Un izolator electric este un material ale căror sarcini electrice interne nu curg liber, fiind foarte puțin curent electric, el va trece prin el sub influența unui câmp electric. Acest lucru contrastează cu alte materiale, semiconductori și conductori, care conduc curentul electric mai ușor. Proprietatea care distinge un izolator este rezistența sa; deci izolatorii au o rezistivitate mai mare decât semiconductorii sau conductorii.

Un izolator perfect nu există, deoarece chiar izolatorii conțin un număr mic de sarcini mobile (sarcini de carieră) care pot transporta curent. În plus, toți izolatorii devin conducători electrici atunci când se aplică o tensiune suficient de mare astfel încât câmpul electric să-i țină atomii departe de electroni. Acesta este cunoscut sub denumirea de descompunerea unei tensiuni a unui izolator. Unele materiale cum ar fi sticla, hârtia și teflonul, care au o rezistivitate ridicată, sunt izolatori electrici foarte buni. O clasă mult mai mare de materiale, chiar dacă acestea pot avea o rezistivitate mai redusă în vrac, sunt încă destul de bune pentru a împiedica scurgerea curentului semnificativ la tensiunile utilizate în mod obișnuit și, prin urmare, sunt utilizate ca izolație pentru cablarea electrică și cabluri. Exemplele includ polimeri de tip cauciuc și majoritatea materialelor plastice care pot fi termorezistente sau termoplastice în natură.

Izolatorii sunt utilizați în echipamente electrice pentru a susține și separa conductorii electrici fără a permite curentul prin ei însăși. Un material izolator folosit în vrac pentru înfășurarea de cabluri electrice sau alte echipamente se numește izolație. Termenul izolator este, de asemenea, folosit mai specific pentru a se referi la suporturile de izolatoare utilizate pentru a atașa liniile de distribuție sau de transmisie a energiei electrice la stalpii de utilitate și la turnurile de transmisie. Aceștia suportă greutatea firelor suspendate fără a permite ca curentul să curgă prin turn spre pământ.

Fizica conductivității în solide
Izolația electrică este absența conductivității electrice. Teoria benzii electronice (o ramură a fizicii) spune că o sarcină curge dacă stările sunt disponibile în care electronii pot fi excitați. Aceasta permite electronilor să câștige energie și astfel să treacă printr-un conductor, cum ar fi un metal. Dacă nu există astfel de stări, materialul este un izolator.
Majoritatea izolatorilor au un decalaj mare de bandă. Acest lucru se întâmplă deoarece banda de "valență" care conține cele mai mari electroni de energie este plină, iar un spațiu mare de energie separă această bandă de următoarea deasupra ei. Există întotdeauna o anumită tensiune (numită tensiunea de defalcare) care dă suficientă energie electronilor pentru a fi excitată în această bandă. Odată ce această tensiune este depășită, materialul încetează să mai fie un izolator, iar încărcarea începe să treacă prin el. Cu toate acestea, este însoțită, de obicei, de modificări fizice sau chimice care degradează permanent proprietățile izolatoare ale materialului.
Materialele care nu au conducție de electroni sunt izolatoare dacă le lipsește și alte sarcini mobile. De exemplu, dacă un lichid sau un gaz conține ioni, atunci ionii pot fi făcuți să curgă ca un curent electric, iar materialul este un conductor. Electroliții și plasmele conțin ioni și acționează ca conductori indiferent dacă este sau nu este implicat fluxul de electroni.

Defalcare
Când sunt supuși unei tensiuni destul de ridicate, izolatorii suferă de fenomenul de defectare electrică. Atunci când câmpul electric aplicat pe o substanță izolatoare depășește în orice loc câmpul de are a pragului pentru substanța respectivă, insulatorul devine brusc un conductor, provocând o creștere mare a curentului, un arc electric prin substanță. Defalcarea electrică apare atunci când câmpul electric din material este suficient de puternic pentru a accelera purtătoarele de încărcare gratuite (electroni și ioni care sunt întotdeauna prezenți la concentrații scăzute) la o viteză suficient de mare pentru a bate electronii de la atomi atunci când îi lovește, ionizând atomii. Acești electroni și ioni liberi sunt, la rândul lor, accelerați și loviți alți atomi, creând mai mulți purtători de sarcină, într-o reacție în lanț. Rapid, izolatorul se umple cu suporturi mobile de încărcare, iar rezistența acestuia scade la un nivel scăzut. Într-un solid, tensiunea de defalcare este proporțională cu energia de decalaj a benzii. Când se produce descărcarea coroanei, aerul dintr-o zonă în jurul unui conductor de înaltă tensiune se poate descompune și se poate ioniza fără o creștere catastrofică a curentului. Cu toate acestea, în cazul în care zona de defectare a aerului se extinde la un alt conductor la o altă tensiune, acesta creează o cale conductivă între ele și un curent mare curge prin aer, creând un arc electric. Chiar și un vid poate suferi un fel de defecțiune, dar în acest caz, arcul de descompunere sau de vid implică sarcini evacuate de pe suprafața electrozilor metalici, mai degrabă decât produsă de vidul însuși. În plus, toți izolatorii devin conductori la temperaturi foarte ridicate, deoarece energia termică a electronilor de valență este suficientă pentru a le pune în banda de conducție.

Utilizări
O acoperire foarte flexibilă a unui izolator este adesea aplicată la sârma electrică și la cablu, aceasta se numește sârmă izolată. Uneori, firele nu utilizează un strat izolator, ci doar aer, deoarece o acoperire solidă (de exemplu, din material plastic) poate fi impracticabilă. Cu toate acestea, firele în care se ating reciproc produc conexiuni încrucișate, scurtcircuite și pericole de incendiu. În cablul coaxial, conductorul central trebuie să fie susținut exact în mijlocul scutului gol pentru a preveni reflexiile undei EM. În cele din urmă, firele care expun tensiuni mai mari de 60 V pot provoca șocuri umane și pericole de electrocutare. Acoperirile izolatoare ajută la prevenirea tuturor acestor probleme. Unele fire au o acoperire mecanică fără o tensiune nominală (exemplu: service-drop, sudura, sunetul, cablu termostat etc.) Un cablu izolat sau cablu are o tensiune nominală și o valoare maximă a temperaturii conductorului. capacitate), deoarece aceasta depinde de mediul înconjurător (de ex. temperatura ambiantă). În sistemele electronice, plăcile cu circuite imprimate sunt fabricate din plastic epoxidic și din fibră de sticlă. Plăcile neconductoare suportă straturile conductorilor din folie de cupru. În dispozitivele electronice, componentele minuscule și delicate active sunt înglobate în materiale plastice epoxidice sau fenolice neconductoare sau în acoperiri din sticlă sau ceramică coapte. În componentele microelectronice, cum ar fi tranzistorii și circuitele integrate, materialul de siliciu este în mod normal un conductor din cauza dopajului, dar poate fi ușor transformat selectiv într-un bun izolator prin aplicarea căldurii și a oxigenului. Oxidul de siliciu este cuarț, adică dioxid de siliciu, componenta primară a sticlei. În sistemele de înaltă tensiune care conțin transformatoare și condensatoare, uleiul izolator lichid este metoda tipică utilizată pentru prevenirea arcurilor. Uleiul înlocuiește aerul în spații care trebuie să suporte o tensiune semnificativă fără defecțiuni electrice. Alte materiale de izolație ale sistemelor de înaltă tensiune includ suporturi de sârmă din ceramică sau de sticlă, gaz, vid și pur și simplu plasarea unor fire suficient de îndepărtate pentru a folosi aer ca izolație.

