François Coty (; born Joseph Marie François Spoturno, ; 3 May 1874 – 25 July 1934) was a French perfumer, businessman, newspaper publisher, politician and patron of the arts. He was the founder of the Coty perfume company, today a multinational. He is considered the founding father of the modern perfume industry.

In 1904, his first success, fragrance La Rose Jacqueminot launched his career. He soon started exporting perfumes from France, and by 1910 he had subsidiaries in Moscow, London and New York. During the 1917 Russian Revolution, his assets in Moscow, which consisted of stocks and funds were confiscated by the Soviet government, making him a lifelong enemy of Communism.

By the end of World War I, his financial success made him one of the richest men in France, allowing him to act as patron of the arts, collect works of art,  historic homes and seek to play a political role.
In 1922, he gained control of daily newspaper Le Figaro. To check the growth of socialism and Communism in France, he founded two other daily papers in 1928.

In 1923 he was elected senator of Corsica, and was mayor of Ajaccio from 1931 to 1934.

Fearing the spread of communism, he subsidized various right-wing movements. In 1933, faced with a political class that he considered incapable, he published a reform of the State and founded his own movement Solidarité française, which became more radical after his death.

At the time of his death, at age 60, his fortune was greatly diminished as a result of his divorce, the  high cost of running his press empire and the repercussions of the economic crisis of 1929.

Early life and family

Joseph Marie François Spoturno was born on 3 May 1874 in Ajaccio, Corsica. He claimed to be a descendant of Isabelle Bonaparte, an aunt of Napoleon Bonaparte. His parents were Jean-Baptiste Spoturno and Marie-Adolphine-Françoise Coti, both descendants of Genoese settlers who founded Ajaccio in the 15th century. His parents died when he was a child and the young François was raised by his great-grandmother, Marie Josephe Spoturno, and after her death, by his grandmother, Anna Maria Belone Spoturno, who lived in Marseille.

After spending some years in military service, François met a fellow Corsican named Emmanuel Arène. A politician, writer, and future senator, Arène became François's mentor, offering him a job in Paris as his secretary. In Paris, François married Yvonne Alexandrine Le Baron and took the more French-looking name Coty, a variation on his mother's maiden name. He also met Raymond Goery, a pharmacist who made and sold perfume at his Paris shop. Coty began to learn about perfumery from Goery and created his first fragrance, Cologne Coty.

Perfumer

Through Arène, Coty met Léon Chiris, a senator and member of the Chiris family, longtime manufacturers and distributors of perfume. At the Chiris factories in Grasse, in 1903, Coty studied perfumery and began work on a fragrance, La Rose Jacqueminot. On his return to Paris in 1900, he visited the Exposition Universelle (1900), (event of the Belle Époque), got married and in 1904, Coty set off to sell his scents to department stores, boutiques, and barbershops, but initially met with little success.  His luck changed when he dropped a bottle of La Rose Jacqueminot on a countertop at the Grands Magasins du Louvre, the Parisian department store. Attracted by the scent, customers swarmed the area, demanding to buy the perfume. Coty's entire stock was gone in a few minutes and the store offered him a place on the selling floor for his products. The success of La Rose made Coty a millionaire and established him as a major player in the perfume world.

Coty recognized that an attractive bottle was essential to a perfume's success. Though La Rose came in a Baccarat bottle, Coty's most famous collaboration was with the great ceramist and jeweler René Lalique. Lalique designed the bottles for Coty's early scents, such as Ambre Antique and L'Origan, which became bestsellers. He also designed the labels for Coty perfume, which were printed on a gold background with raised lettering. Lalique's designs for Coty were in the Art Nouveau style that was prevalent in the period, and incorporated classic Art Nouveau themes such as nature, flowers, and female figures.

Besides pioneering the concept of bottle design, Coty was responsible for making perfume available to a mass market. Before Coty, perfume was considered a luxury item, affordable only to the very rich. Coty was the first to offer perfumes at many price points.
By combining natural essences and synthetic products from suppliers such as Firmenich, he was able to reduce the costs of production. He is considered as the creator of modern perfumery. His perfumes, in their Lalique and Baccarat bottles, were aimed at the luxury market, but he also sold perfume in smaller, plainer bottles affordable to middle and working-class women. Coty perfume bottles, though mass-produced, were carefully designed to convey an image of luxury and prestige. Coty also invented the idea of a fragrance set, a gift box containing identically scented items, such as a perfume and matching powder, soap, cream, and cosmetics.

Coty summed up his approach to business when he said:
Give a woman the best product to be made, market it in the perfect flask, beautiful in its simplicity yet impeccable in its taste, ask a reasonable price for it, and you will witness the birth of a business the size of which the world has never seen.

In 1908, Coty relocated his manufacturing headquarters to Suresnes, just outside Paris. He acquired property in the area and began to build what would become "La cité des Parfums", a large complex of laboratories and factories that manufactured his products. "La cité" had 9,000 employees and was able to manufacture up to 100,000 bottles a day. This allowed Coty to meet the burgeoning demand for his products in France and abroad. On the eve of the First World War, Coty perfumes were No. 1 in the world, with branches in Moscow, New York, London and Buenos Aires, and François Coty was already very rich. In 1913, his exclusive agent in the United States since 1910, Benjamin Levy, assisted him in the creation of Coty. in Delaware.  In 1917, during the turmoil of the Russian Revolution, his stores, factories, stocks, accounts and deposits at the Crédit Lyonnais in Moscow (nearly 4 million francs at the time) were confiscated by the Bolsheviks.

After World War I, demand for French perfume grew at a rapid pace. Many American soldiers had been stationed in France during the war and they brought back Coty perfumes to their wives and relatives. Coty realized the importance of the lucrative American market and began to distribute his products in the United States.

In 1921, with the help of executive Jean Despres, Coty created an American subsidiary in New York to handle the assembly and distribution of its products in the American market.(Coty's headquarters  at No. 714 Fifth Avenue is now a registered landmark after restoration of Lalique's windows.) The American offices assembled their own Coty products from raw materials sent by the Parisian factories, thus avoiding the high tariffs on luxury products in the United States. This allowed Coty to offer more competitive prices on its products. Later, additional subsidiaries were established in the United Kingdom and Romania.

Coty soon expanded his product line to include cosmetics and skin care, and expanded his distribution network to Europe, Asia, and Latin America. By 1925, 36 million women worldwide used Coty face powders. His most popular product was his Air-spun face powder, launched in 1934. Coty collaborated with famous costume designer Léon Bakst to create the look of the Air-spun powder box. It became so popular that soon afterwards Coty launched the Air-spun powder scented with his most popular perfumes, such as L'origan and Emeraude.

Patronage

Coty was one of the wealthiest men in France; in 1929, his fortune was estimated at US$34 million. His wealth allowed him to play a role during the années folles, financially funding  artistic, early aeronautic endeavours and scientific undertakings.
His sponsorship included supporting his native Corsica, participating in the development of the electrical infrastructure for the city of Ajaccio, building affordable housing, and establishing a World War I monument. He provided financial support to the French Olympic committee for the 1928 Summer Olympics and toward the attempts of Costes and Bellonte to break aeronautic world records  by crossing the Atlantic from Paris To New York in 1930, and the tragic attempt by pilots Joseph Le Brix and René Mesmin, to break the world record for distance flying.
Coty's contributions additionally supported the establishment of a new research laboratory for physicist Édouard Branly (radio communications forerunner) within the Catholic institute of Paris and provided support for numerous artists as well as the French Academy in Rome.

Newspaper publisher and politics
In 1923, after a close race, Coty was elected senator of Corsica, but his victory proved short-lived. The French Senate annulled his election in 1924 after accusations of bribery.

In 1922, Coty bought Le Figaro, a prestigious conservative newspaper with an upper-class readership. Coty changed the newspaper's name to Figaro and moved its headquarters to the Rond-Point des Champs-Elysées. Under Coty's ownership, the journal, once moderately conservative, adopted an extreme right-wing stance on politics and the economy. Figaro printed many fierce anti-Communist articles, and was notorious for its strong opposition to the government. He also subsidized "half a dozen extremist papers, including the Action française (to which he gave over five million francs), Cassagnac's Bonapartist Authorité and Le Flambeau, the organ of the Croix de Feu."

In 1926, Coty worked with Prime Minister Raymond Poincaré to create a fund to stabilize the French currency. He offered to lend 100 million francs to the French government, but was left out of the group appointed to oversee the fund, possibly because of his controversial political views. He then took his money to New York and donated a sizable sum  to the French Hospital in New York.

Disappointed once again, in 1926, Coty launched L'Ami du peuple, a newspaper aimed at the working class. Priced much lower than other competing newspapers, it soon gained a huge readership. He wrote a long series of incendiary articles that did not go unnoticed; on 1 July 1933, he was found guilty in court for libel against Jewish war veterans' groups in France and in September 1933, he sent a telegram to the Geneva Jewish Community, in which he recanted his anti-Jewish charges and asked that the telegram be read at the Jewish Conference for a World Jewish Congress.

Coty gave financial support to what later became far-right organizations, such as the Faisceau and Croix-de-Feu, a World War I veterans organization; however, he ended his support after a few years. In 1933, surrounded by courtisans, parasites or scoundrels, misled by more seasoned politicians, he published a Reform of the State and founded his own movement: French Solidarity. After his death in July 1934, the movement became more radical.

Coty was a Bonapartist, nationalist, fervent defender of a strong Republic with a preponderance of executive power, like a number of his fellow citizens, in this period of the Third Republic. He wrote two books: Against Communism, 1928 and Save our colonies, 1931.
In his Reform of the State, he proposed the election of the President of the Republic by direct universal suffrage, including women's votes, with a term of seven years and the possibility of holding two terms, as well as the creation of a supreme court. These measures were in part, later adopted by the Fifth Republic, established by Charles de Gaulle in 1958.

The Stade François Coty in Ajaccio was named after him.

Personal life
Coty and Yvonne had two children, Roland and Christiane. Despite his marriage, Coty was well known for his numerous mistresses and illegitimate children. He was known to house his lovers in Paris' Hotel Astoria, and to lavish money and gifts on them. His first mistress then second wife was Henriette Dieudé, a former Coty shopgirl who bore him five children. Coty's love life was widely publicized in the French liberal newspapers, to the detriment of his public image.

Coty had a penchant for acquiring and remodeling property. His first major purchase was the Château de Longchamp in 1906, near the Bois de Boulogne, once the property of the famous French civic planner, Georges-Eugène Haussmann. Coty used it as a laboratory in which to design his fragrances, bottles, packaging, and advertisements. The renovated Longchamp included a glass dome by Lalique and a stone tower designed by Gustave Eiffel.

In 1912, he bought the Château d'Artigny near Tours and set out to rebuild it. Over a period of 20 years, Coty rebuilt d'Artigny in a grandiose fashion, installing custom-built kitchens, ballrooms, and a large fresco depicting himself, his family, friends, and even his mistresses. During the 1920s, he resided with his family in a mansion at Avenue Raphael in the Bois de Boulogne, which Coty had rebuilt with etched-glass panels, a stair rail, and a glass ceiling designed by Lalique.

Coty's most famous acquisition was the hunting pavilion of Louveciennes near Saint-Germain-en-Laye, designed by Claude Nicholas Ledoux for Madame du Barry, mistress of Louis XV. Coty had Louveciennes rebuilt to match Ledoux's original plan, but enlarged it to include a perfume laboratory and a third story. He also bought the Château Saint-Hélène in Nice, the Villa Namouna in Beaulieu-sur-Mer, and Le Scudo in Ajaccio, Corsica. Though he owned multiple large residences, Coty often lived in a hotel on the Champs-Élysées. He was something of a recluse, disliking crowds of any kind, and hiding behind his public image.

After 1929, Coty's fortunes began to diminish considerably. Both Figaro and L'Ami du peuple had been losing money for years and his perfume business had been affected by the 1929 Wall Street crash. But it was his divorce that most contributed to his financial ruin.

In 1929, Yvonne divorced Coty and married Leon Cotnareanu. Their divorce settlement stipulated that Coty would pay his ex-wife several millions of francs in three installments, but in 1931 Coty defaulted on the last payment, citing financial hardship. Over the next few years, divorce courts ruled in favor of Yvonne, and granted her ownership of most of Coty's fortune and his newspapers.

He died in 1934 at his home in Louveciennes, of pneumonia and complications after an aneurysm.

In 1963, Yvonne sold Coty. to pharmaceutical giant Pfizer, with the stipulation that no member of the Coty family would be involved in the company. Under Pfizer, the company began to distribute its perfumes almost exclusively through drugstores, instead of in department stores as it had previously done. In 1992, Pfizer sold Coty to the German company Joh. A. Benckiser GmbH, which owns it today.

List of creations

François Coty was a pioneer in the field of perfumery, creating countless masterpieces, many now preserved in the archives of the Osmothèque. His most notable perfumes include:

 La Rose Jacqueminot, 1904: a floral perfume based on the Jacqueminot Rose
 L'Origan, 1905: (The Golden One) a floral oriental fragrance
 Ambre Antique 1905: a soft amber fragrance
 Cologne Cordon Vert, 1905
 L'Ambréine, 1906
 Jasmin de Corse, 1906
 La Violette Pourpre, 1906
 L'Effleurt, 1907
 Cologne Cordon Rouge, 1909
 Muguet, 1910: (Lily of the Valley)
 Lilas Blanc, 1910
 Styx, 1911
 Au Coeur des Calices, 1912
 L'Or, 1912
 Cyclamen, 1913
 L'Entraînement, 1913
 Iris, 1913
 Héliotrope, 1913

 Jacinthe, 1914
 Lilas Pourpre, 1914
 La Violette Ambrée, 1914
 L'Oeillet France 1914
 Chypre, 1917: named after the island of Cyprus, Chypre is based on a combination of bergamot, oakmoss, and labdanum. Chypre was one of Coty's greatest successes and gave its name to an entire fragrance family. Its novel structure spawned many variations, such as Guerlain's Mitsouko, Robert Piguet's Bandit, and Chanel Pour Monsieur.
 La Feuillaison, 1920
 Émeraude, 1921: (Emerald) an oriental fragrance, Émeraude is similar in composition to Guerlain Shalimar, which was released in 1925
 Idylle, 1922
 Paris, 1922: a floral fragrance
 Le Nouveau Cyclamen, 1922
 Knize Ten, 1924
 L'Aimant, 1927 (The Magnet) a floral aldehyde perfume, said to be Coty's reply to Chanel No. 5
 A Suma, 1934 with Vincent Roubert.

