă, adoptându-se o programă unică.

Însă școlile confesionale nu aveau drept de publicitate (diplomele eliberate de ele nu erau recunoscute). Acest drept era rezervat școlilor de stat; ca urmare s-au făcut demersuri ca liceul să devină de stat. Întrucât acum Banatul aparținea de România, pentru a deveni de stat liceul trebuia să se conformeze legislației României în domeniul educației. Cerințele erau: renunțarea la coeducație (clase separate de băieți și fete), limba statului (româna) ca limbă de predare (existau ore pentru alte limbi: ebraica, maghiara, germana și franceza, studiate ca limbi străine), profesorii să fie cetățeni români, limba română să fie predată de profesori de stat, să se respecte planul de învățământ de stat și reglementările în vigoare, predarea să se facă după manualele aprobate, să se asigure salariile și pensiile profesorilor care nu sunt de stat și să aibă local propriu.

Cel mai greu de îndeplinit a fost cerința limbii de predare. Elevii nu stăpâneau suficient nici limba română, nici cea ebraică pentru a studia diferitele materii. Limba română a fost considerată utilă pentru viitorul în România, iar cea ebraică pentru contactele din străinătate, iar limba maghiară a fost menținută ca limbă de tranziție. S-a hotărât ca din anul școlar 1926/1927 limba și literatura română, istoria și geografia României să fie predate în limba română; limba, literatura și istoria evreilor, precum și religia să se predea în limba ebraică; limba și literatura maghiară în această limbă, iar celelalte obiecte în limba română sau ebraică. Funcționarea liceului este confirmată de autorizațiile Nr. 51, 52 și 53/1928 eliberate de Ministerul Educației Naționale.

O altă problemă majoră a fost asigurarea unui local propriu. În acest scop s-au făcut demersuri la primărie pentru achiziționarea unui teren de c. 8000 m², un cvartal situat actual între bd. Constantin Diaconovici Loga, str. 20 decembrie 1989, bd. Mihai Eminescu și str. Patriarh Miron Cristea. Acolo, pe latura de nord, spre bd. Mihai Eminescu, s-a construit clădirea liceului, finanțată din colecte și donații ale comunității evreilor. Arhitectul a fost Gideon Neubauer (? – d. 1960, Israel). Inițial, în forma dată în funcțiune în 1923, clădirea avea un singur nivel și avea 16 săli de clasă, una de gimnastică, una de desen, un laborator de fizică și chimie, o bibliotecă cu 1600 de volume, cancelarie și biroul directorului. În 1928 clădirea a fost supraetajată. La parter funcționa gimnaziul de fete și liceul teoretic de băieți, iar la etaj Liceul Comercial (de băieți). Tot în 1928, pe latura de sud, spre bd. C.D. Loga, s-a ridicat clădirea internatului, arhitect fiind László Székely. Clădirea este realizată în stil eclectic, cu elemente din secession și clasicism. Internatul era prevăzut să găzduiască 60 de elevi.

În 1936 Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice a interzis desfășurarea învățământului religios pentru elevii evrei în clădirile școlilor de stat. La 29 august 1940 guvernul Gigurtu a limitat la 6 % accesul elevilor evrei în școlile medii și în universități. Decretul-lege din 11 octombrie 1940 a exclus evreii din toate școlile de stat, lăsând însă deschisă posibilitatea înființării unor școli primare și secundare proprii, cu profesori și elevi exclusiv evrei. În aceste condiții Liceul Israelit din Timișoara și-a continuă activitatea și în perioada regimului antonescian, primind elevii excluși din alte școli. Însă în toamna anului 1940 clădirea liceului a fost rechiziționată. În 1941 la etaj s-a instalat spitalul militar german. În 1942 întregul liceu a fost evacuat, clădirea devenind sediul Chesturii Poliției Timișoara. Cursurile liceului de băieți au continuat în localul Școlii Primare Izraelite din Fabric (Str. Caragiale 1) și în incinta Sinagogii din Fabric, ale liceul comercial în curtea Sinagogii din Fabric, iar ale gimnaziului de fete în localul comunității (Str. Gheorghe Lazăr nr. 5) sau în diferite case particulare. După 23 august 1944 liceul și-a reprimit sediul și dreptul de publicitate. Liceul și-a încetat activitatea în 1948 ca urmare a reformei învățământului, prin care s-au desființat școlile particulare și confesionale, patrimoniul său fiind trecut în proprietatea statului. Până în anul 1948 liceul a funcționat cu 4 clase de gimnaziu de fete, 8 clase de liceu teoretic de băieți și 8 clase de liceu comercial de băieți. După 1948 în localul său a funcționat Liceul de Sport și Liceul de Arte Plastice.

La 24–26 decembrie 1939 Liceul Israelit din Timișoara a găzduit cea de-a XVI-a și ultima Conferință a Uniunii Naționale Evreiești din Transilvania ( – ZsNSz)

Directori ai liceului
Victor Deznai, 1919-1925
Iosif Marcus, 1925-1945
Isidor Marton, 1945-1948

Gimnaziul de fete
Feodora Weiss
Sidonia Herz

Scoala Superioara de Comerț
Isidor Marton

Profesori
Leopold Fleischer
Ernest Neumann
Maria Neumann
Frederic Hauben
Francisc Frucht (Ádám Anavi)
Max Eisikovits
Ferenc Radó

Elevi
Constantin Anatol
Charles Bruck
John Färber
Ezra Fleischer
Peter Freund
Ioan Holender
Sámuel Izsák
Avraham Klein
Toma George Maiorescu
Bernhard Rothenstein
István Szönyi
Ioan Taub
Ferdinand Weiss
Myriam Yardeni

Retrocedarea clădirilor și evoluțiile ulterioare
Prin decizia nr. 116/05.11.2003 a comisiei speciale de retrocedare a unor bunuri imobile care au aparținut cultelor religioase din România clădirile liceului au fost retrocedate fundației Caritatea, care administrează patrimoniul cultural și spiritual al  evreilor din România. Liceul de Arte Plastice își putea continua activitatea timp de 5 ani (până în 2008) plătind, conform HG nr. 224/2004, o chirie lunară de 2256,30 lei (echivalent 666 euro în 2003). Din 2008 fundația Caritatea a solicitat majorarea chiriei lunare la 31 600 euro (10 euro pentru fiecare dintre cei 3160 mp utili), contractul de închiriere fiind prelungit anual și semnat doar de conducerea liceului. De la 1 ianuarie 2011 plata chiriei a trecut în responsabilitatea primăriei, care a refuzat să plătească o sumă considerată exorbitantă, și, printr-o hotărâre a consiliului local, a hotărât mutarea liceului de arte plastice. Însă cadrele didactice și părinții elevilor au refuzat mutarea, motivele fiind depărtarea de domiciliu și spațiul insuficient din locația propusă, pe bd. Liviu Rebreanu nr. 35. Pentru a forța mutarea primăria a refuzat să plătească utilitățile liceului. Pentru a se obține banii necesari plății utilităților zeci de artiști plastici au donat lucrări care au fost vândute la licitație. Refuzul primăriei de a plăti chiria majorată a dus în februarie 2013 la o tentativă a fundației Caritatea de a o executa silit, acțiune care însă a eșuat. În caz că fundația Caritatea ar fi avut câștig de cauză, primăria intenționa să se întoarcă împotriva conducerii liceului (a directoarei și a contabilei șefe), acuzate că prin semnarea contractului de închiriere cu chiria majorată fără împuternicire din partea primăriei ar fi păgubit primăria cu suma respectivă, care la acel moment era de 500 000 euro. Liceul de Arte Plastice a fost nevoit să se mute în 2013.

Clădirea internatului este folosită de Inspectoratul Școlar Județean Timiș, care plătea fundației Caritatea o chirie lunară de 3000 euro. În caz de demolare a clădirii trebuie și el mutat. Soluția propusă este mutarea sa într-una din clădirile în care a funcționat Liceul Tehnologic Agricol Petru Botiș din Calea Aradului.

Fundația Caritatea a scos proprietatea la vânzare încă din 31 decembrie 2010, însă orice cumpărător dorea doar terenul, pentru a clădi altceva. Pentru a valorifica proprietatea clădirile liceului și internatului trebuie demolate. Deși clădirile propriu-zise nu sunt clasificate drept monumente istorice, terenul este situat în zona istorică protejată "Ansamblul urban II", cod LMI TM-II-a-B-06100. Ca urmare, în 2014 fundația Caritatea a cerut declasificarea proprietății. De asemenea, a depus la direcția urbanism a primăriei Timișoarei solicitările 2251/16.06.2015 (pentru clădirea internatului) și 2252/16.06.2015 (pentru clădirea liceului) prin care solicita aprobarea desființării (demolării) clădirilor.

Primăria Municipiului Timișoara dorește lărgirea străzii 20 decembrie 1989 de la trei la patru benzi de circulație, în vederea fluidizării circulației între inelele 1 și 2 ale Timișoarei. În acest scop are nevoie de o fâșie de teren de c. 400 mp, pe care actual este clădită aripa de vest a liceului. Primăria a mai încercat să obțină demolarea acestei aripi în 2013, însă a întâmpinat opoziția elevilor și profesorilor de la Liceul de Arte Plastice, precum și a părinților elevilor. Primăria, care are dreptul de preemțiune la înstrăinarea imobilelor, nu este interesată de clădiri și este de acord cu demolarea lor, însă, pentru facilitarea demersurilor necesare solicita ca fundația Caritatea să-i doneze fâșia de teren necesară lărgirii străzii 20 decembrie 1989. Ministerul Culturii a dat avizul pentru intervenții în zonă.

În 2014 fundația Caritatea a vândut proprietatea cu 5 milioane de euro pentru cei 8365 mp de teren și 4764 mp construiți. Noul proprietar dorește să valorifice proprietatea printr-un proiect cu procent de ocupare al terenului (POT) și coeficient de utilizate al terenului (CUT) cât mai mari și a prezentat 3 variante, dar în toate se propune demolarea ambelor clădiri și a anexelor lor.

La 16 ianuarie 2017 la Primăria Municipiului Timișoara a fost înregistrată documentația depusă de SC Studium Green SRL din Cluj-Napoca pentru obținerea avizului Comisiei Tehnice și de Amenajare a Teritoriului pentru obiectivul "Mixed Use – Zona Centrală, Timișoara". La 26 ianuarie 2017 primăria Timișoarei a făcut public prin afișare proiectul propus de SC Studium Green SRL, proiectant SC Andreescu & Gaivoronschi SRL, în vederea discuției publice a intenției de elaborare a planului urbanistic zonal (PUZ). Proiectul propus, întocmit de prof. dr. arh. Vlad Gaivoronschi și prof. dr. arh. Ioan Andreescu prevedea o zonă cu funcțiuni mixte: birouri administrative, inclusiv a afacerilor, birouri financiar-bancare, spații de locuire colectivă (nn. hotel), comerciale, culturale, de turism și parcări publice și private, pe o suprafață de 8365 mp. Se propunea ca pe întreaga suprafață (POT de 100 %) să se realizeze o construcție unitară din beton și sticlă, în regim de parter și mezanin pe toată suprafața și zone largi cu 5 etaje (regim de înălțime P+5), iar spre vest, vizavi de primărie, un bloc cu 10 etaje (P+10), rezultând o suprafață construită desfășurată de 31 600 mp (de exact 10 ori mai mare decât suprafața actuală), ceea ce corespunde cu un CUT de 3,95 raportat la suprafața de 8000 mp a terenului după cedarea fâșiei necesare lărgirii străzii 20 decembrie 1989. În documentație proiectanții argumentau că din punct de vedere urbanistic clădirea liceului nu se încadrează în specificul zonei, dar proiectul propus, da.