Izolatori pentru telegrafe și transmisie de putere

Conductoarele electrice de înaltă tensiune pentru o linie electroenergetică aeriană sunt simple și sunt izolate de aerul din jur. Conductorii pentru tensiuni mai mici în distribuție pot avea o anumită izolație, dar sunt adesea simpli. Suporturile izolatoare numite izolatori sunt necesare în punctele în care sunt susținute de stalpii de utilitate sau turnurile de transmisie. Izolatorii sunt, de asemenea, necesari în cazul în care firul intră în clădiri sau dispozitive electrice, cum ar fi transformatoarele sau întreruptoarele, pentru a izola conductorul din carcasă. Acești izolatori neacoperiți cu un conductor în interiorul lor sunt numite bucșe.

Material
Izolatorii utilizați pentru transmisia de înaltă tensiune sunt fabricați din materiale de polimer de sticlă, porțelan sau compozit. Izolatorii de porțelan sunt fabricați din argilă, cuarț sau alumină și feldspat și sunt acoperiți cu glazură netedă pentru a curăța apa. Izolatorii din porțelan bogat în alumină sunt utilizați acolo unde rezistența mecanică ridicată este un criteriu. Porțelanul are o rezistență dielectrică de aproximativ 4-10 kV/mm. Sticla are o rezistență dielectrică mai mare, dar atrage condensarea și formele groase neregulate necesare pentru izolatori sunt greu de turnat fără tulpini interne.  Unii producători de materiale izolatoare au încetat să producă izolatori de sticlă la sfârșitul anilor 1960, trecând la materiale ceramice.

Design
Defecțiunea electrică a unui izolator datorată tensiunii excesive poate apărea în unul din două moduri:

Un arc de puncție este o defalcare și conducere a materialului izolatorului, provocând un arc electric prin interiorul izolatorului. Căldura care rezultă din arc de obicei distruge izolatorul iremediabil. Punctul de tensiune este tensiunea pe izolator (atunci când este instalată în modul său normal) care provoacă un arc de puncție.
Un arc de aprindere este o defecțiune și conducere a aerului în jurul sau de-a lungul suprafeței izolatorului, provocând un arc de-a lungul exteriorului izolatorului. Izolatoarele sunt concepute, de obicei, pentru a rezista flashover-ului fără deteriorări. Blițul de tensiune este tensiunea care provoacă un arc cu bliț.
Majoritatea izolatorilor de înaltă tensiune sunt proiectați cu o tensiune mai mică decât tensiunea de penetrare, astfel încât acestea să se aprindă înainte de puncție, pentru a evita deteriorarea.

Murdăria, poluarea, sarea și în special, apa de pe suprafața unui izolator de înaltă tensiune pot crea o cale conductivă peste acesta, provocând scurgere curenți și flashover-uri. Tensiunea de declanșare poate fi redusă cu mai mult de 50% atunci când izolatorul este umed. Instalațiile de înaltă tensiune destinate utilizării în exterior sunt concepute pentru a maximiza lungimea căii de scurgere de-a lungul suprafeței de la un capăt la altul, numită lungimea creepuului, pentru a minimiza aceste scurgeri de curenți. Pentru a realiza acest lucru, suprafața este turnată într-o serie de corduri sau forme concentrice de discuri. Acestea includ, de obicei, una sau mai multe clădiri; în jos, cu suprafețe în formă de cupă, care acționează ca umbrele, pentru a se asigura că partea din traseul de scurgere a suprafeței de sub cupă rămâne uscată pe vreme umedă. Distanțele minime de creep sunt de 20-25 mm / kV, dar trebuie crescute în zone cu poluare ridicată sau în zone cu sare marină aeropurtată.

Bibliografie
Igor Tamm, Bazele teoriei electricității, Editura Tehnică, 1952
Vasile Tutovan, Electricitate și magnetism, vol I, Editura Tehnică, 1984

 Function of Grading rings to Composite Insulator

Referințe

Legături externe

Componente electrice pasive
Materiale electroizolante

Izolator electric


Richard John Cyril Allen (* 1. November 1963 in Derbyshire, Großbritannien) ist ein englischer Musiker und seit 1978 Schlagzeuger der Hard-Rock-Band Def Leppard. 1985 verlor er nach einem Autounfall seinen linken Arm, der an der Schulter amputiert werden musste. Er blieb jedoch Mitglied der Gruppe und ist bis heute deren Schlagzeuger. Außerdem ist er Mitbegründer der "Raven Drum Foundation", einer Stiftung, die sich für Kriegsversehrte und Menschen in Krisensituationen einsetzt.

Def Leppard
Im November 1978 wurde Allen Mitglied von Def Leppard, womit er Tony Kenning ersetzte. Die Gruppe ging im Vorprogramm von Sammy Hagar und AC/DC auf Tournee und veröffentlichte ihr Debütalbum mit dem Titel On Through the Night am 14. März 1980. Allen ist seitdem durchgängig Mitglied der Gruppe.

Der Unfall und die Folgen
Am 31. Dezember 1984 war Allen mit seinem Auto auf dem Weg zu einer Silvesterparty im Haus seiner Familie in Sheffield. Während eines Überholmanövers übersah er eine Kurve und verlor die Kontrolle über seinen Wagen, der durch eine Steinmauer brach und in ein Feld stürzte. Allen wurde aus dem Fahrzeug geschleudert, sein linker Arm wurde dabei in Höhe der Schulter durch den nicht vorschriftsmäßig angelegten Sicherheitsgurt abgetrennt. Das Auto blieb auf dem Dach liegen; Allens Freundin, Miriam Barendsen, wurde von ihrem Gurt im Sitz gehalten und war nur leicht verletzt. Sie fand Allen auf dem Feld. Ärzte versuchten, den Arm wieder anzunähen, die Wunde entzündete sich jedoch; der Arm musste amputiert werden.