See also
 French Third Republic
 Jean Despres

Bibliography
 .
 .

References

External links
 Coty.
 Coty on Cosmetics and skin
 Association François Coty
 Perfume Projects Coty page

 Coty on Frick Art Reference Library

1874 births
1934 deaths
People from Ajaccio
Mayors of Ajaccio
Corsican politicians
French senators of the Third Republic
Senators of Corsica
French cosmetics businesspeople
French billionaires
French art collectors
French nationalists
20th-century French newspaper publishers (people)
French newspaper founders
History of cosmetics
French perfumers
French male non-fiction writers

François Coty


දේවදත්ත බෞද්ධ භික්ෂුවකි. එමෙන්ම ගෞතම බුදුන්ගේ මස්සිනාය. දේවදත්ත විසින් සංඝයා වහන්සේලා භේද කළ බවට වාර්තා තිබේ. මෙම සංඝ භේදය සාර්ථක නොවීය. මන්ද යත් දේවදත්තගේ අනුගාමිකයන් සියලු දෙනා නැවත බුදුන් වහන්සේ වෙත ආපසු පැමිණි බැවිනි.  මෙයින් පසු දේවදත්තටද එසේ කිරීමට අවශ්‍ය විය. දේවදත්ත ගැන විස්තර කිරීමේදී නිතරම සඳහන් කරන කරුණක් වන්නේ ඔහු බුදුන් වහන්සේගේ ශ්‍රේෂ්ඨත්වයට හා ඥාණවන්ත භාවයට ඊර්ෂ්‍යා කළ පුද්ගලයෙකු ලෙසිනි. එමෙන්ම ආගමික ශාස්තෲවරයෙකු වීමේ අවශ්‍යතාවයද ඔහුට තිබුණේය.

පිරිසිදු ධාර්මික ජීවිතයක් ගෙන යමින් බෞද්ධ භික්ෂුවක වීමට ඔහුට මුලින් තිබුණු ආශාව ඇත්තෙන්ම නිර්මල අදහසක් විය. එහෙත් කිසියම් අද්භූත බලවේගයකින් ඔහුගේ සිතිවිලි දූෂණය විය.

ආනන්තරික කර්මය. (බරපතල වැරැද්ද)

දේවදත්ත බුදුන් වහන්සේ මැරවීමට කීප අවස්ථාවකදී උත්සාහ කළ බව සටහන් වී තිබේ. එම අවස්ථා නම්:

සූත්‍ර පිටකයට අනුව බුදුන් වහන්සේ මැරවීමට කිහිප වතාවක් උත්සාහ කිරීමෙන් අනතුරුව දේවදත්ත සංඝ ප්‍රජාව භේද කොට ඔහුගේම නිකායක් පිහිටුවා ගත්තේය. (සංඝ භේදය ද ආනන්තරිය කර්මවලින් එකකි.) ඔහු විසින් නිර්මාණය කළ නව නිකායෙහි නායකයා වීමට උත්සාහ දරමින් ඔහු සංඝයා වහන්සේ උදෙසා අමතර එහෙත් දැඩි ශික්ෂා පහක් පැනවූයේය. මෙම ශික්ෂාවන්ට බුදුන් වහන්සේ අවසර නොදෙන බව ඔහු දැන සිටියේය. එම ශික්ෂා ඉදිරිපත් කිරීමත් බුදුන් වහන්සේ ඒවාට අවසර නොදීමත් ගැන දේවදත්ත තර්ක කළේය. දේවදත්ත කියා සිටියේ ඔහුට මෙම ශික්ෂාවන් පිළිපැදීමට හැකි බවත් එයින් ඔහු නිර්මල සුපිරිසිදු භික්ෂුවක් වන බවත්ය. එම ශික්ෂාවලින් එකක් වූයේ බෞද්ධ භික්ෂුවක විසින් එළවළු පමණක් ආහාරයට ගත යුතුය යන්නයි.

එක් සූත්‍රයක බිම්බිසාර රජු මරවා සිහසුනට පත් වීමට අජාතසත්තු කුමරු පොලඹවා ගත්තේ යයි දේවදත්ත ගැන කීමේදී සඳහන් වේ. අජාතසත්තු එම උපදෙස් පිළිගත්තේය. මෙම ක්‍රියාව (තම පියා ඝාතනය තවත් ආනන්තරික කර්මයන්ගෙන් එකකි) හේතුවෙන් පසු කලෙක බුදුන්ගෙන් බණ ඇසීමෙන් පසුව වුවද ඔහුට නිවන් අවබෝධකර ගැනීමට නොහැකි විය.

දේවද්ත ගැන බෞද්ධ සාහිත්‍යයෙහි සඳහන් වන්නේ ආනන්තරික කර්මවලින් තුනක් කළ එකම පුද්ගලයා වශයෙනි.

මරණය.
පොළව විවර වී දේවදත්ත අවීචි නරකාදිය වෙත ගෙන යාම.

සංඝ භේදය කිරීමෙන් පසු තමන් කෙරේ තිබූ ජනප්‍රියතාවය සහ ගෞරවය අහිමි වීම නිසා නැවතත්  බුදුන් වහන්සේ ඒ වන විට වැඩ සිටි ආරාමයට දේවදත්ත එන ගමනේදී ඔහු විසින් කරන ලද කර්ම ඵල දී පොළව විවර වී ඔහු අවීචි මහ නරකාදියට ඇද වැටුණේය.

තවත් විස්තරවලින් කියැවෙන්නේ දේවදත්තගේ අවසාන කාලයේදී ඔහු විසින් කරන ලද මහත් අකුසල හේතුවෙන් මහත් සේ පසු තැවිලි වී බුදුන් වහන්සේ කරා නැවත පැමිණ තෙරුවන් සරණ ගිය බවත් ඉන් ටික කලකට පසු කාල ක්‍රියා කළ බවත්ය. ඔහු විසින්  කරන ලද බරපතල අකුශල කර්ම නිසා අවුරුදු ලක්ෂ ගණනක් ඔහුට අවීචි මහා නරකාදියෙහි දුක් විඳින්නට සිදු වේ. එහෙත් ඔහු මෙම අකුශල කර්ම කරන්නට පෙර කළ එක්තරා කුසල කර්මයක් හේතුවෙන් පච්චේක (බුදු) වරයෙකු වශයෙන් දෙව්ලොවකට ප්‍රවිෂ්ට වන බවද කියා ඇත.

දේවදත්ත මහායාන ඉගැන්වීම් තුළ

මහායාන සම්ප්‍රදායෙහි පද්ම සූත්‍රයෙහි දේවදත්ත පවා නියම කාලයේදී නිවන් අව‍බෝධ කර ගත් බවත් මෛත්‍රී සහගත පුද්ගලයෙකු වූ බවත් බුදුන් වහන්සේ ප්‍රකාශ කළ බව සඳහන් වේ.  මෙම ප්‍රකාශයෙන් ඇඟවෙන්නේ සෑහෙන කාලයක් ලැබුනහොත් ඔනෑම නරක පුද්ගයෛකුට ඔහු විසින් කරන ලද පාපකර්ම සැලකිල්ලට නොගෙන බුද්ධත්වයට පත් වීමට අවස්ථාව තිබෙන බවයි.

දේවදත්ත


Die Meismühle war eine Wassermühle mit einem unterschlächtigen Wasserrad.

Geographie
Die Meismühle hatte ihren Standort zwischen der Buschmühle und der Schrofmühle in der Nähe der früheren Siedlung Balkhoven in der Mittelstadt Wegberg im Kreis Heinsberg. Der Mühle vorgelagert war ein Weiher, der Wasserspiegel liegt heute bei 64 m über NN.

Gewässer
Die Meismühle lag am Mühlenbach, der in Herrath beginnt und an der Molzmühle in die Schwalm fließt. Der Mühlenbach hat eine Länge von 13.475 m. Der Bachbeginn liegt bei 77 m über NN., die Mündung bei 61 m über NN. Der Mühlenbach bildet zwischen Kipshoven und der Holtmühle die Stadtgrenze zwischen dem Kreis Heinsberg und der Stadt Mönchengladbach. Der vorgelagerte Weiher wurde vom Mühlenbach gespeist. Die Pflege und Unterhaltung obliegt dem Schwalmverband, der in Brüggen seinen Sitz hat.

Geschichte
Ihren Namen hatte die Meismühle von einem gewissen Bartholomäus, der auf Alt-Niederrheinisch "Bartholomais oder Mevis" genannt wurde. Es wird aber auch von einem "Peter in der Balkmühlen" berichtet. "Balkmühle" bezog sich auf die benachbarte Siedlung "Balkhoven".
Auch sie war Gegenstand von Nachbarbeschwerden bei den Vogtgedingen 1557/66. Da sie zudem auf engem Raum von nur 750 m mitten zwischen den beiden anderen angegriffenen Mühlen lag, musste sich sein Besitzer in zweifacher Hinsicht und nach zwei Seiten hin wehren.

Das hing – indirekt zumindest – mit den Stauverhältnissen zusammen. Die Mühle war nämlich nicht nur den Bachanliegern, sondern vor allem auch dem Buschmüller lästig, dem am ungehinderten Ablauf des Unterwassers gelegen war. Er hatte dem Meismüller zwei Morgen Land gegen die Zusage geboten, Stau und Mühle zu beseitigen. Dieser hatte das Angebot angenommen, war aber dann verstorben. Weil das Einverständnis indes nur mündlich geschehen war, mussten die Beecker Schöffen über den Vorgang entscheiden. So wurden im Winter des Jahres 1600/01 Zeugen vernommen. Sie bestätigten das Geschäft. Nachdem auch noch erb- und vormundschaftsrechtliche Fragen geklärt waren, hatte das Gericht die Gültigkeit der Abmachung festgestellt.

Weil alles relativ reibungslos ablief und zwei Morgen Land nicht eben einen berauschenden Wert darstellten, werden die Eigentümer froh gewesen sein, die ungeliebte und wahrscheinlich auch unrentable Mühle loszuwerden. Die Meismühle wurde abgebrochen. Außer Akten hat sie keine Spuren hinterlassen.

Literatur
 Niederrheinische Wassermühlen – Führer von Hans Vogt
 Die Schwalm – Tal der Mühlen von Horst Jungblut – Helmut Elstner
 Heimatbuch der Stadt Wegberg – Zusammengestellt von Heinz Cohnen
 Kulturführer Wegberg

Weblinks

 Mühlentour

Einzelnachweise

Wassermühle in Wegberg
Mühle in Europa

Meismühle


Telma Saraiva, nome artístico de Maria Telma Saraiva da Rocha (Crato, 14 de julho de 1928 – Crato, 8 de junho de 2015), foi uma artista, pintora, e fotógrafa autodidata brasileira.

Biografia
Telma Saraiva, nasceu e viveu na cidade do Crato, sul do estado do Ceará, nordeste do Brasil. Seu percurso no âmbito fotográfico iniciou-se ainda durante a sua infância, por influência do seu pai, Júlio Saraiva Leão, fotógrafo profissional. Ainda na adolescência, começou a pintar seus amigos da escola, quando ganhou de um amigo uma câmera portátil, mais prática que as câmeras utilizadas por seu pai, no Photo Riso, seu estúdio de fotografia na época. Telma desde o início buscou no cinema a inspiração para as suas fotografias, sendo esta a principal linguagem que contribuiu para a construção do seu olhar artístico e grande referência estética para as suas criações. Em 1949 casou-se com Edilson Rocha, também artista plástico e fotógrafo, indo morar com ele na casa dos pais; Aos poucos assumiu a fotografia como ofício; a essa altura o trabalho fotográfico já funcionava na sua própria casa, na Rua Tristão Gonçalves, nº 519, com o nome de Foto Saraiva.

Sua relação com a fotopintura; teve início quando Telma Saraiva ao ver uma propaganda de tintas para colorir retratos, em uma revista da época, pediu ao seu irmão, Salviano Saraiva, também fotógrafo, para redigir uma carta em inglês, para que ela pudesse comprar, dos Estados Unidos, seu primeiro estojo de tintas Marshall. Durante a sua carreira, Telma Saraiva experimentou diversas técnicas e materiais, para assim, atingir o aprimoramento técnico e aperfeiçoamento do olhar que a fizeram se destacar como artista, ganhando grande reconhecimento quanto ao potencial artístico do seu trabalho, que somava olhar apurado e habilidade na execução. Nas telas de cinema, Telma Saraiva encontrou inspiração para explorar o seu olhar fotográfico, as cenas que assistia nos filmes instigaram-na a explorar as potencialidades da interpretação visual. A linguagem cinematográfica que ela observava através das telas, levaram-na a experimentar outras possibilidades de registros com a câmera, então, começou a transformar pessoas comuns em possíveis estrelas da cena capturada. Todo este processo fotográfico de transformação ficava sob seu olhar criativo, pois ela pensava e elaborava cada detalhe na composição: luz, figurino, maquiagem e cenário.