Asociația Culturală Salvați Patrimoniul Timișoarei și arhitecții din cadrul filialei Timiș a Ordinului Arhitecților România au reacționat față de acest proiect, cerând dezbatere publică. În urma acestor proteste la 8 februarie SC Studium Green SRL a cerut anularea examinării proiectului, în vederea examinării și a altor variante. Primarul Timișoarei, Nicolae Robu, este de acord să organizeze dezbateri publice pentru proiectele viitoare. Se dorește păstrarea cel puțin a clădirii internatului.

O propunere ulterioară prevede o clădire plasată în diagonală, cu păstrarea clădirii internatului și a unei mici porțiuni din aripa de vest a liceului, propunere susținută de parteneriatul dintre Primăria Municipiului Timișoara și Fundația Caritatea. Însă Ordinul Arhitecților din România nu este de acord nici cu acest proiect, deoarece încalcă regimul Planului Urbanistic General, care prevede că "pentru clădirile cu funcțiuni deosebite și aflate în poziții urbane privilegiate (dominante), prin PUZ (nn. Planul Urbanistic Zonal) se pot stabili regimuri de înălțime mai mari, fără a depăși 25 m în punctul cel mai înalt, pe o lungime de fațadă de cel mult o treime din totalul lungimii de fațadă către domeniul public" și cere administrației publice să nu permită modificarea zonei istorice protejate mai mult decât prevăd reglementările în vigoare.

Note

Bibliografie
 Victor Neumann, Istoria evreilor din Banat. O mărturie a multi- și interculturalității Europei Central-Orientale, București: Ed. Atlas, 1999, ISBN 973-992754-8
 Getta Neumann, Liceele israelite din Timișoara în anii 1919–1948. Între istorie și memorie , Euroregionalia, Anul I, nr. l, Timișoara: 2014, pp. 133–159

Tiberiu Schatteles Evreii din Timișoara în perspectivă istorică, Hasefer, București 2013

Legături externe

  documentar
 Fostul Liceu Israelit din Timișoara  – Galerie de imagini

Istoria evreilor în România
Istoria Timișoarei
Licee din Timișoara

Liceul Israelit din Timișoara


Marie Louveau-Rouveyre, née le  à Paris et morte à Septeuil le , est une artiste graveuse française.

Biographie
Eugénie Marie Joséphine Louveau est la fille d'Eugène Jacques Louveau, artiste peintre, et de Joséphine Emma Jung.

Elle a pour maîtres Carolus-Duran, Auguste Laguillermie et Léopold Flameng, et se spécialise en gravure. Elle expose au Salon de Paris à partir de 1876, présentant cette année-là six eaux-fortes inspirées de sujets antiques destinées à la Gazette archéologique.

Elle épouse en 1875 le peintre Ernest Rouveyre. Léopold Flameng est témoin du mariage. Leurs enfants Paul Alexandre et Marcel Eugène seront peintres également.

Aquafortiste, elle reçoit une  médaille au Salon de 1888, dont elle devient membre.

Elle expose en 1893 au Woman's Building (Chicago), invitée par Sarah Tyson Hallewell, organisatrice de salons artistiques.

Au Salon des artistes français de 1903, elle reçoit une mention honorable.

Elle meurt en août 1921 à l'âge de 69 ans à son domicile de Septeuil.

Elle a produit des gravures destinées à illustrer certaines œuvres de Victor Hugo.

Son fils Marcel Louveau-Rouveyre fut également graveur.

Distinction
 Officier d'académie en 1903

Postérité
 La commune de Septeuil nomme une rue en son souvenir.

Références

Liens externes

Graveuse française du XIXe siècle
Graveuse française du XXe siècle
Aquafortiste français
Naissance en octobre 1851
Naissance dans l'ancien 11e arrondissement de Paris
Décès en août 1921
Décès à Septeuil
Décès en Seine-et-Oise
Décès à 69 ans

Marie Louveau-Rouveyre


La saison 2021-2022 du championnat du Ghana féminin de football est la neuvième saison du championnat. Les Hasaacas Ladies remettent leur titre en jeu après avoir battu les Ampem Darkoa Ladies 4-0 en finale lors de la saison précédente.

Participants

Accra:Army LadiesBerry LadiesFaith LadiesImmigration LadiesPolice LadiesPrison LadiesKumasi:Ashtown LadiesDreamz LadiesFabulous LadiesKumasi SportsSupreme LadiesThunder QueensTamale:Northern LadiesPearl Pia LadiesSavannah Ladies

Le championnat passe de 16 à 20 équipes avec la promotion des Faith Ladies, des Army Ladies, des Savannah Ladies et des Dreamz Ladies.

Compétition
Le championnat se dispute en deux poules de 10 équipes, disputées en matches aller-retour. Les premiers des deux poules s'affrontent ensuite en finale. Le vainqueur se qualifie pour le tournoi de qualification de la zone UFOA-B pour la Ligue des champions de la CAF.

Phase de poules

Finale

Statistiques

Notes et références

Liens externes

 Classement du championnat sur le site Internet de la compétition
 Compte Twitter de la WPL

Ghana F1
2021-2022
Sport au Ghana en 2021
Sport au Ghana en 2022

Championnat du Ghana féminin de football 2021-2022


İtalyan İşi (özgün ad: The Italian Job) 2003 yapımı aksiyon-macera filmi. Filmin yönetmeni F. Gary Gray'dir. 1969 yapımı, Peter Collinson'un yönettiği ve başrolde Michael Caine'in yer aldığı aynı adlı filmin yeniden çevrimi olan filmin başrollerini Mark Wahlberg, Charlize Theron, Jason Statham ve Edward Norton paylaşmaktadır.

Konusu
Venedik, İtalya'da lider lakaplı hırsız olan John Bridger (Donald Sutherland) kızını arar. Kızı Stella'ya (Charlize Teron) bunun son işi olduğunu söyler. John Bridger bir hırsızdır ve bu işle işine son koyacaktır. Bir kasa uzmanı olan Stella ise hırsızlıktan uzaktır fakat babasını çok sevmektedir ve kanunsuz işlerden uzaktır. Bir süre sonra John Bridger, Charlie Croker (Mark Whalberg) isimli başka bir eski dostu olan profesyonel hırsızla görüşür. Charlie ve John çok eski arkadaş ve hırsızdır. Şimdi yepyeni bir hırsızlık için hazırdırlar ve altın çalacaklardır. Charlie ve tayfası iş için hazırdır. Charlie'nin ekibi 5 kişiden ibarettir: Giriş uzmanı ve sürekli ilk işe başlayan Steve (Edward Norton), arabayla yaptığı işlerden dolayı hapse atılıp çıkan ve bu sırada kızların sevgilisi olmayı başaran şoför Yakışıklı Rob (Jason Statham), küçüklüğünden beri patlatmalar yapan patlatma uzmanı sol kulak (Mos Def), kolejde bile sırf uykuculuğu yüzünden fikirleri çalınan teknoloji uzmanı Lyle ya da takma adıyla Uykucu (Seth Green), okulda bile sakin ve akıllı planlar yapan Charlie (Mark). Ve şimdi işler tamamdır. İlk her zamanki gibi Steve içeri girer. Plan tıkır-tıkır işlemektedir ve tam iyi bir zamanda plan başlar ve hırsızlık yapılır, peşine düşenleri de atlatan hırsızlar şimdi kendi aralarında toplanmış ve bu kadar altınla ne yapacaklarını düşünüyorlardı. Daha sonra arabayla giderken bir anda  birkaç kişi yollarını keser, ve Steve John'u öldürür. Steve ihanet eder ve kaçar ancak çetenin diğer elemanları hayatta kalmayı başarır.

Aradan bir yıl geçmiştir, Stella kendi işlerini yaparken hayatı da sakin gitmektedir. Fakat bir gün Charlie gelir ve işler bu andan sonra karışır. Steve bu altın külçelerini birer birer satmakta ve zenginleşmektedir hatta çete elemanlarının istediği şeyleri de kendisine almıştır ve oldukça zengin bir hayat yaşamaktadır. Şimdi zorlukla Stella'yı ikna ederler ve şimdi amaç Steve'den intikam almak için
onu soymaktır. Handsome Rob (Yakışıklı Rob)un fikriyle akıllarına bir plan gelir, kendileri mini cooperlar yapacaktır ve bu sırada şehirdeki en büyük trafik sıkışıklığını da yapacaklardır ve planlar başlar.

Yaş sınırı
Bazı konuşmalar ve şiddet içeren görüntülerden dolayı 13 yaş ve üzeri için uygundur, fakat 13 yaşından küçükler yetişkin gözetimi altında izleyebilirler.

Kadro

 Mark Wahlberg ... Charlie Croker
 Charlize Theron ... Stella Bridger
 Edward Norton ... Steve Frazelli
 Donald Sutherland ... John Bridger
 Jason Statham ... Yakışıklı Rob
 Seth Green ... Lyle, "gerçek uykucu"
 Mos Def ... Sol kulak
 Franky G ... Wrench

İlginç bilgiler
 Film için oyuncular zorunlu olarak sürücülük dersleri aldı. Charlize Theron, Jason Statham'la aralarında bir rekabet olduğunu söyledi.
 Mark Whalberg, yeniden çekim filmlerini sevmez fakat senaryoyu çok beğendiğinden dolayı filmde rol aldı.Yönetmen ise Mark ile çalışmaktan zevk aldığı ve filmin birçok noktasının orijinal ile benzerlikler taşımadığını söyledi.
 Steve Frezelli'nin evine hırsızlar casusluk yapmak için geldiğinde, TV'de Michael Caine'nin Alfie (1966) filmi vardı. Orijinal The Italian Job filminin başrolünde de Michale Caine var.
 Jason Statham, film için tekne kullanmayı öğrendi.
 NetCom Cable telefon numarası 1-800-555-0199 idi. Bu numara Al Pacinonun The Insider ve Kevin Spacey'nin American Beauty ile aynı.

Soundtrack
 1. Opening Titles
 2. The Italian Job
 3. Venice Gold Heist
 4. Boat Chase
 5. Mourning John
 6. Planning The Heist
 7. Pawning The Gold
 8. Cable Chick
 9. Getting The Axe
 10. The Devil Inside
 11. Bitter Suite
 12. The New Plan
 13. Tunnel Run
 14. Chopper Chase/Face-Off
 15. Golden

DVD
İtalyan İşi filminin Türkiye DVD'si, 2003-2004 yılları arasında sinemalardan çıktıktan sonra piyasaya sürülmüştür. Türkçe dahil olmakla 3 farklı dil seçeneğinde izlenilebilen filmde, altyazılar arasında da birçok dil yer almaktadır.Filmin ekstraları Türkçe altyazı desteklidir.Filmin ekstraları arasında yönetmen F.Gary Gray ve oyunculardan Mark Wahlberg, Charlize Theron, Jason Statham, Seth Green vesaire oyuncuların röportajlarını alabiliyoruz. Aynı zamanda ekstralarda Sürücülük okulu,Miniler hakkında,aksiyon sahneleri hakkında, 6 silinmiş sahne ve senaryonun nasıl yazıldığı hakkında birçok ekstra vardır. DVD'de filmin sinema fragmanı da izleyebiliriz. Dolby Digital 5.1 olarak ses türü olan film, geniş ekran (Widescreen) olarak piyasadadır.