Obwohl Allen sich sicher war, nie wieder Schlagzeug spielen zu können und daher die Band verlassen zu müssen, sahen die Bandmitglieder das anders. Gemeinsam mit der Firma Simmons wurde ein elektronisches Schlagzeug entwickelt, das Allen mit dem verbliebenen Arm und vor allem mit den Füßen spielen konnte.

Am 16. August 1986 trat Allen das erste Mal seit seinem Unfall wieder mit Def Leppard auf. Die Band spielte an diesem Tag beim Monsters-of-Rock-Festival in Donington, und nur ein Jahr später erschien mit Hysteria eines der erfolgreichsten Hard-Rock-Alben aller Zeiten, das sich mehr als 20 Millionen Mal verkaufte. Das Album erreichte Platz 1 der Albumcharts in den USA, Großbritannien, Norwegen, Australien und Neuseeland.

Allen wurde 2008 vom Magazin Gigwise auf Platz sieben der Liste der "Größten Schlagzeuger aller Zeiten" geführt.

Privates
Allen war seit 1991 mit seiner Frau Stacey verheiratet, das Paar bekam am 20. Mai 1997 eine Tochter (Laura). Im Jahr 2000 ließen Rick und Stacey Allen sich scheiden. Im Jahr 2003 heiratete er Lauren Monroe, mit der er seit 2010 die gemeinsame Tochter Josefine hat.

Diskografie
(nur Studioalben)
 On Through the Night (1980)
 High 'n' Dry (1981)
 Pyromania (Album) (1983)
 Hysteria (1987)
 Adrenalize (1992)
 Retro Active (1993)
 Slang (1996)
 Euphoria (1999)
 X (2002)
 Yeah! (2006)
 Songs from the Sparkle Lounge (2008)
 Def Leppard (2015)
 Diamond Star Halos (2022)

Ehrungen

Im Oktober 2019 wurde eine neu beschriebene Art der Riesenkrabbenspinnen (Sparassidae) zu Ehren von Rick Allen benannt und erhielt die wissenschaftliche Bezeichnung Extraordinarius rickalleni.

Weblinks

Einzelnachweise

Def Leppard
Hard-Rock-Schlagzeuger
Unfallopfer (Straßenverkehr)
Engländer
Brite
Geboren 1963
Mann

Rick Allen


Kongeriget Valencia (; ; ) var et kongerige på østkysten af den Iberiske Halvø, der eksisterede fra 1238 til 1707. Kongeriget havde centrum i byen Valencia, og dets område er mere eller mindre sammenfaldende med den nuværende spanske region Valencia. Kongeriget Valencia var under hele sin eksistens et af rigerne, der indgik i Aragoniens krone.

Kongeriget Valencia blev oprettet i 1238 af kong Jakob 1. af Aragonien (kaldet Jakob Erobreren), efter han med aragonske og catalanske styrker havde erobret det mauriske taifa Balansiya under Reconquistaen, den langstrakte erobring af den Iberiske Halvø fra maurerne. Han organiserede området som et kongerige under Aragoniens krone. Det var dermed undergivet de aragonske kongers herredømme men havde sin egen administration og institutioner.

Da Aragoniens krone blev forenet med Castiliens krone i en dynastisk union, der dannede Kongeriget Spanien, blev Kongeriget Valencia et af rigerne, der udgjorde det spanske monarki. Kongeriget Valencia blev opløst af kong Filip 5. af Spanien i 1707 som konsekvens af Nueva Planta-dekreterne, der var et resultat af den Spanske Arvefølgekrig.

Eksterne henvisninger

Valencia
Etableret i 1238
Ophørt i 1707
Valencia
Valencia
Valencia

Kongeriget Valencia


Bršljan (lat. Hedera), biljni rod iz porodice brestanjevki (Araliaceae) kojemu pripada 17 vrsta vazdazelenih grmastih penjačica. U Hrvatskoj je prisutna samo jedna vrsta Hedera helix, koja je porijeklom iz zapadne Europe, odakle se proširila na ostalu Europu, i dalje po svijetu.

Česta je uz zidove kuća i po napuštenim zdanjima, po kojima se penje i brzo širi. Ukloliko se nema po čemu penjati, puže po tlu. Često se sadi i kao ukrasna biljka. Za bršljan se kaže da može doživjeti i tisuću godina starosti.

Ime roda Hedera dolazi od grčkog hedra (za sjedište, podloga, tlo), jer je korijenom čvrsto pripijen uz tlo.

Bršljan je otrovna, ali i ljekovita biljka. Može narasti do dvadeset metara, a penjući se uvis uza stabla, dosegne visinu i do 30 metara. Listovi su mu kožasti, sjajni, vrlo raznolika oblika. Cvjetovi su žućkasto-zeleni, otrovni, do 5 mm u promjeru. Plod je crna boba, zrije u prolčjeće, a promjera je 8 do 20 mm.

Bio je omiljena ukrasna biljka starih Rimljana.

Vrste

 Hedera algeriensis Hibberd
 Hedera azorica Carrière, azorski bršljan
 Hedera canariensis Willd., kanarski bršljan
 Hedera caucasigena Pojark.
 Hedera colchica (K.Koch) K.Koch, perzijski bršljan
 Hedera cypria McAll.
 Hedera helix L., engleski bršljan
 Hedera hibernica Poit., irski bršljan
 Hedera iberica (McAll.) Ackerf. & J.Wen
 Hedera maderensis K.Koch ex A.Rutherf.
 Hedera maroccana McAll.
 Hedera nepalensis K.Koch nepalski (himalajski) bršljan
 Hedera pastuchovii Woronow
 Hedera rhizomatifera (McAll.) Jury
 Hedera rhombea (Miq.) Paul, japanski bršljan
 Hedera sinensis (Tobler) Hand.-Mazz.
 Hedera taurica (Hibberd) Carrière

Vanjske poveznice

Izvori

Hedereae

Bršljan (biljni rod)


Blackout Tour es la octava gira de conciertos a nivel mundial realizada por la banda de hard rock y heavy metal Scorpions para promocionar el disco Blackout de 1982. Comenzó el 1 de marzo de 1982 en el recinto Ostwestfalenhalle de Kaunitz en Alemania Occidental y culminó el 17 de diciembre de 1983 en el festival de Dortmund, también en Alemania Occidental. Gracias a este tour, la banda tocó por primera vez en España, Finlandia e Italia.