Além das fotopinturas, a produção artística de Telma Saraiva é marcada por uma série de autorretratos, elaborados e trabalhados ao longo da sua carreira como artista e fotógrafa, tendo o conhecimento público da sua obra constatado através de inúmeras reportagens em revistas impressas, jornais, bem como, diversas exposições em galerias de arte e mais recentemente, dado vida a um documentário sobre sua obra, lançado em 2022.

A arte de bem receber, foi mais uma das características da artista Telma Saraiva, que gostava de estar com pessoas em sua casa, seu local de vida e trabalho; foi nesse ambiente repleto de suas memórias, que nasceu o museu orgânico em homenagem a Telma Saraiva, promovido pelo SESC inaugurado em 13 de novembro de 2021, durante a 23º Mostra Sesc Cariri de Culturas. Telma Saraiva teve cinco filhos: Ricardo, Roberto, Edilma, Edilson Filho e Ernesto.

Principais exposições

 2006 - Exposição coletiva "Retrato Popular". Memorial da Cultura Cearense. Centro Dragão do Mar de Arte e Cultura, Fortaleza/CE. Curadoria de Rosely Nakagawa, Titus Riedl e Valéria Laena.
 2006 - Exposição coletiva "Interior Profundo", Pinacoteca, São Paulo/SP. Curadoria de Diógenes Moura.
 2007 - Exposição coletiva "Retrato Popular". Museu de Arte, Belém/PA. Curadoria de Rosely Nakagawa, Titus Riedl e Valéria Laena.
 2008 -  Exposição Marilyn Monroe "O mito" e Telma Saraiva "A Procura de Um Mito", Galeria Estação, São Paulo/SP. Curadoria de Diógenes Moura.
 2009 - Exposição "Telma Saraiva Busca", CCBNB, Galeria Estação, Sousa-PB/Fortaleza-CE. Curadoria de Franklin Lacerda.
 2014 - Exposição "Carneiro", MAC, Centro Dragão do Mar de Arte e Cultura, Fortaleza/CE. Curadoria de Bitu Cassundé.
 2019 - Exposição "Linha do tempo Telma Saraiva", Galeria Multiarte, Fortaleza/CE. Resultado do grupo de estudo coordenado de Luciana Eloy.
 2021 - Exposição Coletiva "Oratório", Sobrado José Lourenço, Fortaleza/CE. Curadoria de Adriana Botelho.
 2021 - XXI Unifor Plástica, Universidade de Fortaleza, Fortaleza/CE. Curadoria de Marcelo Campos.
 2022 - Exposição "Raio-que-o-parta: ficções do moderno no Brasil", SESC 24 de maio, São Paulo/SP. Curadoria de Aldrin Figueiredo, Clarissa Diniz, Divino Sobral, Marcelo Campos, Paula Ramos e Raphael Fonseca.

Homenagens
Em 13 de novembro de 2021, através de uma iniciativa do SESC e como parte da programação da 23ª Mostra Sesc Cariri de Culturas, é inaugurado na cidade de Crato o museu orgânico de Telma Saraiva.

Artistas do Ceará
Autodidatas
Fotógrafas do Brasil
Naturais do Crato (Ceará)
Pintoras do Brasil
Pintores do Ceará
Retratistas

Telma Saraiva


Borgoforte (lombardisch: Borchfòrt) ist eine Fraktion der italienischen Gemeinde Borgo Virgilio in der Provinz Mantua (Region Lombardei).

Geografie
Borgoforte liegt etwa 12,5 Kilometer südsüdwestlich von Mantua am Po.

Geschichte
Borgoforte schloss sich mit Wirkung zum 4. Februar 2014 mit der Gemeinde Virgilio zur neuen Gemeinde Borgo Virgilio zusammen. Der Ort hatte am 31. Dezember 2013 3467 Einwohner. Nachbargemeinden waren Bagnolo San Vito, Curtatone, Marcaria, Motteggiana, San Benedetto Po, Viadana und Virgilio.

Zur Gemeinde Borgoforte gehörten die Fraktionen Boccadiganda, Pioppelle, Romanore, San Cataldo, San Nicolò Po und Scorzarolo.

Verkehr
Durch die ehemalige Gemeinde führt die Strada Statale 62 della Cisa von Sarzana nach Verona. Der Bahnhof Borgofortes liegt an der Bahnstrecke von Verona über Mantua nach Modena.

Literatur
 Anna Ferrari-Bravo, Paola Colombini: Guida d'Italia. Lombardia (esclusa Milano). Milano 1987, S. 810.
 Lombardia – Touring club italiano, Touring Editore (1999), ISBN 88-365-1325-5, Borgoforte Online

Weblinks

Fraktion in der Lombardei
Ehemalige Gemeinde (Provinz Mantua)
Borgo Virgilio
Ort am Po (Fluss)

Borgoforte


Skiple Station (Skiple stasjon eller Skiple holdeplass) er en jernbanestation på Bergensbanen, der ligger i Voss kommune i Norge. Stationen består at et spor, en kort perron og et venteskur i træ.

Stationen åbnede som trinbræt i oktober 1931.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Bergensbanen
Etableret i 1931
Jernbanestationer i Hordaland

Skiple Station


وادي خُلَب يُعدُّ واحداً من أهم الأودية في شبه الجزيرة العربية، كما أنهُ يعدُّ واحداً من أهم أودية تهامة السعودية. يقع وادي خلب في منطقة جازان جنوب غربي السعودية، وينبع من جبال اليمن الواقعة على الحدود اليمنية السعودية وتحديداً شرق قرية البتول ملتفاً خلف جبل النضير شرقاً وحتى ساحل البحر الأحمر غرباً حيث يصب في شاطى الفروش الواقع على البحر، ومن أهم روافده وادي دهوان. ومن أهم المدن التي تقع على ضفتيه الخوبة التي تعتبر المركز الإداري لمحافظة الحرث ومدينة أحد المسارحة المركز الإداري لمحافظة المسارحة، ويلي ذلك قرية المنجارة ورمادة خلب وقرية الدغارير، ومن أبرز معالمه العين الحارة التي تقع بجوار الطريق المؤدي إلى وادي دهوان، ويعد الوادي من أجمل الأماكن في منطقة جازان ولا سيما الجزء الواقع منه في بلاد الحرث.

انظر أيضا
 تهامة
 أودية تهامة السعودية
 منطقة جازان

المصادر

أودية تهامة
أودية السعودية

وادي خلب


La Berceuse, op. 23, est une œuvre de Mel Bonis, composée en 1888.

Composition
Mel Bonis compose sa Berceuse dans la version pour piano avant 1895, le manuscrit ne portant pas de date. Cette version a été publiée aux Éditions Alphonse Leduc en 1895. La version pour piano à quatre main a été composée en 1888. Cette version n'a cependant jamais été éditée. L'œuvre est dédiée à Jeanne Domange, fille de Mel Bonis et Albert Domange.

Analyse
La Berceuse reprend la comptine pour enfant . Elle se rapproche donc de l'œuvre de Claude Debussy, qui avait pour habitude de reprendre des mélodies populaires dans ses œuvres. Il reprendra notamment la même comptine dans la deuxième pièce des Children's Corner : Jimbo's Lullaby.

Réception

Discographie
 L'ange gardien, par Laurent Martin (piano), Ligia Digital LIDI 01033181-07, 2007
 Femmes de légende, par Maria Stembolskaia (piano), Ligia Digital LIDI 0103214-10, 2010,
 Regards : œuvres choisies de Mel Bonis, par Cécile Chaminade, Clara Schumann, Marianna von Martinez - Didier Castell-Jacomin (piano), Continuo Classics/Integral classic INT 221.250, 2011
 Mémoires d'une femme, par Myriam Barbaux-Cohen, Art Produktion, ARS 38 349, 2022,

Références

Sources

Liens externes

Œuvre de Mel Bonis
Œuvre réalisée en 1888

Berceuse de Bonis


Skidoo ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahre 1968 von Otto Preminger. Sie thematisiert satirisch und parodistisch Zeiterscheinungen jener Jahre wie Drogenkonsum und Hippietum, freie Liebe und Körpermalerei.

Handlung
Der Vorspann des Films wird eingeleitet mit einer Animationssequenz, in der Regisseur Otto Preminger als glatzköpfige Comicfigur in gestreifter Häftlingskleidung mit einer Hippie-Blume herabsegelt und tanzt, während der Namenszug "Skidoo" erscheint.

"Tough" Tony Banks, ein Mob-Killer im Ruhestand, lebt in Dauerzwist mit seiner zänkischen Ehefrau Flo, wie gleich in den ersten Sequenzen des Films zu sehen ist. Er macht sich Sorgen um seine wohlgeformte und außerordentlich attraktive, blonde Tochter Darlene, die ihren neuen Freund, den langhaarigen Stash, im Hippie-Umfeld kennen gelernt hat und mit ihm und dessen gleichgesinnten Freunden sorglos in den Tag hineinlebt. Da platzen eines Tages Angie und Hechy herein, zwei Lakaien des großen Gangsterbosses, den alle nur "Gott" nennen. "Gott" hat einen letzten Auftrag für Banks: Er soll 'Blue Chip' Packard ermorden, ehe dieser vor der Kommission des US-Senats für Verbrechensbekämpfung gegen ihn aussagen kann. Nachdem ein alter Kumpel von ihm, der Berufsganove Harry, mit einem Loch im Kopf tot aufgefunden worden ist, entschließt sich der zunächst wenig begeisterte Tony, dem Big Boss lieber nicht zu widersprechen und lässt sich in Alcatraz einbuchten.

Dort wird unter der höchsten Sicherheitsstufe Packard in Gewahrsam gehalten. Während Banks mit Hilfe des Tüftlers und Establishment-Gegners Fred, genannt "der Professor", versucht, an Packard ranzukommen, hat Tonys Frau Flo Stash und dessen Freunde eingeladen, während Tonys Abwesenheit bei ihr einzuziehen, da diese ohne festen Wohnsitz sind. Flo selbst begibt sich zu "Gotts" Yacht, die in internationalen Gewässern ankert, da der Gangsterboss sich nirgendwo mehr sicher fühlt. Sie will den Mobster dazu überreden, den Tötungsauftrag, weswegen sich ihr Mann nach Alcatraz hat bringen lassen, wieder zurückzunehmen. Doch der denkt gar nicht daran, sondern bandelt lieber mit der über ein halbes Jahrhundert jüngeren Darlene an, die ihrer Mutter wenig später auf die Jacht gefolgt ist. Auch der sie begleitende Stash wird angebaggert – von "Gotts" schwarzer Geliebten.

Nachdem Tony einsehen muss, dass er Packard nicht umbringen kann, schreibt er einen Brief an seine Frau mit der Nachricht, dass er wohl nie wieder hier herauskommen werde. Obwohl Fred "der Professor" ihn davor warnt, den Umschlag mit der Zunge zu befeuchten, um ihn zu schließen, tut Banks genau dies. Der Klebestreifen ist mit LSD beschichtet, und bald hat Banks den außergewöhnlichsten Trip seines Lebens. Er ist bald so high, dass er komplett halluziniert. Wenig später geraten auch alle anderen Knastinsassen in einen LSD-Rausch. Wieder einigermaßen ernüchtert, planen Tony und Fred ihre Flucht aus Alcatraz. Aus Gefrierbeuteln und Mülleimern basteln sie einen behelfsmäßigen Ballon, mit dem sie aus dem Gefängnis entkommen.

Mit ihren Hippiefreunden im Rücken stürmt Flo Banks nun das Versteck von "Gott", und auch der "Ballon" mit Fred und Tony an Bord schwebt ein. Derart bedrängt, verkleidet er sich als Groucho Marx mit dessen typischen Insignien und versteckt sich erst einmal in einem Wandschrank der Jacht. Flo und Tony sinken sich in die Arme und testen als erstes das Bett in einer der diversen Jachtkabinen. Währenddessen traut der Skipper von "Gotts" Jacht, Kapitän Garbaldo, den Kleingangster Angie und "Gotts" schwarze Geliebte und hält dabei das berühmte Buch "The Death of God" von Gabriel Vahanian in der Hand.

Produktion
Der Film gilt als eine der absonderlichsten und skurrilsten, aber auch außerordentlich interessant besetzten Kinoproduktionen in der Geschichte Hollywoods und war stark von den gesellschaftlichen Umwälzungen und Studentenunruhen der westlichen Gesellschaften Ende der 60er Jahre geprägt. Thematisch eine Mischung aus Flower-Power-Happening, Singspiel und Gangsterkomödie auf Speed wartete Otto Premingers muntere Stilübung mit legendären Altstars in Gastrollen wie Peter Lawford, George Raft, Burgess Meredith, Cesar Romero und Groucho Marx auf. Für Marx sollte sein Unterweltboss, genannt "Gott", der letzte Filmauftritt werden. Preminger soll, so berichten Quellen, auf die Idee zu diesem Filmstoff gekommen sein, nachdem er dank Timothy Leary mit LSD zu experimentieren begonnen hatte.

Der Film wurde in San Francisco (Außenaufnahmen) gedreht und am 19. Dezember 1968 uraufgeführt. Die deutsche Erstaufführung war am 11. Juli 1969. Hier lief der Film zum Teil auch als Skidoo – Ein Happening in Love.

Drei der im Film mitwirkenden Schauspieler – Romero, Meredith und Frank Gorshin – spielten kurz zuvor die Gegenspieler von Batman – den Pinguin, den Joker und den Riddler – in der gleichnamigen Fernsehserie.