The Brazilian Job
2003 yılında büyük bir gişe başarısı getiren The Italian Job filminin 2005 yılında devam filmi çekileceği söylentileri başladı. 2006 yılında Mark Wahlberg filmin devamının çekileceğini doğruladı. Yine F. Gary Gray'nin yöneteceği filmin senaristliğini ise David Twohy'nin yapacağı filmde Mark Wahlberg, Seth Green, Mos Def, Jason Statham ve Charlize Teron rol alacaklardı.. Bu sefer Charlie Croker ve ekibi Rio de Jenerio'da hırsızlık yapacaklardı.. Ancak rejim değişiklikleri ve iç stüdyo politikaları arasında sorunlar çıktığı söylendi ve film çekilemedi.

Bağlantılı filmler
 The Brazilian Job (2009)
 The Italian Job (1969)
 Du rififi chez les hommes (1955)
 Kelly's Heroes (1970)
 Spider-Man (2002)
 The Bourne Identity (2002)
 The Transporter (2002)
 Die Another Day (2002)
 Game Over: 'Resident Evil' Reanimated (2004) (V)
 Super (2005)
 Alfie (1966)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 The Italian Job Resmi Sitesi

2003 çıkışlı filmler
2000'lerde macera filmleri
Polisiye filmler
Amerika Birleşik Devletleri macera filmleri
Konusu Los Angeles'ta geçen filmler
Los Angeles'ta çekilmiş filmler
F. Gary Gray'ın yönettiği filmler
John Powell'ın müziğini yaptığı filmler
Paramount Pictures filmleri
Amerika Birleşik Devletleri soygun filmleri
2000'lerde aksiyon gerilim filmleri
2000'lerde soygun filmleri
2000'lerde İngilizce filmler

İtalyan İşi (film, 2003)


فيانا دو كاستيلو (Viana do Castelo) مدينة وبلدية تقع في مقاطعة فيانا دو كاستيلو شمال البرتغال .

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لفيانا دو كاستيلو:

توأمة
لفيانا دو كاستيلو اتفاقيات توأمة مع كل من:
 ريوم
 لانكستر
 أفيرو
 لوغو

أعلام

 أندريه موريرا
 كارلوس سانتوس
 تياغو مينديز
 مانويل أنطونيو غوميز
 آنا باروس
 روجيريو غونسالفيس

مراجع

بلديات البرتغال
بلديات محافظة فيانادو كاستيلو
مدن البرتغال
مدن وبلدات ساحلية في البرتغال

فيانا دو كاستيلو


Uma zona proibida ou área proibida  (do inglês no-go zone) é um bairro ou outra zona geográfica onde alguns ou todos os forasteiros estão fisicamente impedidos de entrar ou podem entrar com risco. O termo inclui zonas de exclusão, que são áreas oficialmente mantidas fora dos limites pelo governo, tais como zonas fronteiriças e zonas de exclusão militar. Inclui também áreas detidas por  actores violentos não estatais, tais como organizações paramilitares, de crime organizado e  terroristas.

Em alguns casos, estas áreas têm sido detidas por organizações insurgentes que tentam derrubar o governo, tais como a Free Derry, uma área na Irlanda do Norte que foi detida pelo Exército Republicano Irlandês de 1969 a 1972. Noutros casos, as áreas coexistem simplesmente ao lado do Estado; um exemplo é Kowloon Walled City, uma área em Hong Kong essencialmente governada por organizações de tríades desde os anos 50 até aos anos 70.

No século XXI, o termo tem sido mais frequentemente utilizado para se referir a áreas que a polícia ou os trabalhadores médicos consideram demasiado perigosas para entrarem sem pesadios reforços . Funcionários do governo,  políticos,  jornalistas e pessoas comuns de vários países europeus, incluindo França  e Alemanha utilizaram o termo para descrever bairros dentro do seu próprio país. Este uso do termo é controverso, gerando um debate significativo sobre quais as áreas, se as houver, que estão verdadeiramente fora dos limites da      polícia.

Zonas proibidas na História

Cidade murada de Kowloon

Sem nenhuma fiscalização dos governos chinês ou britânico, exceto por algumas incursões da  Polícia de Hong Kong, a  cidade murada de Kowloon, um enclave chinês,   tornou-se um paraíso para o crime e as drogas.

A partir da década de 1950, grupos da Tríade, como o  14K  e  o Sun Yee On,  dominaram os incontáveis  bordéis,  casas de jogo  e  antros de ópio  da Cidade Murada .  A Cidade   tornara-se um refúgio tão bom para os criminosos que a polícia só se aventurava nela em grandes grupos.

Foi apenas durante um julgamento de 1959 por um assassinato ocorrido dentro da Cidade Murada que o governo de Hong Kong foi considerado tendo jurisdição em Kowloon. Nessa época,  a Cidade Murada era praticamente governada pelos sindicatos do crime organizado, as Tríades.

Em 1994 toda a área acabou convertida num parque.

Irlanda do Norte

Durante  o conflito da Irlanda do Norte,  o termo no-go zone  foi aplicado às suas áreas urbanas onde o  Royal Ulster Constabulary  (RUC) e  o Exército Britânico  não conseguiam agir abertamente.  Entre 1969 e 1972,  bairros irlandeses  nacionalistas/republicanos  em Belfast  e  Derry  foram fechados com barricadas pelos residentes.   As áreas eram policiadas por vigilantes e pelas  facções oficiais  e  provisórias  do  Exército Republicano Irlandês  (IRA) que operavam abertamente. A área proibida mais notável foi chamada de  Free Derry.

A existência dessas áreas foi um desafio à autoridade do governo britânico. A 31 de Julho de 1972, o exército britânico demoliu as barricadas e restabeleceu o controlo na Operação Motorman.  Foi a maior operação militar britânica desde a Crise do Suez.  Embora as áreas já não estivessem barricadas,  as forças de segurança britânicas continuavam a ter dificuldade em operar e eram regularmente atacadas.  Como resultado, entraram apenas em colunas blindadas e em certas circunstâncias, tais como raides a casas. Barricadas nas áreas interditas em vários povoados da região foram novamente criadas por amotinados nacionalistas e republicanos quando a violência, apoiada por paramilitares republicanos, irrompeu após o desfile da Ordem de Orange de Drumcree em Julho de 1997, poucos dias antes do segundo e último cessar-fogo provisório do IRA. A RUC e o exército britânico foram forçados a retirar-se debaixo de fogo de vários bairros de Belfast.  A presença da polícia nestas áreas permaneceu controversa até aos anos 2000, uma vez que o principal partido político republicano, o Sinn Féin, se recusou a apoiar a polícia. Em 2007, contudo, o partido votou a favor do novo Serviço de Polícia da Irlanda do Norte (PSNI).  Em Julho de 2007, o Ministério da Defesa britânico publicou Operation Banner: An analysis of military operations in Northern Ireland, que avalia o papel do Exército no conflito da Irlanda do Norte; o documento reconhece que, já em 2006, ainda existiam "áreas da Irlanda do Norte fora do alcance dos soldados".

Cidade Proibida em Pequim
A  Cidade Proibida  foi o palácio do  Imperador da China  desde a  Dinastia Ming  até o final da  Dinastia Qing.   Por quase 500 anos, foi o lar dos imperadores e suas famílias, bem como o centro cerimonial e político do governo chinês.  A construção  durou mais de 14 anos e usou mais de um milhão de trabalhadores.

Na década de 1410, foi o imperador Ming Yongle  (1403-24) que moveu a sua corte de Nanjing para Pequim, para a qual concebeu um grande plano. A Cidade Proibida, cercada por um muro exterior , continha no seu interior uma  série de edifícios,  que incluiam os diversos ministérios,  e uma série de portões e barreiras, cobrindo mais de 72 hectares e possuindo mais de 900  quartos. Foi concebida a uma escala monumental, de modo a inspirar temor não só aos súbditos da China, mas também aos povos tributários que viviam ao longo das extensas fronteiras do território.

Alegadas zonas proibidas na atualidade

Europa
Nos séculos XX e XXI, há debates sobre a existência e a importância de alegadas  "zonas proibidas" em vários  países da Europa Ocidental .  Certas áreas de cidades na Europa Ocidental que são chamadas de "zonas proibidas" são a maior parte das vezes habitadas por  muçulmanos  imigrantes  de  África  e de países árabes do sudoeste da Ásia, não integrados. Tal tipo de zonas são conhecidas por diversas designações, tais como "áreas vulneráveis" na Suécia. ou "zonas urbanas sensíveis" (ZUS) em França.
O grau de inacessibilidade de tais zonas apresenta diversas graduações, variando por vezes de acordo com o país de origem dos imigrantes. Daniel Pipes, que visitou algumas dessas áreas, sem problemas excepto em Marselha, nota que civis não-muçulmanos geralmente podem entrar em áreas de maioria muçulmana sem receio, desde que não mostrem claramente pertencer a certos grupos: judeus com quipás, sacerdotes, gays. A esses primeiros grupos, porém,  a ativista de direitos humanos Hirsi Ali acrescenta mais um, o mais importante em números e muitas vezes negligenciado: as mulheres.

Após os  ataques de Paris em 2015  , o  município de Molenbeek  em  Bruxelas, Bélgica,   foi descrito por  Brice De Ruyver, um conselheiro de segurança do primeiro-ministro  Guy Verhofstadt  , como uma "zona proibida", onde jovens com pouca instrução,  atraídos pelo pequeno crime,  acabam em conflito com a polícia e são recrutados por grupos radicais.. Molenbeek  é uma das áreas mais pobres do país, em 2015 com uma taxa de desemprego de 30% .  Outros acadêmicos, comentaristas, jornalistas e residentes contestam a descrição de Molenbeek como zona proibida.

Na Alemanha, em conexão com  o caso das agressões sexuais no Ano Novo de 2016 em Colónia e noutras mais cidades, a vereadora Judith Wolter do movimento anti-islâmico de oposição Pro Köln afirmou  em 2016, que algumas áreas da cidade podem ser perigosas não só para os turistas mas também para os residentes locais, e as autoridades aí não podem garantir a segurança.  Ela recomendou especialmente às mulheres que evitassem certas partes da cidade.

Em Julho de 2015, um relatório  confidencial da polícia de Duisburg sobre a crescente impotência dos policiais diante de gangues criminosas e clãs familiares alimentou ainda mais a discussão sobre vácuos legais em partes da Renânia do Norte-Vestfália. Segundo o documento, existem bairros em que as gangues já ocuparam ruas inteiras. Moradores e empresários são intimidados, as linhas de elétricos tornam-se pesadelos à noite e as mulheres policiais, em particular, são confrontadas com um alto grau de agressividade e desrespeito.

Dois anos após o caso do Ano Novo em Colónia, a então Chanceler Angela Merkel teve finalmente de admitir que existiam zonas proibidas na Alemanha: "(...) áreas onde ninguém se atreve a ir" e acrescentou: "Existem tais áreas e é preciso chamá-las pelo seu nome e fazer qualquer coisa a seu respeito".

Tais zonas têm dois pontos em comum: baixos rendimentos e um grande número de imigrantes provenientes de países de maioria muçulmana. Nelas se vive a progressiva, lenta e silenciosa erosão dos direitos da mulher  e o seu desaparecimento dos espaços públicos, ou  por serem habitualmente perseguidas e assediadas, ou por  viverem em casa, longe das vistas, ou porque conseguiram mudar-se para outros locais.

Israel

Em Israel, os judeus ultra-ortodoxos conhecidos como os haredim entram frequentemente em choque não só com israelitas seculares mas também com os crentes de  outros ramos do judaísmo.