Antecedentes

La gira comenzó el 1 de marzo en Kaunitz, un mes antes del lanzamiento oficial de Blackout en Europa. Durante marzo, la banda se presentó en Luxemburgo, dio casi quince presentaciones por Francia, y tocaron por primera vez en España con conciertos en San Sebastián, Madrid y Barcelona. De igual manera visitaron por primera vez Italia, con fechas en Bolzano —donde fueron teloneados por Trust— Reggio Emilia y Milán. En abril y luego de presentarse en las ciudades francesas de Niza y Grenoble, la agrupación se embarcó en una extensa visita por el Reino Unido, con más veinte fechas en quince ciudades inglesas y una escocesa, para luego tocar en Bélgica y en los Países Bajos. Su primera etapa por Europa culminó en mayo en Alemania Occidental, donde tuvieron a Blackfoot como artista invitado.

El 6 de junio comenzaron la primera etapa por Norteamérica, con un concierto en Binghamton (Nueva York) en los Estados Unidos. Al día siguiente viajaron a Canadá, donde dieron cinco presentaciones como artista invitado de los ingleses Rainbow. El 13 del mismo mes volvieron a girar por los Estados Unidos, pero esta vez como número principal con Rainbow y Riot como teloneros, y durante los próximos días de julio contaron con Girlschool y Iron Maiden como banda soporte. En julio además participaron de tres presentaciones especiales; uno en Orchard Park (Nueva York) y el otro en Anaheim donde compartieron escenario con Foreigner, Loverboy y Ted Nugent, además de los ingleses Iron Maiden y fueron parte del cartel del festival Day on the Green, celebrado el 18 de julio en Oakland (California). Esta primera etapa por América del Norte siguió con seis fechas más por Canadá y con más de treinta en los Estados Unidos, cuya última presentación se dio el 13 de septiembre en Honolulu, Hawái.

A principios de octubre viajaron a Japón par dar ocho conciertos, de los que destacó tres presentaciones todo vendido en el Tokyo Kōsei Nenkin Kaikan de la capital japonesa. Al final, las últimas fechas de 1982 fueron en Canadá, con un show en Quebec y otro en Winnipeg como artista invitado de los británicos Judas Priest.

Debido al éxito que significó el tour en los Estados Unidos, la banda retornó a dicho país en mayo de 1983 con seis fechas más. De ellas destacó su participación en el US Festival, donde compartió escenario con Quiet Riot, Mötley Crüe, Ozzy Osbourne, Triumph, Judas Priest y Van Halen. Ya en diciembre iniciaron su segunda y última parte por Europa, con conciertos en Suecia, Dinamarca y Alemania Occidental. La última fecha de la gira se celebró el 17 de diciembre en Dortmund como parte de un festival que también participaron Def Leppard, Krokus, Michael Schenker Group, Quiet Riot, Ozzy Osbourne, Iron Maiden y Judas Priest.

Listado de canciones

Al igual que en las giras anteriores los listados de canciones variaban en ciertas presentaciones. En su gran mayoría tocaron canciones desde el disco Taken by Force hasta Blackout, pero durante los últimos conciertos de 1983, tocaron «Coming Home» y «I'm Leaving You» de su futuro álbum de estudio Love at First Sting. A continuación los listados de canciones en el Festival Hall de Osaka en Japón y en el concierto dado en el Olympen de Lund en Suecia.

Fechas

Fechas de 1982

Fechas de 1983

Músicos

 Klaus Meine: voz
 Rudolf Schenker: guitarra rítmica y coros
 Matthias Jabs: guitarra líder, coros y talk box
 Francis Buchholz: bajo y coros
 Herman Rarebell: batería

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial de Scorpions.

Giras musicales de Scorpions
Giras musicales de 1982
Giras musicales de 1983

Blackout Tour


Neopyropia, novi rod crvenih algi iz porodice Bangiaceae opisan 2020. godine. U rod je uključeno 20 taksonomski priznatih vrsta; tipična je morska alga  N. yezoensis.

Vrste
 Neopyropia drachii (Feldmann) J.Brodie
 Neopyropia elongata (Kylin) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia fucicola (V.Krishnamurthy) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia ishigecola (A.Miura) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia katadae (A.Miura) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia kinositae (Y.Yamada & Tak.Tanaka) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia koreana (M.S.Hwang & I.K.Lee) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia kuniedae (M.Kurogi) N.Kikuchi & Niwa
 Neopyropia lacerata (A.Miura) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia leucosticta (Thuret) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia moriensis (H.Ohmi) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia parva (A.Vergés & N.Sánchez) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia pulchella (Ackland, J.A.West, J. L.Scott & Zuccarello) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia rakiura (W.A.Nelson) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia retorta (S.M.Kim, H.G.Choi & H.S.Kim) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia spatulata (T.Bray, Neefus & A.C.Mathieson) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia submarina (Y.H.Koh & M.S.Kim) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia tenera (Kjellman) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia tenuipedalis (A.Miura) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neopyropia yezoensis (Ueda) L.-E.Yang & J.Brodie - tip

Izvori

Bangiaceae

Neopyropia


Charles Lamarque, né le  à Villeneuve-de-Marsan et mort le  à Mably, est un joueur de rugby à XV et de rugby à XIII évoluant au poste d'ailier dans les années 1930 et 1940.

Natif de Villeneuve-de-Marsan, il évolue dans les années 1930 au club de l'Aviron bayonnais en rugby à XV avec succès puisqu'il remporte le Championnat de France en 1934, bien qu'il ne prend pas part à la finale. En 1936, il franchit ensuite le rubicon un an après l'arrivée du rugby à XIII en France en s'engageant au Côte basque et remportant la Coupe de France en 1936. Il ne reste qu'une année avant de rejoindre la grande équipe de Roanne remportant de nouveau la Coupe de France en 1938 puis le Championnat de France en 1939 aux côtés de Max Rousié, Jean Dauger et René Arotça. Parallèlement, ses performances l'amènent à côtoyer l'équipe de France et dispute une rencontre internationale le  contre l'Australie. L'entrée de la France dans la guerre et l'interdiction du rugby à XIII en France l'amène à stopper sa carrière.

Dans la vie civile, il est entrepreneur en confections.

Biographie

Palmarès

Rugby à XV

 Collectif :
 Vainqueur du Championnat de France : 1934 (Bayonne).

En club

Rugby à XIII

 Collectif :
 Vainqueur du Championnat de France : 1939 (Roanne).
 Vainqueur de la Coupe de France : 1936 (Côte basque) et 1938 (Roanne).