Die Bauten zum Film entwarf Robert Emmet Smith, die Kostüme Rudi Gernreich. Chefkameramann Leon Shamroy hatte bereits zuvor für Preminger dessen Großproduktionen Porgy und Bess und Der Kardinal fotografiert. Er zeichnete auch für die psychedelischen Farbeffekte und kameratechnischen Einfälle wie beispielsweise Groucho Marx' auf einer Schraube rotierenden Kopf verantwortlich.

Komponist Harry Nilsson singt im Abspann sämtliche Namen der am Film beteiligten.

Die in Skidoo auftauchenden Filmszenen mit John Wayne und Kirk Douglas stammen aus der Preminger-Inszenierung Erster Sieg von 1964. Auch ein anderer Hollywoodstar war optisch "anwesend". In einer Szene mit den Hippies vor der Bürgermeisterin prangt im Hintergrund das Bildnis von Ronald Reagan. Der war im Jahr zuvor (1967) Gouverneur von Kalifornien geworden.

Kritik
Der Film, wie Casino Royale ein völlig überdrehtes, typisches Zeitprodukt der ausgehenden 60er Jahre, überforderte das Gros der Kritiker und ließ diese ratlos bis verärgert zurück. Das Verrissspektrum reichte von "Unaussprechbar" (Michael Billington von Illustrated London News) bis "abgrundtiefes Durcheinander" (Leslie Halliwell in Halliwell's Filmguide). Auch wurde vielfach der Mangel an Humor und Spontaneität in Premingers Inszenierung kritisiert. Nachfolgend eine kleine Auswahl:

Roger Ebert stellt in seiner Kritik vom 27. Dezember 1968 fest: "Otto Preminger's "Skidoo" fails mostly because it lacks spirit. It has everything else: An expensive production, a lot of good comedians, fetching music by Nilsson, even Groucho Marx. But the whole dead weight sits there; Preminger seems unable to invest his film with any lightness or spontaneity."

Die New York Times schrieb in ihrer Ausgabe vom 6. März 1969: "The movie's almost complete lack of humor, its retarded contemporaneousness (much is made of hippies, pot and LSD), its sometimes beautiful and expensive-looking San Francisco locations, and its indomitable denial that disaster is at hand (apparent from almost the opening sequence)—all give the film an undeniable Preminger stamp."

Das Lexikon des Internationalen Films mäkelte: "Unbedeutender Versuch einer Genreparodie aus der Spätzeit von Preminger."

Der Movie & Video Guide schrieb: "Consequently, about one in a thousand will have the temperament to like this, everone else will sit there dumbstruck".

Halliwell's Film Guide charakterisierte den Film wie folgt: "Abysmal mishmash wich top talent abused; clearly intendes as satirical Farce, but in fact one of the most woebegone movies ever made".

In epd, Ausgabe 6/1994, war zu lesen: "1968, auch Hollywood konnte am Umbruch der Lebensstile nicht länger vorbeigehen, hat Otto Preminger diese skurrile Hippiekomödie in Eigenproduktion realisiert – ein Amalgam aus Gangsterstory und Familienmelodram, natürlich mit viel Musik. Da wird mal wieder ein braver Bürger, der wohlbeleibte Tony Banks (Jackie Gleason), von seiner gar nicht so bürgerlichen Vergangenheit eingeholt – einen letzten Dienst soll er den alten Kumpels von der Mafia noch erweisen: Mord an einem Aussteiger. Und auch Tochter Darlene (Alexandra Hay) mit glattgebügeltem Blondhaar, vorher eher wegen ihres langweiligen Hippie-Lovers im elterlichen Visier, gerät unweigerlich in die Fänge der Herren von der Firma. Doch dann kommt alles ganz anders... Hollywood goes on trip – und kann nichts Rechtes damit anfangen. Zwar sollen die Filmhippies echt sein und Preminger sich eigens zur Vorbereitung des Films einem Selbstversuch mit der Droge ausgesetzt haben (unter ärztlicher Aufsicht selbstverständlich!). Doch umsonst: Flower-Power, Bewußtseinserweiterung, freie Liebe - nicht mehr als modische Versatzstücke in einem mäßig komischen und als Gesamtfilm nicht besonders gelungenen gigantischen Comic strip; und für den schon reiferen Regisseur – Preminger war damals 62 – auch ein bereitwillig wahrgenommener Anlaß, viel blanke Damenhaut zu zeigen."

In Films in Review heißt es: "Shamroy's work on SKIDOO is in character with the rest of the film's qualities – harsh, clumsy, humorless and off-putting. None of Preminger's past skill at creating deft and poetic camera movement is in evidence here. The scenes just sit in front of you and rot, like a wide-screen TV show, overlit and flaccid, with the exceptional decent shot every now and then."

Das große Personenlexikon des Films erinnerte im Eintrag von Otto Preminger daran, dass "das gesungene Gangster-Hippie-Happening "Skidoo"" ein prätentiöser Kassenflop war.

Jonathan Rosenbaum schrieb im Jahr 2011, dass der "kuriose" Film heute wie damals als "leichte Komödie scheitere", zugleich sei Premingers Film aber auch faszinierend und lohnenswert. Er habe eine "realistische Fantasie" erschaffen, in der er ein komplexes und vielschichtiges Zeitbild von den USA während der Hippie-Ära entwerfe. Wie bei Premingers besten Filmen stehe in Skidoo die Instabilität und Konstruierbarkeit der verschiedenen Milieus, durch die sich seine Filme und seine Figuren bewegen, im Zentrum.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1968
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Otto Preminger

Skidoo (Film)


Ankara Anlaşması, 12 Eylül 1963 tarihinde Ankara'da, Türkiye ile Avrupa Ekonomik Topluluğu (AET) arasında imzalanan ortaklık anlaşmasıdır.

Arka plan
Türkiye, 1958 yılında AET'nin kurulmasından sonra, Temmuz 1959'da bu topluluğa üyelik için başvurmuştu. Başvuruyu değerlendiren AET, müzakereler için ortak komisyon kurulması kararını almıştı. Bu müzakereler 12 Eylül 1963 tarihinde imzalanan anlaşma ile sonuçlandı.

Anlaşma
Anlaşma, 12 Eylül 1963 tarihinde Ankara'da imzalandı. Anlaşma, Türkiye'nin AET tam üyeliğini güvence altına almaya yardımcı bir Gümrük Birliği oluşturma yönünde üç aşamalı bir süreci başlattı. Süreç sonunda Gümrük Birliği'nin kurulmasından sonra AET, gerekli gördüğü ekonomi ve ticaret politikasının entegrasyonunu başlayacaktı.

Anlaşma ile kurulan bir Ortaklık Konseyi, sürecin gelişimini ve alınan kararları kontrol eder.

1970 yılında Türkiye ve AET, Anlaşma'nın Ek Protokolü'nü kabul etti.

Anlaşmaya göre AET, 1963-1970 arasındaki dönemde 175 milyonluk krediler de dahil olmak üzere Türkiye'ye mali yardım sağlayacaktı. Sonuçlar karışık; AET'nin Türkiye ithalatındaki payı döneminde önemli ölçüde arttı, ancak tarife kotaları şeklinde Türkiye'ye verilen AET ticaret imtiyazları daha az etkili oldu.

Anlaşma kapsamında Bireysel haklar

Anlaşma, iç pazara ilişkin tüm AET politikalarıyla neredeyse uyum da dahil olmak üzere, işçi, kuruluş ve hizmetlerin serbest dolaşımını istedi. Ancak anlaşma, siyasi pozisyonlara Türkiye'yi dışladı ve bir anlaşmazlık durumunda çözüm için Avrupa Adalet Divanı'na da başvurulmasını engelledi.

Anlaşma, Ek Protokol ve Ortaklık Konseyi Kararları ile birlikte AET hukukunun bir parçasıdır. Avrupa Adalet Divanı, AET üye devletlerine saygı ve AET yasaları gereğince Türk vatandaşlarına ve işletmelere özgü haklar vermeye karar verdi.

Ankara Anlaşması kapsamında ilgili şartları sağlayabilen Türk Vatandaşları bu vize kapsamında oturum hakkı için başvurabilirler: İngiltere'de yeni bir iş kurmak veya İngiltere'de mevcut bir işletmeyi yönetmek istenmeli ve uygulanabilir bir işletme kurma konusunda gerçek bir niyet sahibi olunmalıdır. İşi kurmak için yeterli sermaye getirilmeli ve işletmeyi yönetme maliyetlerinden kendi payına düşeni ödeyebilmelidirler. Kar payı, başka bir işe ihtiyaç duymadan kişiyi ve ailesini desteklemesi için yeterli olmalıdır.

Ayrıca bakınız
 Avrupa Birliği-Türkiye Gümrük Birliği

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Ankara Anlaşması Tam Metni
 Ankara Anlaşması Vizesiyle ilgili Avrupa Toplulukları Adalet Divanı'nın 20 Eylül 2007 tarihli Tüm ve Darı Kararı

Türkiye'nin antlaşmaları
Avrupa Birliği tarafından imzalanan antlaşmalar

Ankara Anlaşması (1963)


Giuseppe Pinto (Noci, Italija, 26. svibnja 1952.) talijanski je katolički biskup, pravnik i vatikanski diplomat. Od 2017. do 2019. godine bio je apostolski nuncij u Hrvatskoj.

Životopis
Rođen je 26. svibnja 1952. u talijanskom gradu Noci. Za svećenika Biskupije Conversano zaređen je 1. travnja 1978. Doktorirao je iz područja kanonskog prava. U diplomatsku službu Svete Stolice ušao je 1. svibnja 1984. godine, a službovao je u apostolskim nuncijaturama u Papui Novoj Gvineji, Argentini i u Državnom tajništvu Svete Stolice u Odjelu za odnose s državama.

Od 2001. godine bio je apostolski nuncij u Senegalu, Maliju, Gvineji Bisau i u Zelenortskoj Republici te apostolski delegat u Mauritaniji. Od 2007. godine bio je apostolskim nuncijem u Čileu, a od 2011. godine na Filipinima.

Od 2017. do 2019. godine bio je apostolski nuncij u Hrvatskoj.

Izvori

 Mons.Giuseppe Pinto imenovan novim nuncijem u Hrvatskoj, www.vecernji.hr, objavljeno 1. srpnja 2017., pristupljeno 20. prosinca 2021.
 Archbishop Giuseppe Pinto, www.catholic-hierarchy.org, pristupljeno 20. prosinca 2021.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Archbishop Giuseppe Pinto, www.catholic-hierarchy.org

Talijanski biskupi
Apostolski nunciji u Hrvatskoj
Biskupi u Italiji

Giuseppe Pinto


Gerdag († 5. Dezember 992 in Como) war von 990 bis 992 Bischof von Hildesheim.

Leben
Er stammte wohl aus der Sippe des Grafen Ricdag und dürfte ein Neffe seines Vorgängers Osdag gewesen sein. Er gehörte dem Domkapitel in Hildesheim an und war zuletzt Cellarius. Möglicherweise war er auch Domherr in Magdeburg.

Bald nach dem Tod seines Vorgängers wurde Gerdag zum Bischof gewählt. Erzbischof Willigis von Mainz holte dafür die Einwilligung der Kaiserin Theophanu ein, die zu dieser Zeit für den noch unmündigen Otto III. regierte. Gerdag wurde am 19. Januar 990 wahrscheinlich in Heiligenstadt in Anwesenheit des Königs vom Erzbischof von Mainz geweiht.

Der Bischof hat das von seiner Familie gegründete Kloster Hilwartshausen unterstützt. Er war auf dem Hoftag in Grone 992 anwesend.   Der König bestätigte in einem Diplom Schutz und Immunität des Bistums. Während seiner kurzen Amtszeit spielte der Streit zwischen Bistum und Stift Gandersheim keine Rolle. Der Bischof schenkte dem Bistum aus seinem Besitz einen Hof und weiteres Land.

Gerdag reiste 992 über das Kloster Reichenau nach Rom und starb bei der Rückreise in Como. Seine Leiche wurde in vier Einzelteile zerlegt und nach Hildesheim überführt. Dort wurde er in Anwesenheit von Erzbischof Giselher von Magdeburg im Hildesheimer Dom bestattet.

Literatur
Hans Goetting: Das Bistum Hildesheim. Die Hildesheimer Bischöfe von 815 bis 1221 (1227). Berlin u. a., 1984 (Germania Sacra NF 20,3) S. 164–166

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (10. Jahrhundert)
Bischof von Hildesheim
Domherr (Hildesheim)
Domherr (Magdeburg)
Geboren im 10. Jahrhundert
Gestorben 992
Mann

Gerdag


An Sagittaria trifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Sagittaria trifolia in nahilalakip ha genus nga Sagittaria, ngan familia nga Alismataceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sagittaria

Sagittaria trifolia


بلاستيك تونس  شركة تونسية تأسست عام 1958، تصنّع مختلف المنتجات اللدائنية، من أثاث الحدائق، والأثاث والأدوات المنزلية. وهي الشركة التونسية الأولى في هذا المجال، وهي تصدر أيضا منتجاتها إلى البلدان الإفريقية والأوروبية.

انظر أيضا

وصلات خارجية
  الموقع الرسمي لشركة بلاستيك تونس.

المراجع

شركات تونسية منتجة للمواد اللدائنية
شركات أسست في 1958

بلاستيك تونس


Ingeborg Annette Petrine Andersen (født 29. november 1887, død 28. april 1960) var en dansk forlagsdirektør.

Baggrund
Hun blev født i Fredensborg i 1887. Hun blev student i 1908 og mag.art i engelsk fra Københavns Universitet i 1915. Efterfølgende studerede hun i London og Oxford og oversatte tekster fra dansk til engelsk.