Os  haredim compreendem cerca de 7 a 12 por cento da população judia em Israel. Usam um vestuário específico e bem reconhecível, têm uma vida comunitária intensiva dentro dos seus verdadeiros enclaves, são antissionistas e  empenham-se a fundo no estudo das escrituras judaicas, principalmente o Talmud. São por vezes chamados de "taliban judaicos", praticando a segregação de género.

As semelhanças  entre o fundamentalismo haredim e o fundamentalismo islâmico saltam à vista. Considerando-se a si mesmos como os autênticos crentes, os haredim usam de violência, verbal e mesmo física, contra todos os que no seu ver desrespeitam as suas superiores crenças: reformistas, conservadores, seculares, patologistas, arqueólogos, jornalistas e fotógrafos, policiais, mulheres com vestuário "impróprio" e assim por diante. Os haredim pretendem impor o seu modelo de vida não somente aos seus, mas a todos os que penetram no seu "território", ou mesmo se encontram fora dele.

Ver também

 Tolerância zero

Bibliografia

 Barmé, Geremie R. (2008) - The Forbidden City - Harvard University Press
 Hirsi Ali, Ayaan (2021) - Prey: immigration, Islam, and the erosion of women's rights - Harper Collins
 Kassam, Raheem (2017) - No go zones: How  Sharia Law is coming to a neighborhood near you - Regnery Publishing

Ligações externas
 "Allez mettre une jupe dans certains quartiers!" -  artigo de Élisabeth Badinter,1 de Junho de 2017

Crimes

Zonas proibidas


Eugene Barret Ngaïkosset é um ex-membro das Forças Armadas Centro-Africanas e líder do anti-balaka, preso em 2021 por seus crimes de guerra.

Vida
Nasceu a 8 de Outubro de 1967 em Bossangoa. Anteriormente uma criança sem-teto, ele foi treinado no acampamento militar de Karako em Bangui. De 1996 a 1998 foi capitão da milícia Karako. Depois de ser integrado às forças armadas por seu tio François Bozizé, fugiu com o seu tio para o Chade em 28 de maio de 2001 após uma tentativa fracassada de golpe contra o presidente Ange-Félix Patassé. Depois do golpe de Estado de Bozizé em 2003, tornou-se um oficial das Forças Armadas Centro-Africanas (FACA).

Guerra civil (2005-2009)
Em 2005, Ngaïkosset, então tenente, era chefe de unidade da guarda presidencial sediada em Bossangoa. Ele cometeu vários ataques contra civis leais ao Exército Popular para a Restauração da República e da Democracia. Em fevereiro de 2006, sua unidade matou 30 aldeões na área de Bemal, atirando aleatoriamente contra eles. A 22 de março de 2006, unidades por ele chefiadas decapitaram um professor na aldeia do Bemal. Em fevereiro de 2007, a Human Rights Watch documentou 51 assassinatos atribuídos a ele. Foi apelidado de "açougueiro de Paoua".

Guerra civil (2012-presente)
Quando os rebeldes da Seleka entraram em Bangui em 24 de março de 2013, ele fugiu para a República Democrática do Congo. Em novembro mudou-se para Camarões, onde foi preso em 1 de dezembro de 2013. Em abril de 2014, foi emitido um mandado de prisão contra si por seus crimes de guerra. Em 12 de maio de 2015, foi libertado e deportado para a República Centro-Africana. Após sair do avião, foi colocado na sede da Seção de Pesquisa e Investigação (SRI), onde desapareceu em circunstâncias desconhecidas em 17 de maio de 2015. Ele criou seu próprio grupo anti-balaka, composto por ex-membros das FACA. Ele foi um dos principais perpetradores da violência que eclodiu em Bangui no final de setembro de 2015.
Na noite de 27 para 28 de setembro de 2015, Ngaïkosset e outros fizeram uma tentativa frustrada de atacar o acampamento da gendarmeria "Izamo" e roubar armas e munições. No dia 28 de setembro, o grupo cercou a sede da rádio nacional da República Centro-Africana. No dia 1 de outubro, ocorreu uma reunião no bairro PK5 entre Ngaïkosset e Haroun Gaye, líder da Frente Popular para o Renascimento da República Centro-Africana (FPRC), com o objetivo de planejar um ataque conjunto a Bangui em 3 de outubro. Em 8 de outubro, o Ministro da Justiça da República Centro-Africana anunciou planos para investigá-lo e a outros indivíduos por suas responsabilidades nos ataques. Em dezembro de 2015, ele foi sancionado pela ONU e pelo Departamento de Controle de Ativos Estrangeiros do Departamento do Tesouro dos Estados Unidos.

Em 4 de setembro de 2021, foi preso no PK22 em Bangui e transferido para a sede da Seção de Pesquisa e Investigação.  Em 10 de setembro foi formalmente acusado por um juiz de crimes contra a humanidade.

Pessoas indiciadas por crimes contra a humanidade
Líderes do Anti-Balaka
Militares da República Centro-Africana

Eugene Ngaïkosset


Fulco Luigi Ruffo-Scilla (Palermo, 6 de abril de 1840 – Roma, 29 de maio de 1895) foi um cardeal italiano da Igreja Católica, Camerlengo do Sacro Colégio dos Cardeais.

Biografia
De família patrícia napolitana, foi o terceiro dos quatro filhos de Fulco Antonio Ruffo di Calabria (1801-1848), nono príncipe de Scilla, que foi ministro de Nápoles em Turim, e Eleonora Galletti (1810-1885). Os outros irmãos foram Fulco Beniamino (1848-1901), que foi prefeito de Nápoles e avô da rainha Paula da Bélgica, Salvatore e Francesco. Portanto, era sobrinho-neto do Cardeal Luigi Ruffo Scilla (1801). Outros cardeais de outro ramo da família foram Tommaso Ruffo (1706), Antonio Maria Ruffo (1743) e Fabrizio Dionigi Ruffo (1791).

Seus estudos primários foram com os Barnabitas no Colégio de Pontecorvo (1850-1856) e depois, estudou no Pontifício Seminário Romano, onde obteve a licenciatura em teologia em 3 de setembro de 1860 e uma licenciatura em utroque iuris em direito civil e canônico, em 15 de julho de 1864.

Foi ordenado padre em 20 de setembro de 1862, em Roma. Foi nomeado Prelado doméstico de Sua Santidade, em 13 de março de 1868. Tornou-se protonotário apostólico ad instar participarium, em 26 de março de 1873 e, em 19 de abril de 1877, foi nomeado Auditor da Câmara Apostólica.

Sepiacci foi nomeado arcebispo de Chieti e Vasto pelo Papa Leão XIII em 28 de dezembro de 1877, recebendo o pálio nesse mesmo dia e sendo consagrado na Arquibasílica de São João de Latrão em 6 de janeiro de 1878 por Flavio Chigi, arcipreste da Arquibasílica de São João de Latrão, coadjuvado por Félix-Marie de Neckere, ecônomo da Fábrica de São Pedro, e por Filippo Manetti, secretário da Sagrada Congregação para as Visitas Apostólicas.

Foi assistente no Trono Pontifício, nomeado em 21 de junho de 1881. Foi nomeado como Núncio apostólico na Baviera e transferido para a sé titular de Petra em 23 de maio de 1887, onde ficou até 14 de dezembro de 1891. Foi ainda Mestre da Casa Pontifícia e prefeito do Palácio Apostólico, em 20 de março de 1889.

Foi criado cardeal pelo Papa Leão XIII no Consistório de 14 de dezembro de 1891, recebendo o barrete vermelho e o título de cardeal-presbítero de Santa Maria na Traspontina em 17 de dezembro. Foi Camerlengo do Sagrado Colégio dos Cardeais, de 18 de maio de 1894 a 18 de março de 1895.

Morreu em 29 de maio de 1895, em Roma. Foi velado na igreja de San Rocco all'Augusteo e sepultado na capela do capítulo vaticano no cemitério Campo di Verano.

Ligações externas

Naturais de Palermo
Arcebispos católicos da Itália
Diplomatas da Santa Sé
Cardeais da Itália
Cardeais nomeados pelo papa Leão XIII

Fulco Luigi Ruffo-Scilla


Povești din folclorul maghiar (în ) este un serial de televiziune animat produs de Pannónia Filmstúdió. Primul episod a fost difuzat în anul 1980.

Serialul prezintă câte o poveste populară din folclorul tradițional maghiar în fiecare episod. Unele episoade împrumută personaje și povestiri din folclorul românesc (ardelenesc).

Premii

Note

Legături externe
 Episoade pe Youtube

Seriale de televiziune din 1980
Seriale de animație
Minimax
Desene animate

Povești din folclorul maghiar


Alexander Iljitsch Tjumenew (, wiss. Transliteration ; *  in Sankt Petersburg; † 1. Juni 1959 in Leningrad) war ein russischer Althistoriker und Altorientalist. Er war seit 1932 Mitglied der Sowjetischen Akademie der Wissenschaften.

Leben
Tjumenew machte 1904 seinen Abschluss an der historisch-philosophischen Fakultät der Universität von Sankt Petersburg. An selbiger (zu diesem Zeitpunkt unter dem Namen Petrograder Universität) war er von 1921 bis 1923 als Professor tätig. Ab 1928 war er wissenschaftlicher Mitarbeiter an der Leningrader Zweigstelle der Kommunistischen Akademie und von 1931 bis 1938 Mitarbeiter an der Staatlichen Akademie der Geschichte der materiellen Kultur (heute Institut für Archäologie der Russischen Akademie der Wissenschaften).

Tjumenew beschäftigte sich unter anderem mit der Methodologie der Geschichtswissenschaften. Er veröffentlichte darüber hinaus mehr als 100 Arbeiten mit dem Schwerpunkt Altorientalistik insbesondere über die antike Gesellschaft der Sumerer sowie Sklaven haltende Gesellschaften, deren Wirtschafts- und Sozialstrukturen. Tjumenew war weiterhin Autor einer der ersten marxistischen Arbeiten über die antike Gesellschaft, mit Blickpunkt auf das antike Griechenland und Rom.

Für seine Verdienste erhielt Tjumenew den Orden des Roten Banners der Arbeit.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Tjumenev A. I.: Teorija istoričeskogo materializma. Sankt Petersburg 1907
 Tjumenev A. I.: Očerki ėkonomičeskoj i social'noj istorii Drevnej Grecii., Band 1–3, Petrograd 1920–22
 Tjumenev A. I.: Vvedenie v ėkonomičeskuju istoriju Drevnej Grecii. Moskau-Petrograd 1923
 Tjumenev A. I.: Istorija antičnych rabovladel'českich obščestv. Moskau-Leningrad 1935
 Tjumenev A. I.: Gosudarstvennoe chozjajstvo Drevnego Šumera. Moskau-Leningrad 1956

Weblinks
 Profil Tjumenews auf der offiziellen Webpräsenz der Russischen Akademie der Wissenschaften (russisch)

Einzelnachweise

Althistoriker
Altorientalist
Mitglied der Russischen Akademie der Wissenschaften
Hochschullehrer (Sankt Petersburg)
Träger des Ordens des Roten Banners der Arbeit
Sowjetbürger
Russe
Geboren 1880
Gestorben 1959
Mann

Alexander Iljitsch Tjumenew


Martin Schliessler (* 3. Juni 1929 in Mannheim; † 4. September 2008) war ein deutscher Abenteurer, Filmemacher und Künstler.

Leben
Schliesslers Eltern waren die Künstler Otto und Gertrud Schliessler. Er wirkte an mehr als 200 Natur- und Expeditionsfilmen mit, so unter anderem an Im Schatten des Karakorum als zweiter Kameramann. Der Film wurde bei den Internationalen Filmfestspielen Berlin 1955 mit der Großen Bronzenen Plakette (Dokumentar- und Kulturfilm) ausgezeichnet.