Détails en sélection

Statistiques

Notes et références

Liens externes

Naissance en novembre 1908
Joueur français de rugby à XIII
Joueur français de rugby à XV
Joueur du RC Roanne
Décès en août 1986
Décès à 77 ans

Charles Lamarque


Peter Ewald von Malschitzky (* 20. März 1731 in Vargow; † 2. November 1800 in Kyritz) war 1797 Inhaber des Kürassierregiment K 2, preußischer Generalmajor, 1792 Ritter des Orden Pour le Mérite.

Leben
Peter Ewald entstammte dem hinterpommerschen
Adelsgeschlecht Malschitzky, seine Eltern waren Ernst von Malschitzky, Erbherr auf Vargow und Margarethe Steinke.

Seine Laufbahn beim Militär begann er 1748 als Kadett in Berlin. 1756 wurde er als Gefreiterkorporal im Dragonerregiment von Normann (Nr. 1) aufgenommen.

Im Siebenjährigen Krieg nahm er an den Schlachten von Prag, Kolin, Breslau, Leuthen, Zorndorf, Hochkirch, Torgau und Schweidnitz sowie der Auflösung der sächsischen Armee bei Pirna teil. In Reichenbach, noch einmal bei Liegnitz und erneut bei Domstädt wurde er verwundet. Malschitzky avancierte während des Krieges 1757 zum Fähnrich, noch selben Jahres zum Sekondeleutnant, dann 1761 zum Premierleutnant, wechselte als solcher zum Kürassierregiment Prinz von Preußen (Nr. 2) und war schließlich 1761 bis 1763 Generaladjutant bei Oberst von Zastrow.

Im Jahre 1764 wurde Malschitzky zum Stabsrittmeister befördert, 1767 zum Rittmeister und Kompaniechef. Als solcher machte er den Bayerischen Erbfolgekrieg mit.

Seine Beförderung zum Major erfolgte 1780 unter Christian Rudolf von Weiher. 1789 avancierte er zum Oberstleutnant, wechselte 1791 zum Kürassierregiment von Ilow (Nr. 7), wurde dort noch selben Jahres zum Oberst befördert sowie Kommandeur des Regiments.

Malschitzky nahm dann am Ersten Koalitionskrieg, insbesondere den Schlachten von Mainz, Valmy, Kaiserslautern und Pirmasens teil. Für seinen Einsatz bei Pirmasens erhielt er den Orden Pour le Mérite.

Schließlich wurde Malschitzky 1797 Chef des Kürassierregiment von der Marwitz (Nr. 2) und wurde letztmals 1798 befördert, zum Generalmajor.

Peter Ewald von Malschitzky vermählte sich in erster Ehe 1768 mit Karoline Wilhelmine von Mützschefall a.d.H. Barsikow-Ruppin. 1787 heiratete er Wilhelmine Marie Friederike von Arnim a.d.H. Kröchlendorf (* 1754; † 1810), mit der er zwei Söhne, die beide zur Infanterie gingen, sowie vier Töchter hatte.

Literatur
 Kurt von Priesdorff: Soldatisches Führertum. Band 3, Hanseatische Verlagsanstalt Hamburg, o. O. [Hamburg], o. J. [1937], , S. 46–47, Nr. 964.

Adliger
General der Frühen Neuzeit (Brandenburg-Preußen)
Kavallerist (Brandenburg-Preußen)
Träger des Pour le Mérite (Militärorden)
Regimentsinhaber der Frühen Neuzeit
Person in den Koalitionskriegen (Preußen)
Geboren 1731
Gestorben 1800
Mann

Peter Ewald von Malschitzky


Venus din Dolní Věstonice (în ) este o figurină de tip Venus, o statuetă de ceramică ce reprezintă un nud feminin datând din perioada 29.000-25.000 î.e.n. (industria gravettiană). Ea a fost găsită în situl paleolitic Dolní Věstonice din bazinul morav de la sud de Brno, la baza dealului Devín (549 m). Această figurină și alte câteva din locațiile aflate în apropiere sunt cele mai vechi obiecte din ceramică cunoscute în lume.

Descriere
Statueta are o înălțime de 111 mm și o lățime maximă de 43 mm în punctul său cel mai larg și este realizat dintr-un lut ars la o temperatură relativ scăzută.

Statueta urmează morfologia generală a altor figurine de tip Venus: sâni, burtă și șolduri extrem de mari, probabil, simboluri ale fertilității, cap relativ mic și puține detalii în restul corpului.

Așezarea paleolitică Dolní Věstonice din Moravia, parte a Cehoslovaciei la momentul în care au început lucrările de excavare, dar situată acum în Republica Cehă, a făcut obiectul unor cercetări arheologice sistematice începând cu anul 1924, inițiate de Karel Absolon. În afară de figurina Venus, au mai fost găsite la Dolní Věstonice figurine de animale – urs, leu, mamut, cal, vulpe, rinocer și bufniță – și mai mult de 2.000 de bile de lut ars.

Figurina a fost descoperită la 13 iulie 1925, într-un strat de cenușă, ruptă în două bucăți. Odată expusă la Muzeul Moravian din Brno, ea este acum protejată și accesibilă publicului numai rareori. A fost expusă în Muzeul Național din Praga din 11 octombrie 2006 până în 2 septembrie 2007, ca parte a expoziției Lovci mamutů (Vânătorii de mamuți). Ea a fost prezentată în expoziția "Arta preistorică din Europa Centrală" de la Muzeul Moravian din Brno. A fost readusă în depozit începând din iunie 2009. Oamenii de știință examinează periodic statueta. Un tomograf de scanare a găsit în 2004 o amprentă de copil cu o vârstă estimată între 7 și 15 ani, imprimată pe suprafața sa; copilul care a pus mâna pe figurină înainte ca lutul să fie ars complet nu este considerat de Králík, Novotný și Oliva (2002) ca fiind creatorul ei.

Galerie

Referințe

Informații generale
 National Geographic Society.  Wonders of the Ancient World; National Geographic Atlas of Archaeology, Norman Hammond, Consultant, Nat'l Geogr. Soc., (Multiple Staff authors), (Nat'l Geogr., R.H.Donnelley & Sons, Willard, OH), 1994, 1999, Reg or Deluxe Ed., 304 pgs.  Deluxe ed. photo (pg 248): "Venus, Dolni Věstonice, 24,000 B.C."  In section titled: The Potter's Art, pp 246–253.