Karriere
I 1921 blev hun tilknyttet forlaget Gyldendal som konsulent og blev i 1926 leder af afdelingerne for oversættelser og børnebøger - og var med til at få rettighederne til Rudyard Kiplings forfatterskab i hus. I 1933 overtog hun ledelsen af forlagets danske udgivelser. I 1936 blev hun forfremmet til underdirektør, og fra 1940 til 1953 var hun administrerende direktør i forlaget.

Under Anden Verdenskrig hjalp hun modstandsfolk med husly i sit eget hjem i Rungsted og på forlaget i indre København - blandt andre den senere statsminister, Hans Hedtoft. Fra tysk side blev der - uden succes - forsøgt at påvirke forlagets udgivelsespolitik. Mod slutningen af besættelsen måtte Ingeborg Andersen gå under jorden, og forbindelsen til forlaget blev holdt ved lige telefonisk.

I 1951 blev hun - som en af de første kvinder nogensinde - udnævnt til Ridder af Dannebrog.

Ingeborg Andersen efterfulgtes som enedirektør af en direktion på tre i 1953. Hun trådte i 1954 ind i bestyrelsen for Gyldendal.

I 1954 blev hun udnævnt til æresmedlem af Dansk Forfatterforening.

Død
Ingeborg Andersen døde i 1960 og er begravet i Asminderød.

Kilder
 Ingeborg Andersen på kvinfo.dk
 Ingeborg Andersen på denstoredanske.dk

Gyldendal
Kvinder i 2. verdenskrig
Forlæggere fra Danmark
Litteratur
Forlagsvirksomheder
København
Riddere af Dannebrog

Ingeborg Andersen


විස්තාරය යනු  දෝලන පද්ධතියක එක් එක්  දෝලනය හා සමගින් දෝලනය වන විචල්‍යෙයහි  වෙනස් වන්නාවූ විශාලත්වයයි. සරලවම කිවහොත් තරංගයේ/සංඥාවේ උස විස්ථාරය ලෙස අර්ථ දැක්විය හැක. මෙය "m"(මීටර්) වලින් මනිනු ලබයි.

විස්තාරය


Karen Petrik, née le , est une rameuse handisport américaine concourant en tant que barreuse. Elle détient une médaille d'argent mondiale (2019) et une paralympique (2021).

Carrière
Elle sort diplômée en éducation de l'université du Rhode Island en 2019.

Lors des Championnats du monde 2019, elle remporte la médaille d'argent en quatre avec barreur PR3, médaille qu'elle rafle deux ans plus tard aux Jeux de 2020.

Références

Liens externes

Rameuse handisport américaine (aviron)
Médaillée d'argent paralympique américaine
Rameuse (aviron) aux Jeux paralympiques d'été de 2020
Naissance en novembre 1997
Étudiant de l'université du Rhode Island

Karen Petrik


وكالة الأنباء الإيطالية أو الوكالة القومية المشتركة للأنباء  «أنسا». هي أكبر وكالة للمعلومات في إيطاليا وإحدى كبريات وكالات الأنباء العالمية. تعتبر أنسا وكالة أنباء تعاونية غير ربحية. كما أن أعضائها والمالكون لها هم 36 من كبريات شبكات ووكالات الأنباء في إيطاليا. ومهمتها تكمن في بث تقارير موضوعية ومحايدة للأخبار.

تأسست أنسا في 15 يناير 1945 واتخذت من روما مقرا لها. وتغطي أنسا الأحداث المحلية والدولية عبر 22 مكتبا لها داخل إيطاليا وبتواجد في أكثر من 80 مدينة في 74 بلدا حول العالم.

يتم توزيع ما يزيد عن 2000 عنوان من قبل أنسا بشكل يومي إضافة لأكثر من 700 صورة ومشاهد للفيديو. وتقوم أنسا للوسائط الرقمية المتعددة بتوزيع البرامج الرقمية (وب، تلفزيون، ساتلايت وهاتف نقال) باستخدام تقنيات حديثة.

بين أكثر من 1400 عميل لأنسا للإنتاج يوجد شركات إعلامية، منظمات إضافة إلى الحكومة.

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي (بالإيطالية)
 الأخبار بالإنكليزية

تأسيسات سنة 1945 في إيطاليا
خدمات إخبارية متعددة اللغات
شركات أسست في 1945
منظمات أسست في 1945
وسائل الإعلام في روما
وكالات أنباء مقرها إيطاليا
وكالات أنباء

أنسا


26593 Perrypat este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
26593 Perrypat este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în cadrul proiectului CSS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,06 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 9,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 26001-27000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

26593 Perrypat


Currencies with ISO 4217 code
Currencies with ISO 4217 code
Currencies with ISO 4217 code

Currencies with ISO 4217 code

ටෙන්ජි ( / ˈtɛ ŋ ɡ eɪ /  හෝ /t ɛ ŋ ˈ ɡ eɪ / ;     , කසාක් උච්චාරණය: [ˌtʲeŋˈɡʲe] ; ලකුණ : ₸ ; කේතය : KZT ) යනු කසකස්තානයේ මුදල් වර්ගයයි. එය tiyn 100 කට බෙදා ඇත (    tiyin ලෙසද පරිවර්තනය කර ඇත).

කසකස්තාන ටෙන්ජි


Giorgio Lingua (Fossano, Italija, 23. ožujka 1960.) katolički je biskup, pravnik i vatikanski diplomat. Od 2019. godine je apostolski nuncij u Hrvatskoj.

Životopis

Mladost i školovanje
Giorgio Lingua rođen je 23. ožujka 1960. godine u Fossanu u Italiji. Za svećenika biskupije Fossano zaređen je 10. studenoga 1984. godine. Doktorirao je iz područja kanonskog prava.

Diplomatska služba
U diplomatsku službu Svete Stolice ušao je 1. srpnja 1992. godine. Diplomatsku službu obavljao je u Apostolskim nuncijaturama u Obali Bjelokosti, Sjedinjenim Američkim Državama, Italiji i Srbiji, te u Državnom tajništvu Svete Stolice. Od 2010. godine bio je apostolski nuncij u Iraku i u Jordanu, a od 2015. na Kubi.

Papa Franjo ga je 2019. godine imenovao apostolskim nuncijem u Republici Hrvatskoj, gdje je naslijedio Giuseppea Pinta.

Osim materinskog talijanskog jezika govori francuski, engleski i španjolski.

Propovijedi i govori
 Propovijed na otvorenju godine dominikanskih jubileja, Zagreb, 28. siječnja 2021.
 Homilija na 61. obljetnicu smrti bl. Alojzija Stepinca, Krašić, 10. veljače 2021.
 Govor na Međureligijskoj molitvi u Jasenovcu, Jasenovac, 26. ožujka 2021.
 Homilija na spomendan bl. Marije Propetog Isusa, Blato na Korčuli, 9. srpnja 2021.
 Homilija na spomendan sl. Božje Marice Stanković, Zagreb, 8. listopada 2021.

Izvori

 Nadbiskup Giorgio Lingua imenovan apostolskim nuncijem u Hrvatskoj, objavljeno 22. srpnja 2019., arhivirano 27. siječnja 2021., pristupljeno 20. prosinca 2021.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Apostolska nuncijatura u RH, hbk.hr

Apostolski nunciji u Hrvatskoj
Talijanski biskupi

Giorgio Lingua


صباغة القماش المربوط : هي إحدى طرق الصباغة الفنية. تستخدم عادة الألوان البراقة لصباغة الأقمشة القطنية عادة المنسوجة أو المحاكة. أصبحت صباغة القماش المربوط مرتبطة بزي العصر في سنة 1960 كجزء من نمط ملابس الهيبيين. وقد أصبحت ملابس شعبية في الولايات المتحدة بفضل بعض الفنانين الموسيقيين.

تجهز المواد المعدة للصباغة بطيها لتشكيل الرسمة، ثم تربط وتوثق بخيوط أو أحزمة مطاطية. ثم تصبغ المواد بطريقة يصل فيها الصباغ فقط للمناطق المرغوبة. تقاوم المناطق المربوطة اختراق الحمام الصباغي لها. يتشكل التصميم باستخدام العديد من الأصبغة مختلفة الألوان وعلى مناطق مختلفة من القماش.

بعد قضاء الوقت المناسب اللازم لتفاعل الصباغ مع ألياف القطعة المصبوغة، وهذا طبعاً يعتمد على درجة الحرارة ونوعية الصباغ، تحل الربطات والعقد من القماش، ثم يغسل بالماء. إذا استخدم الصباغ التفاعلي لصباغة الأنسجة القطنية فإن التفاعلات الكيميائية تربط الأصبغة بشكل دائم مع الألياف النسيجية، مما يسمح بغسلها لاحقا مع الألبسة الأخرى دون الخوف من انحلال أي أصبغة خلال الغسيل.

مراجع

أصبغة
الموضة في عقد 1960
الموضة في عقد 1970
الموضة في عقد 1990
الموضة في عقد 2020
بدع وترندات العقد 2020
حركات هيبي
صناعة كيمياء النسيج
فنون النسيج

صباغة قماش مربوط


Loðfætla (proteroiulus fuscus) er þúsundfætlutegund sem finnst á Íslandi.

karlkyns dýrin eru 6,5 – 8,5 millimetrar á lengd & 0,5 – 0,7 millimetrar á breidd. kvenndýrin er stærri, 7 - 15 millimetrar á lengd & 0,5 – 0,9 millimetrar á breidd.

Loðfætla


Leonard Stanley Ceglarski (* 27. Juni 1926 in East Walpole, Massachusetts; † 16. Dezember 2017) war ein US-amerikanischer Eishockeyspieler und -trainer.

Karriere
Leonard Ceglarski besuchte das Boston College, für das er parallel zu seinem Studium Eishockey und Baseball spielte. Zwischen 1958 und 1970 war er als Trainer für die Clarkson University aus der ECAC Hockey aktiv. Von 1972 bis 1992 betreute er durchgehend die Mannschaft des Boston College in der ECAC Hockey bzw. Hockey East. Aufgrund seiner Verdienste um den Eishockeysport in den Vereinigten Staaten erhielt er 1991 die Lester Patrick Trophy. Ein Jahr später wurde er mit der Aufnahme in die United States Hockey Hall of Fame geehrt. Nach ihm ist der Len Ceglarski Award benannt, der jährlich an den Spieler der Collegeliga Hockey East mit dem vorbildlichsten Verhalten auf und neben dem Eis vergeben wird.

International
Für die USA nahm Ceglarski an den Olympischen Winterspielen 1952 in Oslo teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Silbermedaille gewann.

Erfolge und Auszeichnungen
 1952 Silbermedaille bei den Olympischen Winterspielen
 1991 Lester Patrick Trophy
 1992 Aufnahme in die United States Hockey Hall of Fame

Weblinks

Einzelnachweise

Eishockeynationalspieler (Vereinigte Staaten)
Eishockeyspieler (Boston College Eagles)
Eishockeytrainer (Vereinigte Staaten)
Person (Clarkson University)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1952
Mitglied der United States Hockey Hall of Fame
US-Amerikaner
Geboren 1926
Gestorben 2017
Mann

Leonard Ceglarski


Caneta Azul é o álbum de estreia do cantor e compositor brasileiro Manoel Gomes, lançado em agosto de 2020.

Antecedentes
Manoel Gomes ganhou notoriedade no segundo semestre de 2019 a partir da música "Caneta Azul", de autoria do próprio músico. Ele escreveu a música com base numa experiência pessoal de perder frequentemente suas canetas na escola. A música se tornou um viral e recebeu interpretações de vários artistas do cenário musical, como Wesley Safadão e Simone Mendes. Manoel só registrou a canção depois do sucesso.

Após o sucesso imediato, Manoel deixou o trabalho de vigilante e passou a viajar pelo Brasil, se apresentando em diferentes estados. Nesta época, o cantor chegou a afirmar que pretendia gravar seu primeiro álbum, com repertório totalmente autoral, com 14 faixas. Antes do sucesso, Manoel já tinha gravado outro disco, que não chegou a ser disponibilizado em larga escala.

Gravação
O álbum foi gravado no Studio Quem É Sabe, em São Paulo, com produção musical do percussionista Laércio da Costa. Em entrevista, Costa disse que a proposta era trazer uma versão de "Caneta Azul" em bachata, num lado "mais do Gusttavo Lima". Mesmo não se limitando ao brega, o produtor afirmou que o estilo de Manoel Gomes é mais próximo do cantor Amado Batista.

Na época, Laércio também falou sobre o desempenho do cantor em estúdio:

Lançamento
Caneta Azul foi lançado em 21 de agosto de 2020 pelo selo independente QÉS Music. O repertório trouxe músicas como "Ela É Muito É Vagabunda", "Me Mande uma Carta" e "Parabéns". Duas músicas do projeto receberam videoclipes. A primeira foi "Eu Vou Deixar de Ser Besta", em 2020, e ganhou mais de 100 mil visualizações em menos de uma semana. "Maura" foi a segunda canção a receber uma versão audiovisual, liberada em 31 de dezembro de 2022, e recebeu mais de 700 mil visualizações em cerca de uma semana.

Em 2022, o álbum foi relançado nas plataformas digitais sob o selo Manoel Gomes Music. Esta edição se diferencia pela ausência do logotipo do produtor Laércio da Costa na capa.