Vor allem wurde Schliessler durch seine Reisen nach Alaska bekannt, wo er bis in die 1970er Jahre Filme über den Aufbau der Pipeline, Eskimos, Tiere, Goldsucher und zeitgenössische Rituale drehte. Einer seiner Höhepunkte dort war die Besteigung des Mount McKinley mit Bergsteiger Ray Genet im Jahr 1967, den sie kurz vor dem Erreichen der Spitze abbrachen. Als Schliessler 1974 mit dem Flugzeug abstürzte, überlebte er unverletzt und filmte die Tage bis zu seiner Rettung.

Im Jahre 1979 siedelte er mit seiner Familie nach Vancouver in Kanada über und war zuletzt künstlerisch tätig, indem er seine Erlebnisse in Form von Bildhauerei darstellte. Infolge einer Krankheit verlor er seine Stimme. Er starb zurückgezogen im Jahre 2008, nachdem er sich drei Jahre zuvor nochmals für die Dokumentation Auf verwehten Spuren von Wolfram Giese und seinem Sohn Jochen zur Verfügung stellte.

Aus der Ehe mit seiner Frau Anemone gingen vier Kinder hervor, darunter der Kameramann Tobias A. Schliessler (* 1958), die Fotografin und Illustratorin Tina Schliessler (* 1962) und der Dokumentarfilmer Jochen Schliessler (* 1964).

Auszeichnungen
 1956: Filmband in Silber für Im Zauber der Kordilleren (Überdurchschnittlicher abendfüllender Kulturfilm)

Weblinks

Einzelnachweise

Kameramann
Träger des Deutschen Filmpreises
Fotograf (20. Jahrhundert)
Fotograf (Kanada)
Bildhauer (Deutschland)
Maler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1929
Gestorben 2008
Mann

Martin Schliessler


Das Brinkjans Krüüs ist ein Wegkreuz (mundartl. Krüüs für "Kreuz") aus Sandstein  in Ostbevern. Das Grabkreuz aus der Zeit des Dreißigjährigen Krieges, später eine Segensstation der örtlichen Hagelprozession, steht seit 2001 unter Denkmalschutz.

Beschreibung
Flankiert von zwei Linden steht auf einem Sockel ein Sandsteinkreuz mit einer Gesamthöhe von 2,20 m. Das Kruzifix, das durch eine Stützstange gesichert ist, ist 1,20 m hoch und 66 cm breit. Der Form nach ist es ein sogenanntes Lazaruskreuz.

Von vorne ist der Korpus Jesu Christi in Form eines Flachreliefs zu sehen, dessen Hände und Füße von eisernen Nägeln durchbohrt sind. Am unteren Balkenende ist die Jahreszahl 1797 zu erkennen. Den Sockel ziert mittig das IHS-Symbol.

Auf der Rückseite ist eine Inschrift aus Großbuchstaben und Zahlen eingemeißelt. Die beschädigte Inschrift lautet:
Anno 1646 den 27. Mai ist die tugendsame Agata Mauritii weiland Martini Vorh.. gelassene Witwe aus ihren Leib und Leben aufgelöst und christlich gestorben, deren Seelen Gott gnädiglich sei. Amen. Iob 19. Ich weiß, dass mein Erlöser lebt, und werde am letzten Tag von der Erde auferstehen und werde wiederum mit meiner Haut umgeben werden und werde in meinen Fleisch meinen Gott sehen.

Die Inschrift sollte die Erinnerung an die 1646 verstorbene Frau wachhalten. Ihr Mann muss Mauritius (Moritz) geheißen haben; er hatte die Frau geheiratet, nachdem wohl sein Bruder Martin sie als Witwe hinterlassen hatte. Die vier Buchstaben VORH könnten den Beginn eines Familiennamens angeben. Die Bibelstelle ist ein Vers aus dem alttestamentlichen Buch Ijob .

Zwischen dem ersten Abschnitt der Inschrift und dem Bibelzitat ist eine quadratische Vertiefung im Sandstein zu sehen. Dies ist wohl die alte Stelle für die Verankerung der eisernen Stützstange. Später wurde die Stange weiter nach oben versetzt, so dass sie in die Inschrift geriet.

Name und Standort
Das Kreuz steht am ehemaligen Dorfbrink in Ostbevern, dem sogenannten "Brinkjans Pättken". Hinter dem Kreuz stand bis zum Beginn des 20. Jahrhunderts der Kotten "Brinkjan" oder "Brinkjohann" (d. h. 'Johann, der auf dem Brink wohnt'), woher der Name rührt. Der Name hat also mit dem Standort zu tun und nicht mit einem Besitzverhältnis. Die Jahreszahl 1797 könnte die Ersterrichtung als Wegkreuz meinen oder das Jahr, in welchem der heutige Sockel ergänzt wurde. Vorher hatte das Kreuz die Funktion eines Grabkreuzes. Es ist nicht bekannt, auf welchem Friedhof es gestanden hat und wie es nach Ostbevern kam. Im Sterberegister der Pfarrgemeinde St. Ambrosius Ostbevern konnte für 1646 keine "Agata" gefunden werden. Ursprünglich war es im Besitz der Gräfin Soden-Fraunhofen, eine geb. Droste zu Vischering.

Erste Segensstation der Hagelprozession
Die Hagelprozession in Ostbevern nahm ihren Ausgang an der Pfarrkirche St. Ambrosius und hatte hier ihre erste Segensstation (bis in die 1970er Jahre). Man zog weiter zur Marienkapelle, der zweiten Segensstation, und zur Annakapelle auf dem Lohkirchhof für den dritten Segen. Danach ging es auf dem Lienener Damm zurück, um an der Statue des Heiligen Donatus als vierter Segensstation Halt zu machen. Von da zog man zurück zur Pfarrkirche.

Verbleib
Das Kreuz wurde am 30. März 2001 unter Denkmalschutz gestellt. Um eine weitere Verwitterung zu vermeiden, wurde das Original in die Kirche St. Ambrosius verbracht, wo es am Eingang zur Sakristei aufgestellt wurde. Am ursprünglichen Ort steht heute eine Kopie.

Weblinks

 Bilder von Brinkjans Krüüs im Sühnekreuz

Einzelbelege

Literatur
 Vikar Gr. Vorspohl in Verbindung mit der Pfarrgemeinde St. Ambrosius Ostbevern (Hrsg.): Wegkreuze und Bildstöcke im Pfarrbezirk St. Ambrosius Ostbevern. Krimphoff, Füchtorf 1978, , Nummer 7 (Verfasser: Josef Gr. Vorspohl, Reinhard Drees, Norbert Reher).

Baudenkmal in Ostbevern
Flurkreuz in Ostbevern

Brinkjans Krüüs


Yatasto es una película argentina dirigida por Hermes Paralluelo sobre su propio guion escrito en colaboración con Jimena González Gomeza y Ezequiel Salinas que se estrenó el 16 de febrero de 2012.

Sinopsis
Es un documental sobre la vida cotidiana de los habitantes de Villa Urquiza, un barrio periférico de la ciudad de Córdoba que pone el foco en tres chicos -Bebo (15 años), Pata (14) y Ricardito (10)-, provenientes de un hogar en el cual la ausencia de la madre y el alcoholismo del padre han hecho que la abuela tome el puesto de jefa de familia, que en un carro tirado por un caballo recorren la ciudad en busca de comida, cartón, papel o cualquier elemento que les permita paliar un poco su precaria situación económica.

Comentarios
La crónica de Diego Batlle para el diario Clarín afirma que el filme retrata con nobleza, profundidad, rigor y sensibilidad la cotidianeidad de los habitantes de Villa Urquiza que excede, por la categoría de su puesta en escena y la inteligencia de su construcción, el simple marco del documental observacional y concluye:

Por su parte el crítico Miguel Frías opina para La Nación que el director se anima - sin estridencias, ni voces explicativas en off, ni músicas piadosas, ni búsqueda de alegorías conmovedoras- a mirar a la pobreza de frente, desde adentro, sin demagogia ni preconceptos ni estereotipos ni golpes bajos: sin hablar en nombre de; con una naturalidad difícil de encontrar en otros documentales intimistas. Habla de personas, con nombres y vidas y sueños postergados, que no se automargina del sistema sino que busca entrar en él (los porqué quedan para otro filme) y logra mostrarlos en su trabajo diario y también en sus vínculos familiares, casi siempre complejos y fragmentados. Los chicos aparecen desenvueltos, olvidados de la cámara, y todo fluye como en cualquier vida, incluso con destellos de humor y esperanza. Aunque el trasfondo sea triste. Como el de esa nena que le dice su hermano -mitad en serio, mitad en broma- que de grande será policía, para encarcelar a su padre y tenerlo más tiempo junto a ella.

Premios
 Premio Especial del Jurado y Premio de la Juventud Festival de Nueva Caledonia, Oceanía 2011(Anuu-ru aboro – Festival International du Cinéma des Peuples – Accueil)
 Ganadora del Premio FIPRESCI de la Viennale 2011.
 Mención especial por ópera prima en la Competencia Internacional 22° FIDMarseille
 Premio "Mejor Película Argentina 2011 de la Competencia Internacional" – 13° BAFICI, Argentina.
 Premio UNICEF por su contribución a promover los derechos de la infancia y la adolescencia - 13° BAFICI, Argentina.
 Mención especial de la FEISAL - 13° BAFICI, Argentina.
 Ganador de la sección "work in progress" en la edición 20http://commons.wikimedia.org/w/index.php?search=yatasto+pelicula&title=Special%3ASearch10 del BAL (Buenos Aires LAB) en el marco del 12° BAFICI, Argentina.
 Ganador del Fondo Metropolitano de las Artes y las Ciencias, Ciudad de Buenos Aires 2010
 Ganador dentro del 1º Concurso de Documentales 4×4 Hecho en Córdoba 2010, Secretaria de Cultura de Córdoba (Córdoba, Argentina)
 Segundo Concurso Federal de Proyectos de Largometraje, Premio al Desarrollo "Raymundo Gleyzer" del INCAA.

Notas

Enlaces externos

 Información sobre Yatasto en el sitio del cine nacional
 Sitio oficial de Yatasto

Documentales de Argentina

Yatasto (película)


Metetí es un corregimiento de la provincia de Darién de Panamá. Es una de las ciudades más importante de esta provincia, siendo uno de los nueve corregimientos del distrito de Pinogana y que cuenta según el Censo realizado en 2010 con una población de 7,976 habitantes. Es la última ciudad importante en la Carretera Interamericana antes de que la carretera termine en Yaviza.

En el corregimiento de Metetí se ubica una sucursal del Banco Nacional de Panamá con su respectivo cajero automático, estaciones de policía, restaurantes, hoteles, varios almacenes, colegio, universidades, un centro de salud, un hogar para adultos mayores sin techo, un hospital en construcción, farmacias, estaciones de combustible, mercado público y una terminal de transporte.