Legături externe

 Overview
 Pictures of Venus and other ceramic
 Details and timeline
 Jihomoravske venuse - South Moravian Venuses - video ( 2010 )

Dolní Věstonice
Regiunea Moravia de Sud

Venus din Dolní Věstonice


Hazelhurst bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Hazelhurst (Illinois)
 Hazelhurst (Maryland)
 Hazelhurst (Michigan)
 Hazelhurst (Mississippi)
 Hazelhurst (Wisconsin), im Oneida County
 Hazelhurst (Town), Town(ship) im Oneida County, Wisconsin

in Greater Manchester, England:
 Hazelhurst (Bury)
 Hazelhurst (Salford)
 Hazelhurst (Tameside)

Siehe auch:
 Hazlehurst

Hazelhurst


Jardênia Félix Barbosa da Silva, née le  à Natal (Rio Grande do Norte), est une athlète handisport brésilienne concourant en T20 pour les athlètes ayant un handicap mental.

Carrière
Elle débute l'athlétisme en 2017 et coure avec les valides avant de se tourner vers le handisport.

Pour ses premiers Jeux en 2020, à seulement , Félix monte sur la troisième marche du podium du  T20 en 57 s 43, battant son record personnel de 76 centièmes, derrière l'Américaine Breanna Clark et l'Ukrainienne Yuliia Shuliar. Trois jours plus tard, elle termine cinquième du saut en longueur F20 avec une marque à .

Palmarès

Jeux paralympiques

 Jeux paralympiques d'été de 2020 à Tokyo :
   T20

Références

Athlète handisport brésilienne
Médaillée de bronze paralympique brésilienne
Athlète (femme) aux Jeux paralympiques d'été de 2020
Naissance en septembre 2003
Naissance à Natal (Brésil)

Jardênia Félix


Lee Ann Remick (født 14. december 1935, død 2. juli 1991) var en amerikansk teater-, tv- og filmskuespiller.

Biografi
Remick begyndte at danse og fik filmdebut i 1957 som sexet tamburmajor i Et ansigt i mængden. Hollywood forsøgte at lancere hende som sexbombe, og hun blev kaldt "USA's svar på Brigitte Bardot".

Hun var smuk med et køligt, sensuelt udseende og spillede mange fine roller. Blandt hendes mest berømte film er Den lange varme sommer (1958), voldtægtsoffer i filmen Et mord analyseres (1959, over for James Stewart), Hektiske dage (1962, hvor hun overbevisende spillede en patetisk alkoholisk kone over for Jack Lemmon; hun blev Oscar-nomineret for denne rolle),  Karavane mod vest (1965; over for Burt Lancaster) og Sådan behandler man ikke damer (1968).

I slutningen af 1960'erne var Remick blevet træt af Hollywood, og sammen med sin anden mand, producent William Gowans, flyttede hun til England.

Hun optrådte også i tv-serien Jennie (1974, i rollen som Jennie Jerome Churchill, mor til Winston Churchill), Ike (1979; i rollen som Eisenhowers elskerinde) og i den meget populære Mistrals datter (1984).

Filmografi (udvalg)
 1958 – Den lange varme sommer
 1959 – Et mord analyseres
 1962 – Hektiske dage
 1965 – Karavane mod vest
 1968 – Sådan behandler man ikke damer
 1974 – Jennie (TV-serie)
 1976 – Tegnet
 1977 – Telefonen
 1980 – Konkurrencen
 1984 – Mistrals datter (TV-serie)
 1989 – Chok House

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Massachusetts
Amerikanere i 1900-tallet

Lee Remick


Craspedaria coronula é uma espécie de caracol terrestre, do gênero Geomitridae.

É uma espécie endêmica da Ilha Deserta Grande, no Arquipélago da Madeira. Foi originalmente descrita pelo malacologista inglês Richard Thomas Lowe, em 1852, a partir de um depósito fóssil quaternário encontrado na parte sul da Ilha do Bugio.

Tem uma casca cônica branca,  de largura e  de comprimento, com cinco verticilos.

Sua nomenclatura sofreu alterações ao longo do tempo:

† Craspedaria (Coronaria) coronula (R. T. Lowe, 1852) (alternate representation)

† Geomitra coronula (R. T. Lowe, 1852) (superseded combination)

† Helix coronula (R. T. Lowe, 1852) (original combination)

Referências

Fauna endémica de Portugal
Gastrópodes
Moluscos da Europa
Ilha da Madeira

Craspedaria coronula


الحمحم المخزني  أو لسان الثور  نوع نباتي ينتمي إلى جنس الحمحم إلى الفصيلة الحِمْحِمِيَّة، تشبه قصعين الحدائق، ولها غصون برية، مع أزهار زرقاء اللون، بطول 46 سم تقريبا، وتزهر في فصل الربيع.

التأثيل
المصطلح الإنجليزي 《Borago》 مأخوذ من المصطلح العربي 《أبو عرق》.

مكان وجودها
النبتة تنبت في المراعي الجافة، وفي أراضي البور، وتنبت أيضا على حواف الطرقات ولا تتحمل درجات الحرارة العالية .

فوائد النبتة
لهذه النبتة فوائد كثيرة، فهذه النبتة تشفي من أمراض العيون، فالناس المصابين بضعف النظر يضعون بذرة منها في عينهم، ولا يزيلونها حتى تقع بمفردها، وهذا يزيد من قوة النظر. وأيضا يدفئ مستخلص اوراقها المعدة، ويساعد في عملية الهضم، ويزيد من ميوعة الدم عند الناس المصابين بتصلب الشرايين.

المعرض

مصادر

وصلات خارجية

أعشاب
حمحماوات
الحياة النباتية في أوروبا
خضراوات ورقية
نباتات صالحة للأكل
نباتات طبية في آسيا
نباتات أوروبا

حمحم مخزني


Olivin, yüksek sıcaklık silikat minerali ailesidir. Rengi siyahtan zeytin yeşiline değişir. Olivin adını,tephroit (Mn2SiO4), monticellit (CaMgSiO4), larnit (Ca2SiO4) ve kirschsteinite (CaFeSiO4)içeren mineraller grubuyla ilgili bir yapıya (olivin grubu) denir. Ortorombik simetride kristalleşen olivin grubu minerallerden (Mg,Fe)-olivinlerde (plajioklasların üyelerinde olduğu gibi) Mg2SiO4 (Forsterit, Fo) ve Fe2SiO4 (Fayalit, Fa) uç üyeleri arasında tam bir katı çözelti oluştururlar. Ayrıca Fe ve Mn olivinler arasında da sürekli bir seri bulunmaktadır. (Bowen tepkime serilerinde plajioklaslar gibi "kesiksiz tepkime serileri" oluştururlar ve magmada ilk kristalleşen minerallerdir). Ultrabazik ve bazik kayaçlarda görülen önemli bir mafik mineraldir. Dünit adı verilen ultrabazik kayalar %90,100 olivinden oluşur (Şekil 2.17). Dolomitik Kireç taşı bölgesel ve kontak metamorfizmaları sırasında yüksek dereceli metamorfizma koşullarında forsterit bakımından zengin olivinler oluşur. Olivinlerin kimyasal bileşimleri -plajioklaslarda An (anortit) cinsinden olduğu gibi- içerisinde barındırdığı forsterit (Fo) yüzdesi ile (yada Fa yüzdesi ile) ifade edilir. Örneğin Fo47 şeklindeki bir ifade mineralin % 47 forsteritten, % 53 fayalitten oluştuğunu gösterir.