Faixas
Todas as músicas compostas por Manoel Gomes.
"Parabéns"
"Maura"
"Me Estremeci Foi Todo"
"Ela Não Deixa"
"Caneta Azul"
"Passarinho"
"Eu Vou Pra São Luís"
"Ela Perdeu a Cabeça"
"Ai Ai Ai"
"Aniversário"
"Garimpo"
"Me Mande Uma Carta"
"Eu Vou Deixar de Ser Besta"
"Hospital"
"Ela É Muito Vagabunda"
"Por Onde Que Você Passa"
"Não Me Despreze"
"Caneta Azul (Axé)"

Ficha técnica
A seguir estão listados os músicos e técnicos envolvidos na produção de Caneta Azul:
Manoel Gomes – vocais
Laércio da Costa – produção musical, arranjos, programação, percussão
Cleriston Alves – teclado, arranjos, programação
Jordão Mota (Bolinha) – sanfona
Claudio Picinin – guitarra, edição, mixagem e masterização

Manoel Gomes
Álbuns de estreia de 2020
Álbuns em língua portuguesa
Fenômenos da Internet no Brasil

Caneta Azul


FlixBus este o companie care oferă servicii de transport de persoane în Europa și Statele Unite ale Americii. Fondată în anul 2013 după liberalizarea pieței de transport de persoane din Germania, FlixBus și-a propus să ofere o alternativă la serviciile de carpooling și Deutsche Bahn, operatorul feroviar de stat. În 2015, după fuzionarea cu start-upul concurrent MeinFernbus, Flixbus a ajuns să dețină 72% din piața germană (măsurați în kilometri parcuși de companie). FlixBus se extinde acum rapid în întreaga Europa. Investitorii companiei sunt General Atlantic, Holtzbrink Ventures și Silver Lake Partners.

Model de business

Serviciile FlixBus funcționează în colaborare cu o societăți de transport regionale din întreaga Europă. Partenerii locali sunt responsabili de operarea de zi cu zi a rutelor, în timp ce FlixBus se ocupă de autorizațiile oficiale necesare pentru a opera călătorii pe distanțe lungi. De asemenea, compania se ocupă de planificarea rețelei, marketing, pricing, managementul calității și customer service.

Acest model de business este scalabil și i-a adus companiei o creștere rapidă. Pe de altă parte, calitatea autobuzelor se suspune flotei disponibile subcontractorilor.

Rețea

Rețeaua FlixBus operează 300.000 de curse zilnice către 2.000 destinații din 29 de țări.

Bazele companiei FlixBus au fost puse în 2011 în München de către Daniel Krauss, Jochen Engert și André Schwämmlein. Prima rută a fost lansată în februarie 2013 în Germania. În decurs de un an, FlixBus a ajuns să opereze întreaga rețea națională. După fuziunea cu MeinFernbus compania a anunțat că își va extinde modelul de business la nivel international. FlixBus a continuat să opereze sub ambele denumiri pentru un timp, pentru ca apoi să renunțe graduat la brandul "MeinFernbus". Culoarea albastru folosită la început pentru logo a fost înlocuită cu verde, împrumutat de la MeinFernbus.

În 2015, FlixBus a achiziționat Liinita, un start-up care se ocupa de oferirea serviciilor de ride sharing către retaileri, centre comerciale și restaurant, fondat de Centrrul Incubator de Afaceri (BIC) a Agenției Spațiale Europene (ESA) și guvernul Bavariei. FlixBus a utilizat tehnologia dezvoltată de Liinita pentru a pune bazele propriei afaceri de charter.

În vara anului 2015, FlixBs a pus bazele subsidiarei sale din Italia în Milano și a intrat pe piața recent liberalizată din Franța cu "FlixBus France".

În noiembrie 2015, FlixBus a anunțat o nouă subsidiară sub numele de FlixBus B.V. în Olanda, creând astfel prima rețea olandeză de autobuze pe distanțe lungi. Olanda a fost cea de a patra piață națională a companiei după Germania, Franța și Italia. Rutele internationale FlixBus oferă conexiuni pentru orașe din Austria, Elveția, Belgia, Luxembourg, Suedia și Danemarca.

În ianuarie 2016, FlixBus a anunțat că va intrat pe piețele din Europa Centrală și de Est cu o nouă subsidiară FlixBus CEE – care acoperă Cehia, Slovacia, Ungaria, România, Polonia, Slovenia și Croația. În martie 2016, companie a lansat primele sale rute în Marea Britanie și Spania.

Pe 29 iunie 2016, FlixBus a anunțat achiziționarea serviciilor Megabus din Europa de la Stagecoach Group, companie rămânand doar la niel de contractor pentru a opera cursele.

Pe 3 august 2016, FlixBus a anunțat o nouă achiziție, Postbus de la Deutsche Post, un competitor de pe piața germane, pentru o sumă confidențială. Achiziția a cementat poziția FlixBus pe piața din Germania, care ajun la aproximativ 90%. Fuziunea a fost finalizată pe 1 noiembrie, iar numele și identitatea brandului PostBus au fost asimilate sub umbrela FlixBus.

În septembrie 2016, FlixBus a făcut publice planurile de extindere în noi piețe din Scandinaia. Alături de partnerii danezi SME, FlixBus a pus la punct planul pentru o rețea domestică în Danemarca.

În mai 2017, FlixBus a preluat rețeaua de autocare austrică Hellö de la compania națională feroviară (ÖBB). Achiziția a fost finalizată în luna august a aceluiași an.

Începând cu 24 august 2017, FlixBus cooperează cu LEGO Express, o companie feroviară cehă, pentru a prelua operațiuniile serviciului feroviar Locomore între Stuttgart și Berlin (via Hanovra și Frankfurt) în Germania. Deși a fost initial percepută ca o fază de testare, acest serviciu operează zilnic din aprilie 2018. Biletele pentru transportul feroviar, operat prin subsidiara FlixTrain, sunt vândute prin intermediul platformei FlixBus.

Pe 24 martie 2018, FlixMobility a achiziționat și operatorul feroviar Hamburg-Köln-Express GmbH (HKX), care operează o rută între Hamburg și Köln și a integrat ruta HKS în rețeaua Flitrain alături de serviciile Locomore.

Pe 15 mai 2018, FlixBus a anunțat extinderea în piața din Statele Unite ale Americii. Începând cu 31 mai, Flixbus plănuiește să oferre 180 de conexiuni în partea de sud-est a țării, operând din Los Angeles. Orașele care vor fi deservite sunt Las Vegas, San Diego, Tucson și Phoenix.

Servicii și sustenabilitate

Operatorul de transport pune accent pe sustenabilitatea călătoriilor pe distanțe lungi. Pasagerii au opțiunea de a contribui la compensarea emisiilor de carbon în timpul rezervării biletului. Emisiile de CO2 generate de călătorie sunt calculate în funcție de durata și de distanța cursei. Suma astfel calculată este apoi adăugată automat la prețul biletului. Contribuția pentru mediu este de aproximativ 1 - 3% din prețul inițial al biletului. Donația este investită într-un proiect certificat de protecția climei, în conformitate cu standardele internaționale de mediu.

FlixBus investește semnificativ în e-mobilitate. Fiind prima companie din lume care a testat autocare electrice pe distanțe lungi, compania continuă să fie un jucător care inovează pe piața de transport sustenabil. Din aprilie 2018, primele autobuze electrice pe distanțe lungi sunt operate pe ruta Paris – Amiens, în Franța. Următoarea țară în care vor circula autocare electrice de la FlixBus este Germania.

Note

Flixbus


Édouard Honoré Pagnant né à Bray-sur-Seine le  et mort à Paris (6 arrondissement) le , est un relieur doreur français.

Biographie
Édouard Pagnant suit sa principale formation dans l'atelier Chambolle-Duru qu'il fréquente pendant sept ans. En 1876, il s'établit rue Saint-Dominique après avoir travaillé pour divers relieurs dont  Marmin avec lequel il s'associe. Il s'installe ensuite au 30 rue Jacob, où il meurt le . Pagnant était proche de grands bibliophiles tels Octave Uzanne qui le recommandait comme relieur.

Collections

 Bibliothèque nationale de France

Exemples de réalisations
 L'Heptaméron

Notes et références

 Dictionnaire des relieurs français ayant exercé de 1800 à nos jours, Julien Fléty.

Liens externes

Naissance en mai 1851
Naissance à Bray-sur-Seine
Relieur du XIXe siècle
Relieur du XXe siècle
Relieur français
Relieur doreur
Décès à 64 ans
Décès dans le 6e arrondissement de Paris
Décès en janvier 1916

Édouard Pagnant


Melanie Chisholm, Melanie C olarak da bilinir, (d. 12 Ocak 1974) "I Turn To You" adlı şarkısıyla tanınan İngiliz sanatçı. Tam adı Melanie Jayne Chisholm'dur. Never be the same again adlı şarkısıyla isim yapmıştır.
1996'da kurulan ünlü kız müzik topluluğu "Spice Girls"ün üyesi Melanie Jayne Chisholm, grubun elemanlarından Geri Halliwell'in solo projelere yönelmesinden sonra, kendisi de solo projesine yöneldi. Spice Girls'ün "Sporty Spice" unvanlı üyesi Melanie C, ilk defa 1998 senesinde Bryan Adams ile düet yaptığı "When You're Gone" parçasıyla adından bahsettirdi.

İlk albümünü 1999 yılında "Northern Star" ismiyle çıkartan Melanie C, Spice Girls'teki pop soundunu rock müzikle birleştirerek, müzik eleştirmenlerinden olumlu not aldı. İngiltere'de 900,000, tüm dünyada 3 milyon satan albümden çıkan ilk single "Goin' Down" İngiltere listelerinde 4 numaraya kadar yükseldi. Albümden çıkan bir diğer single Lisa 'Left-Eye' Lopes ile düeti "Never Be The Same Again" ile İngiltere listelerinde 1 numara olmayı başaran Melanie C, bir sonraki single'ı "I Turn To You" ile de listelerde 1 numaraya yükseldi. İngiltere'de 3 kez platin plak alan Melanie C, Avrupa'da da 1 kez platin plak kazandı.

2003 yılında çıkan 2. stüdyo albümü "Reason" ile İngiltere listelerinde 5 numara olan Melanie C, bu albümle tüm dünyada 100,000 sattı. Pop soundundan uzak durmak istediğini ve "Reason" albümünün bu fikirle hazırlandığını belirten Melanie C, bu albümle altın plağın sahibi oldu. Ancak satışların düşük olması sanatçının şirketi Virgin Records'u memnun etmedi ve şirket ile sanatçı bu albüm sonrası yollarını ayırdı.

2004 yılında kendi plak şirketi "Red Girl Records"u kuran Melanie C, 3. albümünü Nisan 2005'te "Beautiful Intentions" adıyla piyasaya sürdü. Albümden çıkan ilk single "Next Best Superstar" İngiltere listelerinde 10 numara olurken, albüm İngiltere listelerinde 24 numara olabildi. İngiltere'nin tersine bazı diğer ülkelerde 1 numara olan "Beautiful Intentions", 2005 - 2006 döneminin en önemli bağımsız albümleri arasında kabul ediliyor. Albümden çıkan 3. single "First Day Of My Life", Avrupa'da büyük başarı yakalayarak 500,000 satmayı başardı.

2006 yılının sonunda "Live Hits" adlı bir DVD yayınlayan Melanie C, bu DVD içerisinde akustik parçalara da yer verirken, 5 Nisan 2007 tarihinde "This Time" adlı 4. albümünü hayranlarına ulaştırdı. Albümün prodüktörlüğünde Peter Vettese, Guy Chambers ve Stephen Hauge yer aldı ve ayrıca Adam Argyle bir parçada konuk müzisyen olarak bulundu. Albümden "The Moment You Believe" adlı parça ilk single olarak piyasaya sürülürken, "I Want Candy" 2. single olarak yayınlandı. Söz yazarlığı da bulunan Melanie C bu konuda da kendisini ispatlamıştır ve yine You will see adlı şarkısıyla beğenileri toplamıştır.

1974 doğumlular
İngiliz kadın şarkıcılar
İngiliz pop şarkıcıları
İngiliz söz yazarları
İngiliz besteciler
Spice Girls üyeleri
Yaşayan insanlar
21. yüzyıl kadın şarkıcıları
20. yüzyıl kadın şarkıcıları
21. yüzyıl İngiliz şarkıcıları

Melanie Chisholm


أنتوني برايزات  (16 أغسطس 1977 في سانت رافاييل) لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا في نادي درجة التحدي سيرفيت السويسري في خط الوسط .

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في سويسرا
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من سانت رافاييل
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو تولوز
لاعبو كان
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في سويسرا
لاعبو كرة قدم من بروفنس ألب كوت دازور
لاعبو كرة قدم من فار (إقليم فرنسي)
لاعبو لافال
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي سيرفيت
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
مدربو كرة قدم فرنسيون
مدربو نادي سيرفيت
مدربو نادي نيون
مواليد 1977
مواليد في سانت رافاييل

أنتوني برايزات


Charlotte (Charlotte Adelgonde Elisabeth Marie Wilhelmine; 23 January 1896 – 9 July 1985) was Grand Duchess of Luxembourg from 14 January 1919 until her abdication on 12 November 1964.

She acceded to the throne on 14 January 1919 following the abdication of her sister, Marie-Adélaïde, due to political pressure over Marie-Adélaïde's role during the German occupation of Luxembourg during World War I. A referendum retained the monarchy with Charlotte as grand duchess.

She married Prince Felix of Bourbon-Parma on 6 November 1919. They had six children. Following the 1940 German invasion of Luxembourg during World War II, Charlotte went into exile: first in France, then Portugal, Great Britain, and North America. While in Britain, she made broadcasts to the people of Luxembourg. She returned to Luxembourg in April 1945.

She abdicated in 1964, and was succeeded by her son Jean. Charlotte died from cancer on 9 July 1985. She was the last agnatic member of the House of Nassau. She was the last personal recipient of the Golden Rose and since her death there are no living personal recipients of that honour, which in modern times has been awarded only to churches and shrines.

Early life and tenure as Grand Duchess

Born in Berg Castle, Charlotte of Nassau-Weilburg, Princess of Luxembourg, was the second daughter of Grand Duke William IV and his wife, Marie Anne of Portugal.