Historia

El origen histórico de la comunidad de Metetí se remonta al año de 1954, cuando los primeros pobladores llegaron a estas tierras procedentes de la provincia de Chiriquí. Para aquel entonces, la travesía hacia este lugar era una gran odisea puesto que solo era a través de la vía acuática. Para llegar a la comunidad de Metetí, se viajaba desde la capital del país en barco hacia La Palma, cabecera de la provincia. De allí procedían a trasladarse a canalete hacia un puerto improvisado en Bijagual. Para luego llegar a Rio Iglesia. A partir de allí llegaban a Metetí a pie o a caballo.
Con la apertura de la Carretera Panamericana hacia Darién, se vincularon una serie de factores que facilitaron el crecimiento de la población en la comunidad de Metetí, así como también el desarrollo de variadas actividades cotidianas, que garantizan una mayor producción agrícola y ganadera, así como mejores medios de comunicaciones y de transporte.
Los primeros habitantes que llegaron a la comunidad de Metetí fueron: Luis Obando alias "Yico", Esteban Castillo, Andrés de Gracia, Dionisio López, Alias "Nicho López", Natalia Méndez, Anselmo Vargas, Vicente García, Jerónimo Cubilla, Cándida De Gracia, Manuel Antonio Miranda, Alias "Toño", entre otros.

Transporte

Existe un servicio de transporte público local que ofrece rutas cortas desde Metetí hacia Yaviza, Puerto Quimba, Santa Fe y Agua Fría. Además, también es posible viajar desde y hacia Ciudad de Panamá.

La Carretera Panamericana que se interrumpe en esta provincia, para luego continuar en Turbo (Colombia) pasa por el corregimiento de Metetí, convirtiendo a esta pequeña ciudad en un centro de intercambio para los productores, ganaderos y turistas que se desplazan por la provincia.

Referencias

Enlaces externos
 Censos Nacionales de Población y Vivienda
 Estadística Distrito de Pinogana

Corregimientos de la provincia de Darién

Metetí


Arauá es un municipio brasileño y ciudad situada a 82 km de Aracaju, capital del Estado de Sergipe.

Clima
Presenta una temperatura media anual de 24,6 °C y una precipitación de lluvias media 863,3 mm/año. El intervalo más lluvioso es de marzo a agosto (otoño - invierno).

Geografía física y edafología
El relieve del municipio de Arauá es tabular con planicies fluviales donde afloran las rocas cristalinas más antiguas. Los suelos son arcillosos (Podzólico Rojo Amarillo Equivalente Eutrófico y Podzólico Rojo Amarillo).

Referencias

Enlaces externos

Araua

Arauá


Otrhánky este o comună slovacă, aflată în districtul Bánovce nad Bebravou din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 412 locuitori.

Istoric
Localitatea Otrhánky este atestată documentar din 1598.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Otrhánky


1000 (M) pazartesi günü başlayan bir artık yıldır.

Olaylar
 Dünya nüfusu 310 milyondu.
 Leif Ericson, Kuzey Amerika'nın doğu kıyılarına çıktı.
 Çin'de barut keşfedildi.
 İskandinavya, Macaristan ve İzlanda Hristiyan oldu.
 Biruni, ilk büyük eseri olan El-Âsâr'il-Bâkiye an'il-Kurûni'i-Hâli-ye isimli kitabını tamamladı.

Doğumlar
 I. Mihail, Konstantinopolis patriği (ö. 1059)
 IX. Konstantinos, Bizans imparatoru (ö. 1055)
 Yi Yuanji, Kuzey Song Hanedanlığı'nın hüküm sürdüğü bölgede yaşayan bir ressam (ö. 1064)

Ölümler
 9 Eylül - I. Olaf, Norveç kralı (d. 963)
 tarihi bilinmeyen
 III. Davit, Gürcü Bagrationi hanedanından Tao kralı (d. y. 930)
 El-Makdisi, Arap coğrafyacı (d. 945 / 946)
 Hucendî, Fars kökenli astronomi ve matematik bilgini
 Kuhi, Müslüman Orta Çağ astronomi ve matematik bilgini (d. 940)

1000


Events from the year 1705 in Canada.

Incumbents
French Monarch: Louis XIV
English, Scottish and Irish Monarch: Anne

Governors
Governor General of New France: Philippe de Rigaud Vaudreuil
Governor of Acadia: Jacques-François de Monbeton de Brouillan
Colonial Governor of Louisiana: Jean-Baptiste Le Moyne de Bienville
Governor of Plaisance: Daniel d'Auger de Subercase

Events
 Jacques Raudot becomes co-Intendant of New France with his son Antoine-Denis Raudot.
 Anthony Beale was appointed governor of the Hudson's Bay Company for Canada, replacing John Fullartine.

Deaths
 Louis Hennepin, Récollet missionary, explorer (born 1626)

References

1700s in Canada
1705 in New France
Canada
05

1705 in Canada


Cladurus, rod crvenih algi smješten u vlastiti tribus Cladureae, dio porodice Rhodomelaceae. Dvije su priznate vrste (obje morske); tipična je C. elatus.

Vrste
 Cladurus alterniferus Huisman
 Cladurus elatus (Sonder) Falkenberg - tip

Izvori

Rhodomelaceae

Cladurus


An Agrostis wacei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Edward Hubbard. An Agrostis wacei in nahilalakip ha genus nga Agrostis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Tristan da Cunha. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Agrostis

Agrostis wacei


Agrilus lugovoi é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Stepanov, 1958.

Referências

lugovoi

Agrilus lugovoi


සමහරවිට සමුද්‍ර අධිරාජ්‍යය ලෙසින්ද හැඳින්වෙන, නාවුකාධිකාරියක් යනු, ප්‍රාථමික වශයෙන්  සාමුද්‍රික අධිකාරි ක්ෂේත්‍රයක් සහිත මුහුදෙහි අධිරාජ්‍යයක් හෝ සමුද්‍රීය අධිරාජ්‍යයකි.

නාවුකාධිකාරිය


Yes You Can was a Canadian children's television series broadcast on CBC Television from 1980 to 1983. Hosted by singer Kevin Gillis, and co-hosted by Trevor Bruneau and Tammy Bourne, the half-hour live-action series was sports-themed and encouraged fitness and good health. Also featured were the comedic Coach Cuddles Ford (played by Patrick Ford), and two animated characters, "Harry Hog" and "Body Man", voiced by Michael Magee.

Each show also featured an appearance from a professional athlete, such as Gordie Howe, Karen Kain and Toller Cranston.

The show was written by Jack Hutchinson and Jamie Wayne, produced by Bill Hunt, directed by Ron Piggott and executive produced by Michael Lansbury.

Reruns of Yes You Can aired in the launch schedules of TSN and YTV.

Kevin Gillis went on to create and produce The Christmas Raccoons animated special - which led to The Raccoons on Ice, The Raccoons and the Lost Star, The Raccoons: Let's Dance! and The Raccoons animated series. Many of the songs Gillis used the Yes You Can series were later re-recorded and used in the Raccoons animated series.

References

External links

 Queen's University Directory of CBC Television Series 1952-1982 (archived)
 Queen's University Directory of CBC Television Series -Yes You Can (archived)

1980 Canadian television series debuts
1983 Canadian television series endings
Television shows filmed in Toronto
1980s Canadian children's television series
CBC Television original programming
Canadian television series with live action and animation

Yes You Can


Bouzes oder Buzes (, fl. 528–556) war ein oströmischer General, der während der Herrschaft Justinians (527–565) an den Kriegen gegen die Sassaniden teilnahm.

Familie
Bouzes war ein gebürtiger Thraker. Er war wahrscheinlich ein Sohn des Rebellen Vitalian. Prokopios von Caesarea (Prokop) nennt Koutzes und Venilus Brüder des Bouzes. Eine nicht namentlich genannte Schwester war die Mutter des Domentiolus.

Iberischer Krieg

Schlacht von Mindouos

Bouzes wird zuerst im Jahr 528 als dux von Phoenice Libanensis (zusammen mit seinem Bruder Koutzes) genannt. (Ihre Provinz war Teil der größeren Diözese des Ostens und umfasste das Gebiet östlich des Libanongebirges) Bouzes war in Palmyra stationiert, Coutzes in Damaskus. Zu dem Zeitpunkt werden beide Brüder von Prokop als jung beschrieben.

Ihre erste bekannte Mission war es, Belisar im Iberischen Krieg gegen das Sassanidenreich bei Mindouos zu Hilfe zu kommen. Belisar versuchte, an dieser Stelle eine Festung zu errichten.

Schlacht bei Dara

Bouzes überlebte die Niederlage. Als Nächstes wird er in der siegreichen Schlacht bei Dara im Juni 530 erwähnt. Er diente dort als Befehlshaber der Kavallerie zusammen mit Pharas dem Heruler. Unter seinen Bediensteten war ein Andreas, der sich am ersten Tag der Schlacht auszeichnete.

Belagerung von Martyropolis

Im Jahr 531 war Bouzes nicht in der Lage, an der Schlacht von Callinicum (19. April 531) teilzunehmen. Er war in dieser Zeit in Amida stationiert, wo ihn eine Krankheit von Feldzügen abhielt. Zacharias von Mytilene erwähnt, dass Bouzes seinen Neffen Domentiolus beauftragte, eine Armee nach Abhgarsat zu führen. Diese Ortschaft wird nur von Zacharias beschrieben. Die oströmische Armee traf auf die Sassanidische Armee und wurde geschlagen. Domentiolus wurde dabei gefangen genommen und in das Sassanidenreich verschleppt. Im Herbst 532 wurde der so genannte Ewige Friede zwischen den beiden Großmächten geschlossen. Domentiolus wurde "im Zuge eines Gefangenenaustauschs" freigelassen.

Im September/Oktober 531 waren Kouzes und Bessas gemeinsam Kommandanten der Garnison von Martyropolis. Die Stadt war von einer starken sassanidischen Armee belagert. Der Tod von Kavadh I. bewirkte das vorzeitige Ende der Belagerung. Prokop berichtet: "Und die Perser fielen abermals mit einer großen Armee unter dem Befehl des Chanaranges, des Aspebedes und Mermeroes in Mesopotamia ein. Da niemand sich zutraute, der sassanidischen Armee entgegenzutreten, rastete die Armee und belagerte Martyropolis, wo Bouzes und Bessas als Kommandanten der Garnison stationiert worden waren. Diese Stadt liegt in einem Land, das Sophanene genannt wird, zweihundertvierzig Stadien nördlich der Stadt Amida gelegen; sie liegt direkt am Fluss Nymphius, der das Land der Römer und der Perser teilt. Also begannen die Perser, die Befestigungen anzugreifen, und obwohl die Verteidiger ihnen mannhaft widerstanden, erschien es unwahrscheinlich, dass sie lange aushalten würden. Denn der kreisförmige Wall war an den meisten Stellen leicht zu erstürmen, außerdem hatten die Verteidiger weder ausreichenden Proviant noch Kriegsmaschinen noch sonst etwas, das ihnen hätte von Nutzen sein können."

Armenische Revolte

Bouzes taucht 539 in den Quellen wieder auf. Er folgte dem verstorbenen Sittas als Befehlshaber des römischen Armenien nach. Er wurde mit der Bewältigung der armenischen Revolte betraut. Durch sein Bestreben wurde Johannes, ein Abkömmling der armenischen Arsakiden, ermordet. Der Sohn des Johannes, Artabanes, überlebte. "Nach dem Tod des Sittas befahl der Kaiser Bouzes, gegen die Armenier vorzugehen; und dieser sandte ihnen ein Angebot, zu einer friedlichen Übereinkunft zwischen dem Kaiser und allen Armeniern zu gelangen, und bat sie, einige armenische Würdenträger zur Beratschlagung über die Angelegenheit zu entsenden. Weder konnten die Armenier Bouzes trauen, noch wollten sie sich dessen Vorschläge anhören. Aber es gab einen Mann aus dem Geschlecht der Arsakiden, der mit Bouzes befreundet war, ein gewisser Johannes, der Vater des Artabanes, welcher zur Beratschlagung mit seinem Stiefsohn Bassakes und einigen anderen bei Bouzes eintraf; als diese Gesandtschaft dort ihr Lager aufschlug wurde sie von der römischen Armee eingekreist. Bassakes flehte daraufhin seinen Stiefvater an zu fliehen. Weil er ihn aber nicht überzeugen konnte ließ er ihn allein zurück und die Gesandtschaft floh. Bouzes traf Johannes also allein an und erschlug ihn. Danach gab es für die Armenier keine Hoffnung mehr auf Frieden mit den Römern, und weil sie den Kaiser nicht allein im Krieg besiegen konnten, wandten sie sich an den persischen Großkönig." Diese Ereignisse führten zu einem neuen Krieg zwischen Persern und Oströmern. Auf diesen war Justinian allerdings schlecht vorbereitet.