Kristalleri genelde küçüktür. Kayaca taneli bir görünüm verir. Magmada ilk önce kristalleşen yapı budur.
Olivin yüksek sıcaklık ve silikat mineral grubuna ait,  Magnezyum ve Demir iyonlarını içeren, siyahtan yeşile kadar değişebilen renk özelliğine sahip olan bir mineral çeşididir. Camsı bir parlaklığa sahiptir ve konkodial bir kırılma gösterir. Şeffaf olivin peridot adı verilen bir süstaşı olarak da kullanılır. Olivin genellikle iri kristallerden ziyade küçük kristal yapısına sahip olivince zengin kayaçlarda yuvarlaklaşmış ve tanesel kristalli görünümde bulunurlar.Olivinin kristal yapısı, her bir silikat (SiO4) biriminden, üç metal iyonuna bağlı SiO4 içerisindeki her bir oksijen ile metal iki değerli katyonlarla birleşen ortorombik P Bravais kafesinin özelliklerini içerir. Manyetite benzer spinel  benzeri bir yapıya sahiptir, ancak iki üç değerli  ve bir iki değerli katyon yerine bir dörtlü ve iki değerli katyon M22 + M4 + O4 kullanır. Olivin ve ilişkili türevlerinin, yerin üst mantosunun %50'lik kısmını oluşturduğu tahmin edilip düşünülmektedir. Mineral olivin (/ ɪˌlɪˌviːn /), (Mg2 +, Fe2 +) 2SiO4 formülüne sahip bir magnezyum demir silikattır. Böylece, bir tür nesosilikat veya ortosilikattır. Dünya'nın üst mantosunun birincil bileşeni olan Dünya'nın yüzeyindeki ortak bir mineraldir, ancak yüzeyde çabucak havalanır. Magnezyumun demire oranı, katı çözelti serisinin iki son üyesi arasında değişir: forsterit (Mg-son üye: Mg2SiO4) ve fayalit (Fe-son üye: Fe2SiO4). Olivin bileşimleri yaygın olarak forsterit (Fo) ve fayalit (Fa) molar yüzdeleri olarak ifade edilir (örn., Fo70Fa30). Forsteritin erime sıcaklığı atmosfer basıncında alışılmadık derecede yüksektir, neredeyse 1.900 °C (3.450 °F), fayalitlerin çok daha düşüktür - yaklaşık 1.200 °C (2.190 °F). Olivin oksijen (O), silikon (Si), magnezyum (Mg) ve demir (Fe) dışında çok az miktarda element içerir. Manganez (Mn) ve nikel (Ni) yaygın olarak en yüksek konsantrasyonlarda bulunan ek elementlerdir. Zeytin yeşili renge sahip olan olivin bazı magmatik kayaçlarda yaygın olarak bulunabilirken diğer birçok kayaçta görülemeyebilir.

Olivin kayası çevreleyen kayadan daha zordur ve arazide belirgin sırtlar olarak öne çıkar. Bu sırtlar genellikle az toprak ile kurudur. Kuraklığa dayanıklı İskoç çamı, olivin kayalarında gelişen az sayıdaki ağaçtan biridir.Olivin çam ormanı Norveç'e özgüdür. Nadirdir ve Sunnmøre ve Nordfjord'un fiyort bölgelerindeki kuru olivin sırtlarında bulunur.Olivin kayası sert ve taban bakımından zengindir. Olivinin değerli taşlarına peridot ve zebercet denir.

Tanımlama ve Paragenez

Olivin, nikel izlerinin bir sonucu olduğu düşünülen tipik zeytin yeşili rengiyle adlandırılır, ancak demirin Oksidasyonundan kırmızımsı bir renge dönüşebilir. Yarı Saydam olivin bazen peridot (péridot, Fransızca olivin kelimesi) adı verilen bir taş olarak kullanılır. Bu chrysolite (veya   altın ve taş için Yunanca kelimelerden chrysolithe) olarak da adlandırılır. En iyi mücevher kalitesinde olivin, Kızıldeniz'deki Zabargad Adası'ndaki bir manto kayası gövdesinden elde edilmiştir.

Olivin hem mafik hem de ultramafik Magmatik kayaçlarda ve bazı Metamorfik kayaçlarda birincil mineral olarak bulunur. Mg zengini olivin, magnezyum açısından zengin ve silikat bakımından düşük magmadan kristalize olur. Bu magma Gabro ve bazalt gibi Mafik kayaçlara kristalleşir. Peridotit ve dunit gibi ultramafik kayalar magmaların çıkarılmasından sonra kalan kalıntılar olabilir ve tipik olarak kısmi eriyiklerin çıkarılmasından sonra olivin içinde daha zenginleştirilirler. Olivin ve yüksek basınçlı yapısal varyantlar Dünya'nın üst mantosunun %50'sinden fazlasını oluşturur ve olivin hacimce Dünya'nın en yaygın minerallerinden biridir. Saf olmayan Dolomit veya yüksek magnezyum ve düşük silikat içeriğine sahip diğer Tortul kayaçların metamorfizması da Mg açısından zengin olivin veya forsterit üretir.

Fe bakımından zengin olivin fayaliti nispeten daha az yaygındır, ancak nadir granitler ve riyolitlerde az miktarda magmatik kayalarda görülür ve aşırı derecede Fe bakımından zengin olivin Kuvars ve tridimit ile stabil olarak bulunabilir. Aksine, Mg bakımından zengin olivin, ortopiroksen ((Mg, Fe) 2Si206) oluşturmak için onlarla reaksiyona gireceği için silikat mineralleri ile stabil bir şekilde oluşmaz.