Her older sister, Marie-Adélaide, had succeeded their father. However, Marie-Adélaïde's actions had become controversial, and she was seen as friendly to the German occupation of Luxembourg during World War I. There were calls in parliament for her abdication, and she was forced to abdicate on 14 January 1919.

Luxembourg adopted a new constitution that year. In a referendum on 28 September 1919, 77.8% of the Luxembourgish people voted for the continuation of the monarchy with Grand Duchess Charlotte as head of state. However, in the new constitution, the powers of the monarch were severely restricted, thus codifying actual practices dating from the end of the personal union with the Netherlands in 1890.

Reign
By 1935, Charlotte had sold her German properties, the former residential palaces of the Dukes of Nassau, Biebrich Palace and Schloss Weilburg, to the State of Prussia. During World War II the grand ducal family left Luxembourg shortly before the arrival of Nazi troops. Luxembourg's neutrality was violated on 9 May 1940, while the Grand Duchess and her family were in residence at Colmar-Berg. That day she called an extraordinary meeting of her leading ministers, and they all decided to place themselves under the protection of France, described by the Grand Duchess as a difficult but necessary decision. Initially the family took up residence at the Château de Montastruc in south-western France, but the rapid advance of the German forces into France followed by French capitulation the next month caused the French government to refuse any guarantee of security to the exiled Luxembourg government. Permission was received to cross Spain provided they did not stop en route, and the Grand Duchess with her ministers moved on to Portugal.

The Germans proposed to restore the Grand Duchess to her functions, but Charlotte refused, mindful of her sister's experiences of remaining in Luxembourg under German occupation during the First World War. By 29 August 1940 Grand Duchess Charlotte was in London where she began to make supportive broadcasts to her homeland using the BBC. Later she travelled to the United States and to Canada. Her children continued their schooling in Montreal while she had several meetings with President Roosevelt who encouraged her itinerant campaigning across the country in support of his own opposition to isolationism which was a powerful political current until the Pearl Harbor attacks. In the meantime Luxembourg, along with the adjacent French Moselle department, found itself integrated into an expanded Germany under the name Heim ins Reich, which left Luxembourgers required to speak German and liable for conscription into the German army.

In 1943 Grand Duchess Charlotte and the Luxembourg government established themselves in London: her broadcasts became a more regular feature of the BBC schedules, establishing her as a focus for the resistance movements in Luxembourg. .

Charlotte's younger sister Antonia and brother-in-law Rupprecht, Crown Prince of Bavaria, were exiled from Germany in 1939. In 1944, living now in Hungary, Crown Princess Antonia was captured when the Germans invaded Hungary and found herself deported to the concentration camp at Dachau, being later transferred to Flossenbürg where she survived torture but only with her health badly impaired. Meanwhile, from 1942 Grand Duchess Charlotte's eldest son, Jean, served as a volunteer in the British Army's Irish Guards, after the war becoming its Honorary Colonel-in-chief (1984-2000).

In the years after the war, Charlotte showed a lot of public activity which contributed to raising Luxembourg's profile on the international stage, by hosting visits from foreign heads of state and other dignitaries, such as Eleanor Roosevelt (1950), Queen Juliana of the Netherlands (1951), René Coty (1957), King Baudouin of Belgium (1959), King Bhumibol of Thailand (1961), and King Olav V of Norway (1964). Likewise, she visited Pope Pius XII (1950), Charles de Gaulle (1961), and John F. Kennedy (1963).

In 1951 Charlotte and her prime minister Pierre Dupong by decree admitted into the nobility of Luxembourg three Swedish relatives who were not allowed to use their birth titles in Sweden. They were then named as Sigvard Prince Bernadotte, Carl Johan Prince Bernadotte and Lennart Prince Bernadotte and also, with their legitimate descendants, were given the hereditary titles of Counts and Countesses of Wisborg there.

Abdication and later life

On 12 November 1964, she abdicated in favour of her son Jean, who then reigned until his abdication in 2000.

Charlotte died at Schloss Fischbach on 9 July 1985, from cancer. She was interred in the Ducal Crypt of the Notre-Dame Cathedral in the city of Luxembourg.

A statue of the Grand Duchess is in Place Clarefontaine in the city of Luxembourg.

Marriage and children
On 6 November 1919 in Luxembourg, she married Prince Felix of Bourbon-Parma, a first cousin on her mother's side. (Both Charlotte and Felix were grandchildren of King Miguel of Portugal, through his daughters Maria Anna and Maria Antonia, respectively). With the marriage, their lineal descent was raised in style from Grand Ducal Highness to Royal Highness.

The couple had six children:
 Jean, Grand Duke of Luxembourg (1921–2019), who married HRH Princess Joséphine-Charlotte of Belgium (1927–2005)
 Princess Elizabeth of Luxembourg (1922–2011), who married HSH Franz, Duke of Hohenberg (1927–1977)
 Princess Marie Adelaide of Luxembourg (1924–2007), who married Karl Josef Graf Henckel von Donnersmarck (1928–2008)
 Princess Marie Gabrielle of Luxembourg (1925–2023), who married Knud Johan, Count of Holstein-Ledreborg (1919–2001)
 Prince Charles of Luxembourg (1927–1977), who married Joan Douglas Dillon (born 1935), the former wife of James Brady Moseley
 Princess Alix of Luxembourg (1929–2019), who married Antoine, 13th Prince of Ligne (1925–2005)

Titles, styles, and honours

Honours
National honours
 :
 Knight Grand Cross of the Order of the Gold Lion of the House of Nassau
 Recipient of the Luxembourg War Cross

Foreign honours
  Albanian Royal Family: Knight Grand Cross of the Royal Order of Fidelity (1931)
 Austria
  Austrian Imperial and Royal Family: Dame of the Order of the Starry Cross
  Austrian Republic: Grand Cross of the Decoration for Services to the Republic of Austria
 : Knight of the Order of the Elephant – 21 March 1955
 : Grand Cross of the Legion of Honour – 22 June 1923
 :
 Knight Grand Cross of the Order of Pius IX
 Cross of Honour of the "Pro Ecclesia et Pontifice"
 The Golden Rose
 Italy:
  Parmese Royal Family: Knight Grand Cross of the Sacred Military Constantinian Order of Saint George
 : Knight Grand Cross of the Order of Saint-Charles – 20 January 1949
 : Knight Grand Cross of the Order of the Lion of the Netherlands
: Knight Grand Cross with Collar of the Order of St. Olav – 1964
:
 Grand Cross of the Order of the Tower and Sword – 29 September 1933
 Grand Cross of the Sash of the Two Orders – 23 January 1949
: Knight Grand Cross of the Order of Carlos III
: Member Grand Cross with Collar of the Order of the Seraphim – 14 April 1939
: Knight of the Order of the Royal House of Chakri – 17 October 1965

Gallery

Notes and references

External links

 Charlotte's page on the official website of the Grand-Ducal House of Luxembourg

1896 births
1985 deaths
People from Colmar-Berg
Luxembourgian Roman Catholics
Grand Dukes of Luxembourg
Luxembourgian princesses
Luxembourgian anti-communists
Princesses of Nassau-Weilburg
House of Nassau-Weilburg
World War II political leaders
Luxembourgian people of World War II
Female resistance members of World War II
Monarchs who abdicated
Burials at Notre-Dame Cathedral, Luxembourg

Grand Crosses of the Order of Merit of the Grand Duchy of Luxembourg

Recipients of the Grand Star of the Decoration for Services to the Republic of Austria
Grand Cross of the Legion of Honour
Knights of the Order of Pope Pius IX
Knights Grand Cross of the Order of Pope Pius IX
Knights of the Order of the Netherlands Lion
2
2
Luxembourgian people of German descent
Luxembourgian people of Danish descent
Luxembourgian people of Portuguese descent
Luxembourgian people of Italian descent
20th-century Luxembourgian women
20th-century women rulers
Recipients of the Order of the White Eagle (Poland)
Grand Crosses of the Order of Saint-Charles

Charlotte, Grand Duchess of Luxembourg


John Allen «Hog» Hannah (4 de abril de 1951) es un jugador de fútbol americano retirado que se desempeñaba en la posición de guardia izquierdo. Jugó toda su carrera profesional con los New England Patriots de 1973 a 1985 en la National Football League. Fue elegido para ingresar al Salón de la Fama del Fútbol Americano Profesional en 1991, y la revista Sports Illustrated lo llamó, en su portada del 3 de agosto de 1981, el «mejor liniero ofensivo de todos los tiempos».

Primeros años

John Hannah nació en Canton, Georgia, siendo el hijo de un jugador de la NFL, Herbert (Herb) Hannah, un liniero ofensivo para la Universidad de Alabama que jugó un año como tackle para los New York Giants en 1951.

Hannah fue criado en Albertville, Alabama, y se destacó en el fútbol americano, la lucha y el atletismo en la Baylor School en Chattanooga, Tennessee. Ganó un campeonato nacional de lucha de manera individual en el Campeonato Nacional de Preparatorias de 1967. Sin embargo, Hannah jugó fútbol americano durante su último año de preparatoria en la Albertville High School, de donde se graduó en 1969.

Carrera universitaria

Hannah jugó las posiciones de tackle y guardia para la Universidad de Alabama bajo el mando del entrenador Paul «Bear» Bryant de 1970 a 1972, y obtuvo honores All-American en dos ocasiones, en 1971 y en 1972. Durante su estancia Hannah fue parte de un equipo que ganó el campeonato de la SEC. Fue incluido en el equipo All-Century de la Universidad de Alabama y también en el equipo All-Decade de la década de 1970 de su universidad. En ese tiempo también participó en lucha, lanzamiento de peso y lanzamiento de disco. Hannah ingresó al Salón de la Fama del Fútbol Americano Universitario en 1999. Bryant diría posteriormente que Hannah fue el mejor liniero que jamás tuvo en su equipo.

Carrera en la NFL

Hannah llegó a los Patriots en 1973 como la cuarta selección global en el Draft de 1973 de la NFL. Jugó toda su carrera profesional en New England. A pesar de ser considerado algo bajo para los estándares de la NFL, Hannah compensaba esto con gran velocidad y agilidad, así como con fuerza en las piernas. Hannah sobresalió como protector en jugadas de pase, bloqueador en jugadas por tierra  y como el guardia móvil en jugadas de tipo sweep. El nivel de compromiso de Hannah con el deporte era muy alto y esperaba lo mismo de cada uno de sus compañeros, en ocasiones molestándose bastante si no sentía que lo estuvieran haciendo. Hannah inició como titular los primeros trece partidos de su temporada de novato en 1973, hasta que una lesión en la pierna lo obligó a perderse el último partido de la temporada. Él y el tackle Leon Gray formaron lo que generalmente era considerado la mejor dupla de guardia/tackle en la NFL desde los mediados hasta los fines de los años 1970. Gray y Hannah también se conjuntaron con el ala cerrada Russ Francis para formar uno de los tríos del lado izquierdo de la formación más poderosos de la liga. Hannah fue parte fundamental de la línea ofensiva de 1978 que implantó un récord aún vigente con 3165 yardas terrestres. Hannah solamente se perdió cinco partidos de 191 posibles a causa de lesiones en su carrera. Además se perdió los primeros tres partidos de la temporada de 1977 debido a que él y Gray estaban protestando a causa de disputas contractuales. Los Patriots terminaron con récord ganador siete veces y tuvieron solamente tres temporadas perdedoras durante la carrera de trece años de Hannah. En 1985, Hannah ayudó a guiar al equipo a su primero título de la AFC y primera aparición en el Super Bowl. Hannah se retiró de la NFL después de jugar en el Super Bowl XX.

Hannah fue nombrado All-Pro diez veces (1976-1985) y All-AFC once veces (1974, 1976-1985). También fue elegido para jugar en nueve Pro Bowls. Fue votado como el Liniero Ofensivo del Año de Seagram's Seven Crowns of Sports tanto en 1978 como en 1980 y fue el ganador del premio al Liniero Ofensivo del Año de NFLPA - Coca Cola (otorgado a través de los votos de los jugadores de la NFL) en cuatro años consecutivos (1978-81). Igualmente es uno de los pocos jugadores que han sido incluidos en dos equipos distintos de All-Decade de la NFL, ya que Hannah fue elegido para formar parte de los equipos de las décadas de 1970 y 1980 (uniéndose a un grupo de jugadores de élite que han conseguido esto, incluyendo a Walter Payton). Hannah también fue seleccionado para el equipo del 75 aniversario de la NFL, siendo el primer guardia del equipo.

En 1991, se convirtió en el primero jugador de los Patriots de la historia en entrar al Salón de la Fama del Fútbol Americano Profesional. Él y Andre Tippett son los únicos miembros del Salón de la Fama en haber jugado todas sus carreras con los Patriots. En 1999, obtuvo la posición 20 en la lista de Sporting News de los 100 Mejores Jugadores de Fútbol Americano, el Patriot con la mejor posición, así como el mejor guardia y el segundo mejor liniero ofensivo detrás de Anthony Muñoz.

Como entrenador

Hannah se convirtió en entrenador asistente en la Governor Dummer Academy en Massachusetts, dejando el cargo para tomar el de entrenador en jefe en la preparatoria de Somerville, Massachusetts en 2004. A la vez que colaboraba como el coordinador de desarrollo juvenil de la ciudad, Hannah condujo al equipo de Somerville a una temporada sin victorias. Se marchó para convertirse en entrenador asistente especial en su alma mater, Baylor School en Chattanooga, Tennessee en 2005. Renunció a este cargo el término de la temporada de 2005.