Persische Invasion 540

Anfang 540 ernannte Justinian Belisar und Bouzes gemeinsam zu magistri militum per Orientem; die Teilung des Kommandos war eine ungewöhnliche Entscheidung, die wohl dem Umstand geschuldet war, dass der Kaiser nun den persischen Angriff erwartete. Bouzes sollte das Gebiet zwischen dem Euphrat und der persischen Grenze sichern, also das römische Nordmesopotamien. Belisar war zwar bereits seit einigen Jahren magister militum per Orientem, er war aber in den Gotenkriegen gebunden und befand sich auf der Italienischen Halbinsel. Er konnte das Kommando im Orient daher effektiv nicht vor 541 übernehmen; und dies war wohl der Grund für die kaiserliche Entscheidung: Zwar sollte Belisar formal nicht seines Postens enthoben werden, aber weil er ihn momentan faktisch nicht ausfüllen konnte, übernahm stattdessen Bouzes die Verteidigung des römischen Ostens.

Im Frühling desselben Jahres griffen die Sassaniden tatsächlich oströmisches Gebiet an. Sie umgingen aber zur Überraschung der kaiserlichen Truppen die starken Festungen in Mesopotamien und stießen völlig unerwartet direkt nach Syria und Kilikien vor. Bouzes war zu diesem Zeitpunkt in Hierapolis stationiert. Im Hochsommer eroberten die Sassaniden Sura. Bouzes verließ nun Hierapolis mit seinen besten Truppen und versprach der Stadt, im Falle eines persischen Angriffs zurückzukehren. Aber Prokop beschuldigt Bouzes, einfach verschwunden zu sein, so dass weder die Einwohner von Hierapolis noch die Sassaniden ihn aufspüren konnten. Der Perserkönig Chosrau I. konnte nun ungehindert bis an die Mittelmeerküste vorstoßen und die Großstadt Antiochia am Orontes brandschatzen. Als er sich schließlich mit reicher Beute in sein Reich zurückzog, hatte sich ihm Bouzes kein einziges Mal in den Weg gestellt. Mutmaßlich war er der Ansicht, nicht über genug Truppen für eine Schlacht zu verfügen.

Später im selben Jahr wird Bouzes dann in Edessa, der Hauptstadt der Provinz Osrhoene, erwähnt. Die Einwohner dieser Stadt wollten ein Lösegeld für die sichere Rückkehr der Gefangenen bezahlen, die in Antiochia gemacht worden waren. Bouzes verhinderte dies aber im Auftrag Justinians, da man den Persern nicht noch mehr Geld zukommen lassen wollte.

Krieg in Lasika

Die persische Invasion von 540 war der Auftakt zu lang andauernden Kämpfen. Während Chosrau I. in Lazika eine neue Front eröffnete, versuchten die Oströmer, in Mesopotamien die Initiative zu ergreifen. Im Jahr 541 war Bouzes einer der zahlreichen Befehlshaber, die sich in Dara mit Belisar versammelten, um über das weitere Vorgehen zu beratschlagen. Er befand sich unter den Befürwortern einer Invasion in persisches Gebiet. Von Bouzes selbst wird im anschließenden Feldzug aber nichts berichtet. Die römische Armee war nicht in der Lage, Nisibis zu erobern, dafür aber die Festung Sisauranon. Im Folgejahr überfiel Chosrau I. abermals oströmisches Gebiet. Bouzes zog sich daraufhin nach Hierapolis zurück. Er und andere appellierten in einem Brief an Belisar, sie dort zu unterstützen. Aber Belisar marschierte stattdessen nach Europos und konnte die Perser durch geschicktes Taktieren dazu bringen, sich kampflos zurückzuziehen.

Gunstverlust
Im Sommer 542 brach in Konstantinopel die Justinianische Pest aus. Der Kaiser wurde krank, und es gab Diskussionen um seine Nachfolge. Belisarius und Bouzes, die beide weit entfernt im Feld standen, schworen einander, keinen Kandidaten zu unterstützen ohne die Zustimmung des jeweils anderen. Theodora stieß sich angeblich an der leichtfertigen Rede über den Tod ihres Mannes und rief beide in die Hauptstadt zurück. Vermutlich allerdings war es Justinian selbst, der nach seiner Gesundung zornig auf seine Generäle wurde. So wurde Bouzes für zwei Jahre und vier Monate (542–545) in einem Kellerverlies gefangen gehalten, das sich unter den Frauengemächern des Kaiserpalastes befand. Nachdem er freigelassen worden war, berichtet Prokop, dass er zeitlebens nur noch schwache Sehkraft und eine schlechte Gesundheit besaß.

Spätere Jahre
Im Spätsommer von 548 weihte Germanus, der Vetter Justinians, Bouzes in die Verschwörung des Artabanes ein, die das Ziel hatte, den Kaiser zu ermorden. Die Verschwörung scheiterte, da Germanus sie an den Kaiser verriet.

Im Frühling 549 wurde Bouzes wieder ins Feld geschickt. Er führte (zusammen mit Aratius, Constantianus und Johannes) eine Armee von 10.000 Kavalleristen von Konstantinopel nach Nordwesten, um die Langobarden gegen die Gepiden zu unterstützen. Der Feldzug war aber nur von kurzer Dauer, da beide Parteien nach kurzer Zeit einen Friedensvertrag schlossen. Dies ist die letzte Erwähnung von Bouzes durch Prokop.

Bouzes wird nochmals bei Agathias als einer der Befehlshaber der römischen Armee in Lazika erwähnt. Im Jahr 556 wurde Bouzes dort befohlen, Nesus (eine kleine Insel am Fluss Phasis) zu verteidigen. Danach wird in den Quellen nichts mehr über ihn berichtet.

Anmerkungen

Literatur
 John Bagnell Bury: History of the Later Roman Empire: From the Death of Theodosius I to the Death of Justinian. Band 2. New York 1958 (ND von 1923)
 Geoffrey B. Greatrex, Samuel N. C. Lieu: The Roman Eastern Frontier and the Persian Wars. Part II AD 363–630. A narrative sourcebook. London/New York 2002, ISBN 0-415-14687-9 (mit Quellen in englischer Übersetzung).
 John R. Martindale, A. H. M. Jones, John Morris: The Prosopography of the Later Roman Empire. Band 3: A.D. 527–641. Cambridge 1992.

Oströmischer Heermeister
Geboren im 5. oder 6. Jahrhundert
Gestorben im 6. Jahrhundert
Mann

Bouzes


Finska ima sedam lučkih ispostava u gradovima koji se nalaze na obalama Botničkog zaljeva.

Popis registracijskih oznaka lučkih ispostava:

Izvori

Registracijske oznake plovila
Finsks

Popis registracijski oznaka plovila u Finskoj


The United States Board on Geographic Names (BGN) is a federal body operating under the United States Secretary of the Interior. The purpose of the board is to establish and maintain uniform usage of geographic names throughout the federal government of the United States.

History
On January 8, 1890, Thomas Corwin Mendenhall, superintendent of the US Coast and Geodetic Survey Office, wrote to 10 noted geographers "to suggest the organization of a Board made up of representatives from the different Government services interested, to which may be referred any disputed question of geographical orthography." President Benjamin Harrison signed executive order 28 on September 4, 1890, establishing the Board on Geographical Names. "To this Board shall be referred all unsettled questions concerning geographic names. The decisions of the Board are to be accepted [by federal departments] as the standard authority for such matters." The board was given authority to resolve all unsettled questions concerning geographic names. Decisions of the board were accepted as binding by all departments and agencies of the federal government.

The board has since undergone several name changes. In 1934, it was transferred to the Department of the Interior.

The Advisory Committee on Antarctic Names was established in 1943 as the Special Committee on Antarctic Names (SCAN). In 1963, the Advisory Committee on Undersea Features was started for standardization of names of undersea features.

Its present form derives from a 1947 law, Public Law 80-242.

Operation
The 1969 BGN publication Decisions on Geographic Names in the United States stated the agency's chief purpose as:

The board has developed principles, policies, and procedures governing the use of domestic and foreign geographic names, including underseas. The BGN also deals with names of geographical features in Antarctica via its Advisory Committee on Antarctic Names.

The Geographic Names Information System, developed by the BGN in cooperation with the US Geological Survey, includes topographic map names and bibliographic references. The names of books and historic maps which confirm the feature or place name are cited. Variant names, alternatives to official federal names for a feature, are also recorded.

The BGN has members from six federal departments as well as the Central Intelligence Agency, the US Government Publishing Office, the Library of Congress, and the US Postal Service. The BGN rules on hundreds of naming decisions annually and stores over two million geographical records in its databases at geonames.usgs.gov. State and local governments and private mapping organizations usually follow the BGN's decisions.

The BGN has an executive committee and two permanent committees with full authority: the 10- to 15-member Domestic Names Committee and the 8- to 10-member Foreign Names Committee. Both comprise government employees only. Each maintains its own database.

The BGN does not create place names but responds to proposals for names from federal agencies; state, local, and tribal governments; and the public. Any person or organization, public or private, may make inquiries or request the board to render formal decisions on proposed new names, proposed name changes, or names that are in conflict. Generally, the BGN defers federal name use to comply with local usage. There are a few exceptions. For example, in rare cases where a locally used name is very offensive, the BGN may decide against adoption of the local name for federal use.

Special situations

The BGN does not translate terms, but instead accurately uses foreign names in the Roman alphabet. For non-Roman languages, the BGN uses transliteration systems or creates them for less well-known languages.

The BGN does not recognize the use of the possessive apostrophe and has only granted an exception five times during its history, including one for Martha's Vineyard, Massachusetts.

In federal mapping and names collection efforts, there is often a phase lag where a delay occurs in adoption of a locally used name. Sometimes the delay is several decades. Volunteers in the Earth Science Corps are used to assist the US Geological Survey in collecting names of geographic features.

Other authorities
 The United States Census Bureau defines census designated places, which are a subset of locations in the Geographic Names Information System.
 The names of post offices have historically been used to back up claims about the name of a community. US Postal Service Publication 28 gives standards for addressing mail. In this publication, the Postal Service defines two-letter state abbreviations, street identifiers such as boulevard (BLVD) and street (ST), and secondary identifiers such as suite (STE).

Publications
The BGN currently publishes names on its website. In the past, the BGN issued its decisions in various publications under different titles at different intervals with various information included. In 1933, the BGN published a significant consolidated report of all decisions from 1890 to 1932 in its Sixth Report of the United States Geographic Board 1890–1932. For many years, the BGN published a quarterly report under the title Decisions on Geographic Names.