Familia

Los hermanos de Hannah Charley y David también fueron linieros All-Conference en la Universidad de Alabama. Charley Hannah jugó en la NFL de 1977 a 1988 con los Tampa Bay Buccaneers y Los Angeles Raiders. Charley fue miembro del equipo de los Raiders que ganó el Super Bowl XVIII.

Referencias

Enlaces externos
Salón de la Fama del Fútbol Americano Profesional: Perfil del miembro (en inglés)
Perfil de College Football News (en inglés)
Nota del 3 de agosto de 1981 de Sports Illustrated sobre John Hannah (en inglés)

Jugadores de fútbol americano de Estados Unidos
Jugadores de New England Patriots
Miembros del Salón de la Fama del Fútbol Americano Profesional
Miembros del Salón de la Fama del Fútbol Americano Universitario

John Hannah (fútbol americano)


Pentadiplandra, monotipski rod smješten u vlastitu porodicu Pentadiplandraceae, red kupusolike. jedina vrsta je P. brazzeana, autohtona u trolpskoj Africi, u Cabindi, Kamerunu, Srednjoafričkoj Republici, Kongu, Gabonu i DR Kongu.

P. brazzeana je vrlo razgranat grm koji naraste do pet metara visine, ili penjačica do 20 metara visine. Korijen je gomolj koji se sakuplja iz divljine za lokalnu uporabu i za trgovinu, a služi kao lijek.

Plod je jestiv i slatkog okusa, a služi i kao riblji otrov. U 1990-ima iz plodova je izoliran pročišćeni protein nazvan brazzein, vrlo je termostabilan, i ovisno o metodi mjerenja, 500 do 2000 puta slađi od saharoze. Od njega je stvoren niskokalorični zaslađivač ali u SAD–u još 2008 nije bio prihvaćen kao siguran, niti je u Europskoj uniji dobio dozvolu za uporabu u prehrambenoj industriji.

Podvrste
 Pentadiplandra brazzeana var. valida Pellegrin ex Villiers

Izvori

Brassicales

Pentadiplandra


Intermarché–Wanty–Gobert Matériaux  (Codul echipei UCI: IWG) este o echipă UCI World Tour sponsorizată de lanțul de supermarket-uri Intermarché, de firma de inginerie Wanty și de grupul belgian Groupe Gobert Matériaux.

Istorie
Echipa a semnat o serie de cicliști internaționali importanți pentru sezonul 2010, inclusiv campionul mondial din 2009, de doua ori vicecampion în Turul Franței și câștigătorul din 2011, Cadel Evans, campionul american pe șosea din 2009 George Hincapie, campionul mondial din 2008 Alessandro Ballan și specialiștii curselor clasice de primăvară Karsten Kroon și Marcus Burghardt.

În 2010, echipa a participat la primele sale mari tururi, fiind invitați să concureze în Turul Franței 2010 și Turul Italiei 2010. În 2011, echipa a atins statutul de echipă profesionistă UCI ProTeam, cea mai prestigioasă clasificarea posibilă, iar Cadel Evans a câștigat Turul Franței 2011.

Pentru 2012 echipa a semnat cu Thor Hushovd și Philippe Gilbert, campioni mondiali din 2010, respectiv 2012.
În 2012, Evans nu a reușit să-și apere titlul în Turul Franței, terminând al șaptelea la general, două locuri în spatele coechipierului Tejay van Garderen.

Cadel Evans s-a clasat pe locul al treilea în Turul Italiei 2013.

În Turul Franței 2013, Evans a terminat pe 39, Tejay van Garderen pe 45, Steve Morabito având cea mai bună clasare, locul 35. La scurt timp după încheierea turului, a fost s-a anunțat că John Lelangue, care a fost director sportiv de la înființarea echipei în 2007, a părăsit echipa "din motive personale".  În septembrie 2013, Jim Ochowicz a anunțat numirea lui Valerio Piva ca înlocuitor al lui Lelangue.

În august 2014, echipa a anunțat că a semnat cu Alessandro De Marchi, Damiano Caruso și Jempy Drucker pentru sezonul 2015  Echipa a anuntat, de asemenea, că a semnat cu Rohan Dennis - transferul său având loc imediat.

În august 2015, echipa a semnat cu Richie Porte.

Lotul echipei

2016

Referințe

Legături externe

Ciclism
Echipe de ciclism

Intermarché–Wanty–Gobert Matériaux


مريان باسيل مذيعة أردنية، تقدم نشرات الأخبار الرياضية إضافة لبرنامج صدى الملاعب على قناة إم بي سي 1، رفقة المذيع مصطفى الأغا.
مريان سبق لها العمل في مجال التسويق والإعلان، إضافة للعمل كمعلمة للغة الإنكليزية، وعملت في شركة خاصة لإنشاء مواقع الإنترنت، عملت في التلفزيون الأردني لمدة 5 سنوات ثم قناة عين التابعة لراديو وتلفزيون العرب (ART) ثم انتقلت إلى قناة إم بي سي 1.

مصادر

مذيعون أردنيون

مريان باسيل


තංගල්ල යනු ශ්‍රී ලංකාවේ දකුණු පළාතට අයත්  වෙරළ තීරයේ පිහිටා ඇති නගරයකි. එය හම්බන්තොට දිස්ත්‍රික්කයට අයත් වේ.  මාතර දිස්ත්‍රික්කයට ආසන්නවම පිහිටා ඇති නිසා, දිස්ත්‍රික්කයේ අනෙකුත් ප්‍රදේශ වලට සාපේක්ෂව මෘදු දේශගුණික තත්වයක් මෙහි වේ.

නාමය
"තංගල්ල" යන සිංහල නම ලැබී ඇති අයුරු පිළිඹඳව ජනප්‍රවාදයේ විවිධ මතිමතාන්තර පැවතියත් ඉන් ප්‍රධාන මතය වන්නේ තපස්සුභල්ලුක වෙළඳ දෙබැයන් විසින් බුදුන් වහන්සේගේ කේෂ ධාතු වඩමවාගෙන ඒමේදී අතරමගදී මුව දොවා ගැනීමට එක්තරා ප්‍රදේශයකට පැමිණ ඇති අතර ඔවුන් දෙදෙනා විසින් ධාතූන්වහන්සේ අසල ඇති ගලක් මත තබා මුව දොවනය කිරීමට ගොස් ඇති අතර මොහොතකින් "රාං" ගා ශබ්දයක් අසී ඇති බැවින් දෙදෙනා හැරී බැලූ විට දැක ඇත්තේ ධාතූන් වහන්සේ අවකාශයේ වැඩ වාසය කරද්දී එම ගල පැලී ගොස් ඇති බවයි. ඉන් අනතුරුව එම ප්‍රදේශයට "රාංගල" යන නම භාවිතා කැර ඇති අතර පසුව එය "රාංගල්ල" , "රංගල්ල" ලෙසත් වෙනස් වී වර්ථමානයේ භාවිතා කරන "තංගල්ල" ලෙස වෙනස් වී ඇති බවයි.

සංචාරක කේන්ද්‍රස්ථානයක් ලෙසත්, ධීවර වරායක් ලෙසත්, තංගල්ල නගරය කලාපිකව වැදගත් වේ. වෙරළාසන්නයේ පිහිටා ඇති පෞරාණික ඕලන්ද කොටුව නූතනයේදී බන්ධනාගාරයක් ලෙස භාවිත කෙරේ. මුල්කිරිගල ඉපැරණි විහාරස්ථානය වෙත පිවිසුම් ස්ථානයක් ලෙසද තංගල්ල නගරය වැදගත් වේ.

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

තංගල්ල


Paul Broca, (28. lipnja 1824. — 9. srpnja 1880.), bio je francuski antropolog i neurolog.
Broca je bio profesor kirurgije u Parizu. Osnovao je 1859. antropološko udruženje u Parizu, a 1867. i antropološki laboratorij, koji je od 1786. bio povezan s institucijom za antropološku nastavu. Broca je razradio precizne antropološke mjerne metode, istraživao je povezanost između mozga i oblika lubanje. Broca je 1872. osnovao Association française pour l'avancement des sciences a 1880. bio je član senata. Njegovo ime nalazi se na listi 72 znanstvenika ugraviranih na Eifellovom tornju.

Najznačajniji su mu radovi: Instructions générales pour les recherches anthropologiques (1865., 2. izdanje 1879.), Mémoires sur les caractères physiques de l'homme préhistorique (1869.), Mémoires d'anthropologie (4 dijela, 1871. – 83.), Sur l'origine et la répartition de la langue basque (1875.)

Boca je pregledao jednog pacijenta 1861. kom je glava bila povrjeđena i koji je imao afaziju i jedina riječ koju je mogao jasno izgovoriti bila je "tan". Pacijent je ubrzo preminuo a obdukcija je pokazala da je područje u stražnjem lijevom režnju bilo oštećeno. To područje je dobilo naziv Brocino područje, dok se motorička afazija naziva Brocina afazija. Ova otkrića su pokazala da je mozak podijeljen na desni i lijevi dio.

Francuski znanstvenici

Paul Broca


Achatocarpus nigricans, jedna od devet biljnih vrsta roda Achatocarpus, porodica Achatocarpaceae. Raste od Meksika do Venezuele i Bolivije. Fanerofit (biljke iznad 3 metra visine) ili nanofanerofit (ispod tri metra).

Tipična vrsta u rodu opisana 1909.

Sinonimi
 Achatocarpus mexicanus H.Walter in H.G.A.Engler

Izvori

Achatocarpaceae
Flora Meksika
Flora Hondurasa
Flora Nikaragve
Flora Kolumbije
Flora Venezuele
Flora Istočne Europe
Flora Ekvadora
Flora Bolivije

Achatocarpus nigricans


Karahacılı, Dinar - Afyonkarahisar ili Dinar ilçesine bağlı köy
 Karahacılı, Çivril - Denizli ili Çivril ilçesine bağlı mahalle
 Karahacılı, Aralık - Iğdır ili Aralık ilçesine bağlı köy
 Karahacılı, Pınarbaşı - Kayseri ili Pınarbaşı ilçesine bağlı mahalle
 Karahacılı, Çelebi - Kırıkkale ili Çelebi ilçesine bağlı köy
 Karahacılı, Mersin - Mersin ili Yenişehir ilçesine bağlı mahalle
 Karahacılı, Silifke - Mersin ili Silifke ilçesine bağlı mahalle

Karahacılı


Jablonov (deutsch Apfelsdorf, ungarisch Szepesalmás – bis 1907 Almás) ist eine Gemeinde im Osten der Slowakei mit  Einwohnern (Stand ) und gehört zum Okres Levoča, einem Kreis des Prešovský kraj.

Geographie
Die Gemeinde befindet sich im Nordteil des Talkessels Hornádska kotlina am Fuß der nördlich gelegenen Leutschauer Berge am Bach Vavrincov potok, in der traditionellen Landschaft Zips. Das Ortszentrum liegt auf einer Höhe von  und ist vier Kilometer von Spišské Podhradie sowie 14 Kilometer von Levoča gelegen (Straßenentfernung).

Geschichte
Jablonov wurde zum ersten Mal 1235 als Almas schriftlich erwähnt, als der König Andreas II. den Ort dem Zipser Kapitel schenkte (andere Quellen sprechen erst von 1249). Nach dem verheerenden Mongolensturm von 1241 kam es zu einem Zuzug der deutschen Kolonisten. 1318 erhielt der Ort das Marktrecht und entwickelte sich als Städtchen, nach einem Aufstand gegen den Zipser Propst im Jahr 1388 verlor Apfelsdorf diese Rechte.

Bevölkerung
Ergebnisse nach der Volkszählung 2001 (995 Einwohner):

Bauwerke
 römisch-katholische Kirche St. Maria Magdalena im klassizistischen Stil von 1827
 Autobahnbrücke der Diaľnica D1 südlich des Ortes mit 700 Metern Länge

Ort in der Slowakei
Ersterwähnung 1235

Jablonov


قد الحروف هو البوم للفنانة السورية أصالة نصري، تم إصداره عام 2003.

قائمة الأغاني

 أعتز بك  - 7:18
 خلى الطابق مستور  - 4:05
 ضميرك صحى  - 3:36
 تصور  - 4:26
 عاشت الأسامى  - 4:00
 عايز الحق  - 3:03
 قد الحروف  - 13:36
 لون عمرى  - 2:46
 مالى  - 4:38
 مشيت سنين  - 6:00

ألبومات 2003
ألبومات أصالة نصري
ألبومات سورية

قد الحروف (ألبوم)


Hude kan henvise til:

 steder
 Hude (Oldenburg) – by i Landkreis Oldenburg, Niedersachsen
 Hude (Sydslesvig) – landsby og kommune i Kreis Nordfriesland, Slesvig-Holsten

 andet
 Hude (adelsslægt) – tysk uradelsslægt fra Bremen

Hude


Stelling Minnis es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Folkestone and Hythe, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Stelling Minnis tiene una superficie de 8,73 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Stelling Minnis tenía 562 habitantes (48,4% varones, 51,6% mujeres) y una densidad de población de 64,38 hab/km². El 19,93% eran menores de 16 años, el 73,13% tenían entre 16 y 74 y el 6,94% eran mayores de 74. La media de edad era de 42,53 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 19,78% estaban solteros, el 64,22% casados y el 16% divorciados o viudos.

El 93,93% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 2,32% de la población, mientras que el 3,75% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, todos los habitantes eran blancos. El cristianismo era profesado por el 79,5% y cualquier otra religión, salvo el budismo, el hinduismo, el judaísmo, el islam y el sijismo, por el 0,53%. El 13,19% no eran religiosos y el 6,77% no marcaron ninguna opción en el censo.

262 habitantes eran económicamente activos, 255 de ellos (97,33%) empleados y 7 (2,67%) desempleados. Había 234 hogares con residentes y 11 vacíos.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Stelling Minnis