See also

 BGN/PCGN romanization, a system for rendering geographic names in other writing systems into the Latin alphabet
 Composite Gazetteer of Antarctica
 Denali–Mount McKinley naming dispute
 Name of Pittsburgh
 Henry Gannett, "Father of the Quadrangle Map"
 Geographical Names Board of Canada
 Geographical Names Board of New South Wales
BGN/PCGN romanization systems
NGA Geographic Names Server

References

Footnotes

Bibliography
U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey, National Mapping Division, Digital Gazetteer: Users Manual, (Reston, Virginia: U.S. Geological Survey, 1994).
Report: "Countries, Dependencies, Areas Of Special Sovereignty, And Their Principal Administrative Divisions", Federal Information Processing Standards, FIPS 10-4.
Report: "Principles, Policies, and Procedures: Domestic Geographic Names", U.S. Board of Geographic Names, 1997.
U.S. Postal Service Publication 28, November 2000.

External links

Names of places in Antarctica
Board on Geographic Names
Board on Geographic Names
Geocodes
Geographical naming agencies
Board on Geographic Names
Board on Geographic Names
1890 establishments in the United States

United States Board on Geographic Names


Felipe Campuzano López (n. Cádiz, 27 de noviembre de 1945) es un pianista y compositor español nacido en Cádiz.

Biografía

Comenzó sus estudios de solfeo y piano en el Conservatorio de Música de Cádiz, estudios que posteriormente terminaría en Madrid. En su juventud fue galardonado con diversos premios interpretativos, como el Premio Internacional de Arte Sagitario de Oro o el primer premio en el certamen de piano Manuel de Falla celebrado en su ciudad natal.

En el ámbito de la música popular Felipe Campuzano ha compuesto canciones para diversos artistas. Algunos de sus temas más conocidos son Amigo conductor (1968), A mi novio no le gusta (la minifalda) (1971) de Perlita de Huelva y después Manolo Escobar, arreglista y pianista en varios discos de Amina, Achilipú o Te estoy amando locamente (1974) de Las Grecas con las que asentará las bases del rock andaluz y el pop andaluz.

En cuanto a su importancia como figura del piano flamenco, señalar que pertenece a la generación posterior a Arturo Pavón y pertenece a la generación de Pepe Romero (José Romero Jiménez), Pedro Ojesto Barajas y José Miguel Évora, introduciendo Campuzano el piano flamenco dentro del concepto de recital. En los años ochenta alcanza gran popularidad y difusión gracias a sus discos de piano flamenco pertenecientes a la serie inacabada Andalucía Espiritual con el guitarrista Rafael Morales, destacando las composiciones Las Salinas (alegrías) (1978) y Sevillanas del Alma (1979).

En 2005 participó junto a Manolo Sanlúcar en In Memoriam de la Fabulosa La Paquera de Jerez 20 de sus Mejores Cantes con una selección de los últimos cantes de La Paquera de Jerez. Actualmente reside en Marbella y ha estado trabajando en la elaboración de una antología de su obra para conmemorar los cincuenta años que ha cumplido como compositor y pianista.

Referencias

Enlaces externos

 Felipe Campuzano en el programa de TVE Retrato en vivo.
 Felipe Campuzano en el programa Ida y Vuelta de Canal RED.

Músicos de Andalucía
Nacidos en Cádiz
Pianistas de España del siglo XX
Orden de Cristo
Músicos de flamenco
Pianistas de España del siglo XXI

Felipe Campuzano


1976 වසරෙහි මැයි 14 දිනදී, ශ්‍රී ලංකාවේ,  උතුරු පළාතේ, වඩුක්කොඩෙයි අසබඩ, පන්නකම්හිදී සම්මත කර ගන්නා ලද වඩුක්කොඩෙයි ප්‍රඥප්තිය තුලින්,   එස්. ජේ. වී. චෙල්වනායගම්ගේ නායකත්වය යටතේ පැවති  දෙමළ එක්සත් විමුක්ති පෙරමුණ   විසින් ස්වාධීන දෙමළ ඊළමක් ස්ථාපනය කිරීමේ ඉල්ලීම ඉදිරිපත් කෙරිණි. දෙමළ ඊළමක් සඳහා එම පක්ෂයෙහි  ඉල්ලීම හා සමගින් 1977 මහා මැතිවරණය තරග කල අතර දෙමළ ප්‍රදේශයන්හි විශිෂ්ට වරයක් හිමි කර ගනිමින් ශ්‍රී ලංකාවෙහි ප්‍රධාන විපක්ෂය බවට පත්වූ අතර සුළුතර පක්ෂයක් එසේ වූ පළමුවන අවස්ථාව විය. වෙනම රාජ්‍යයක් වෙනුවෙන් ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී පිටසනක් ලෙසින් එය හුවා දැක්වූ දෙමළ ජාතිකවාදීන්ට එය  ප්‍රගාමකයක් විය.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
වඩුක්කොඩෙයි රෙසලූෂන්

ශ්‍රී ලාංකික සිවිල් යුද්ධයෙහි සම්භවයන්
ශ්‍රී ලාංකික දෙමළ ඉතිහාසය
ශ්‍රී ලාංකික දෙමළ දේශපාලනය
දෙමළ ජාතිකවාදය

වඩුක්කොඩෙයි ප්‍රඥප්තිය


Börsengehandelte Goldprodukte sind verschiedene Anlageformen zur Nutzung von Gold als Kapitalanlage. Im Wesentlichen sind dies Börsengehandelte Fonds (ETF) und Zertifikate; eine üblicherweise separat betrachtete Spezialform der Zertifikate sind die Exchange-traded Commodities (ETC). Geschlossene Fonds zählen nicht dazu. Charakteristikum dieser Finanzprodukte ist die börsentägliche Handelbarkeit. Einige Börsenplätze haben sich auf den Handel insbesondere von ETF spezialisiert.

Grundsätzlich können die Produkte nach dem Anteil der Unterlegung mit physischem Gold klassifiziert werden. Rein synthetische Papiere bilden lediglich den Goldpreis ab.

Börsengehandelte Fonds
Börsengehandelte Fonds (ETF) sind – wie alle Investmentfonds – Sondervermögen. Im Falle der Insolvenz der Investmentgesellschaft bleibt das Fondseigentum für die Anteilseigner erhalten.

Vorteile der Börsengehandelten Fonds sind die in der Regel hohe Marktliquidität und die geringen Kosten. Da es sich nahezu ausschließlich um passive Finanzprodukte handelt, die kein aktives Fondsmanagement benötigen, sind die Gebühren meist niedriger als bei aktiv gemanagten Fonds. Dies trifft auch auf Edelmetall-ETF zu. Da ETF über verschiedene Börsenplätze gehandelt werden, bilden sich über den gesamten Handelstag stets neue Marktpreise oder diese werden von einem Marktpfleger gestellt. Somit sollte der Preis eines Gold-ETF fast genau den Marktpreis für Gold nachzeichnen.

Besonderheiten im deutschen Markt
Eine Hürde für Gold-ETF ist in Deutschland die Zulassung zum öffentlichen Vertrieb: Um zum öffentlichen Vertrieb zugelassen zu sein, dürfen Fonds nach dem Investmentgesetz nur bis maximal 30 Prozent des Fondsvolumens in eine einzelne Anlage investieren. Diese Grenze überschreiten rein physische Gold-ETF naturgemäß, da sie die Fondsbestände komplett in physisches Gold investieren. Somit sind klassische Gold-ETFs wie SPDR Gold Shares und ZKB Gold in Deutschland nicht zum öffentlichen Vertrieb zugelassen.

Zertifikate
Zertifikate sind Inhaberschuldverschreibungen, unterliegen also einem Solvenzrisiko des jeweiligen Emittenten. Die Abgrenzung von Gold-Zertifikaten im engeren Sinne zur speziellen Unterform der Gold-ETC (Exchange Traded Commodities) ist nicht trennscharf; ETC sind häufiger mit physischem Gold hinterlegt, während Zertifikate in der Regel derivative Komponenten zur Abbildung ihrer Wertentwicklung nutzen. Auch werden Zertifikate in der Regel von Geschäftsbanken direkt emittiert, während ETC meist von einem unabhängigen Emissionsvehikel ausgegeben werden.

Durch die derivative Struktur lassen sich Zertifikate auch mit einem Hebel, einem Garantieschutz oder einer Währungsabsicherung ausstatten.

Exchange Traded Commodities
Obwohl der Name – wohl aus Marketinggründen – sehr an ETF erinnert, sind Exchange-traded Commodities (ETC) keine Fonds, sondern Zertifikate in Form von Inhaberschuldverschreibungen. Dies bedeutet, das Fondsvermögen ist kein Sondervermögen, sondern die Anleger kaufen ein Anrecht bei dem Emittenten des Wertpapiers. Teilweise sind Gold-ETC mit Tresorgold gedeckt.

Die wichtigsten ETC auf Gold, die in Deutschland gehandelt werden, sind nach verwaltetem Vermögen:
 Xetra-Gold, Emittent ist die Deutsche Börse Commodities
 ETFS Physical Gold, Emittent ist ETF Securities
 Invesco Physical Gold A, Emittent ist Invesco Physical Markets PLC
 iShares Physical Gold ETC, Emittent ist iShares Physical Metals PLC, BlackRock
 Gold Bullion Securities, Emittent ist ETF Securities
 DB Physical Gold ETC Euro Hedged, Emittent ist die Deutsche Bank
 ETFS Physical Swiss Gold, Emittent ist ETF Securities
 EUWAX Gold, Emittent ist die Boerse Stuttgart Securities
 EUWAX Gold II, Emittent ist die Boerse Stuttgart Securities

Im Jahr 2011 lag der Umsatz der sechs größten Gold-ETC in Deutschland bei über 6,5 Milliarden Euro.

Besteuerung in Deutschland
Als Finanzprodukt unterliegen börsengehandelte Fonds und Zertifikate der deutschen Abgeltungsteuer. Dies bedeutet, dass ein deutscher Anleger Gewinne aus einer Anlage in einen börsengehandelten Goldprodukt mit 25 % (zzgl. Solidaritätszuschlag und ggf. Kirchensteuer) versteuern muss. Verluste können mit Gewinnen aus anderen Anlagen verrechnet werden. Nach einem Urteil des Bundesfinanzhofes im Oktober 2015 (Az.: VIII R 4/15 und VIII R 35/14) stellt Xetra-Gold einen börsengehandelten Rohstoff dar. Es wird damit in steuerlicher Hinsicht genauso wie Münzen und Barren aus physischem Gold eingestuft. Damit unterliegen Veräußerungsgewinne nicht der Kapitalertragsteuer. Kursgewinne, die innerhalb der zwölfmonatigen Spekulationsfrist realisiert werden, unterliegen aber dem persönlichen Steuersatz.

Einzelnachweise

Investmentfonds
Goldhandel

Börsengehandelte Goldprodukte


Le dolmen de Kerscao est un dolmen situé sur la commune de Riec-sur-Bélon, dans le département français du Finistère.

Historique
Bien que mentionné dès 1878, le dolmen n'est que très brièvement évoqué par les auteurs de la fin du  et du début . Il est inscrit au titre des monuments historiques par arrêté du 18 juin 1971.

Description
Le dolmen est constitué trois piliers dont deux supportent une table de couverture en forme de losange d'environ  de diagonale d'une épaisseur maximale de . Les piliers sont en migmatite et gneiss. La chambre mesure  de profondeur pour une largeur comprise entre , à l'entrée, et  au chevet, sa hauteur sous dalle ne dépassant pas . Un petit bloc parallélépipédique, en gneiss, est visible au sol à l'entrée de la chambre.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Finistère
 Liste des monuments historiques du Finistère

Kerscao
Kerscao
Monument historique dans le Finistère
Monument historique inscrit en 1971

Dolmen de Kerscao