Mg zengini olivin, Dünya içinde yaklaşık 410 km (250 mi) derinliğe eşdeğer basınçlara karşı sabittir. Sığ derinliklerde Dünya'nın mantosunda en bol mineral olduğu düşünülen Olivinin özellikleri, Dünya'nın o kısmının reolojisi ve dolayısıyla plaka Tektoniğini harekete geçiren katı akış üzerinde baskın bir etkiye sahiptir. Deneyler, yüksek Basınçlardaki Olivinin (örneğin, 12 GPa, yaklaşık 360 km (220 mi) derinlikteki basınç) milyonda en az yaklaşık 8900 kısım (ağırlık) su içerir ve bu su içeriğinin olivinin katı akışa karşı direncini büyük ölçüde azaltır. Ayrıca, olivin çok bol olduğu için, mantonun Olivinde Dünya okyanuslarında olduğundan daha fazla su çözülebilir.

Dünya Dışı Olaylar
Mg zengini olivin ayrıca meteorlarda, Ay ve Mars'ta, bebek yıldızlarının yanı sıra Asteroit 25143 Itokawa'da da keşfedilmiştir.  Bu tür göktaşları arasında kondritler, erken Güneş Sisteminden enkaz koleksiyonları; ve pallasitler,

Demir-Nikel ve olivin karışımları içerir. Olivinin spektral imzası genç yıldızların etrafındaki toz disklerinde görülmüştür.

Kuyruklu yıldızların kuyrukları (genç Güneş çevresindeki toz diskinden oluşur) genellikle Olivinin spektral imzasına sahiptir ve 2006 yılında Stardust uzay aracından gelen bir kuyruklu yıldız örneğinde olivin varlığı doğrulanmıştır. Kuyruklu yıldız benzeri (magnezyum açısından  zengin) olivin ayrıca Beta Pictoris yıldızının çevresindeki Gezegen kuşağında da tespit edilmiştir.

Kristal Yapı
Olivin grubundaki mineraller ortorombik sistemde (uzay grubu Pbnm) izole silikat ile kristalleşir, yani olivin bir nesosilikattır. Alternatif bir görünümde, atomik yapı, magnezyum veya demir iyonları ile dolu oktahedral alanların yarısı ve silikon iyonları tarafından işgal edilen tetrahedral alanların sekizde biri ile altıgen, yakın paketlenmiş bir oksijen iyonları dizisi olarak tanımlanabilir. İki ayrı metal bölgesi ve sadece bir ayrı silikon bölgesi vardır.

Yüksek Basınçlı Polimorflar
Dünya'nın derinliklerinde bulunan yüksek sıcaklıklarda ve basınçlarda olivin yapısı artık sabit değildir. Yaklaşık 410 km (250 mi) olivinin derinliklerinin altında, sorosilikat, wadsleyite Ekzotermik faz geçişine uğrar ve yaklaşık 520 km (320 mi) derinlikte wadsleyite, ekzotermik olarak spinel yapıya sahip ringwoodite dönüşür. Yaklaşık 660 km (410 mi) derinlikte, ringwoodit bir Endotermik reaksiyonda silikat perovskit ((Mg, Fe) SiO3) ve ferroperiklaz ((Mg, Fe) O) içine ayrışır. Bu faz geçişleri, Dünya'nın mantosunun yoğunluğunda Sismik yöntemlerle gözlemlenebilecek süreksiz bir artışa yol açar. Ayrıca, ekzotermik geçişlerin faz sınırı boyunca akışı güçlendirmesi nedeniyle manto Konveksiyon dinamiklerini etkilediği düşünülürken, endotermik reaksiyon onu engelliyor.

Bu faz geçişlerinin meydana geldiği basınç sıcaklığa ve demir içeriğine bağlıdır. 800 °C'de (1.070 K; 1.470 °F) saf magnezyum uç elemanı, forsterit, 11.8 gigapaskal (116.000 atm) ile wadsleyite ve 14 GPa'nın (138.000 atm) üzerindeki basınçlarda ringwoodite dönüşür. Demir içeriğinin arttırılması, faz geçişinin basıncını azaltır ve wadsleyit stabilite alanını daraltır. Yaklaşık 0.8 mol fraksiyon fayalitinde olivin 10.0 ila 11.5 GPa (99.000–113.000 atm) basınç aralığında doğrudan ringwoodite dönüşür. Fayalit Fe'ye dönüşür 2SiO5 GPa'nın (49.000 atm) altındaki basınçlarda 4 spinel. Sıcaklığın arttırılması, bu faz geçişlerinin basıncını arttırır.

Ayrışma

Olivin, Goldich çözünme serisine göre yüzeydeki zayıf ortak minerallerden biridir. Suyun varlığında kolayca idingzite  (kil mineralleri, demir oksitler ve ferrihidritlerin bir kombinasyonu) dönüşür. Olivinin hava koşullarına maruz kalma oranını yapay olarak  arttırmak Örneğin ince taneli olivini plajlara dağıtarak, CO2 'yi tutmak için bir yol önermiştir. Mars'ta idingzite'nin varlığı, bir zamanlar orada sıvı suyun var olduğunu ve bilim adamlarının gezegende sıvı suyun en son ne zaman olduğunu belirlemelerini sağlayabilir.

Maden

Norveç
Norveç, özellikle Åheim'dan Tafjord'a uzanan bir bölgede ve Sunnmore bölgesindeki Hornindal'dan Flemsoy'a kadar Avrupa'nın  başlıca olivin kaynağıdır. Endüstriyel kullanım için dünyada olivininin yaklaşık %50'si Norveç'te üretilmektedir.Norddal'daki Svarthammaren'de, 1920'den 1979'a kadar günlük üretim, 600 metrik tona kadar çıkarıldı.Olivin, Tafjord'daki hidroelektrik santrallerinin şantiyesinden de elde edilmiştir.Norddal belediyesindeki Robbervika'da 1984'ten beri açık ocak işletilmektedir.Karakteristik kırmızı renk, Raudbergvik (kırmızı kaya körfez) veya Raudnakken (kırmızı sırt) gibi "kırmızı" ile birkaç yerel isme yansıtılır.

1776 'da Hans Strom olivinin yüzeyindeki tipik kırmızı rengini ve içindeki mavi rengi açıkladı.Strom, norddal bölgesinde büyük miktarlarda olivinin ana kayadan kırıldığını ve bileme taşları olarak kullanıldığını yazdı.

Tafjord yakınlarındaki Kallskaret, olivinli bir doğa rezervidir.

Kullanımları
Artan hava koşulları olarak  mineral reaksiyonlarla CO2'yi sekestre etmek için ucuz süreçler dünya çapında araştırılmaktadır.Olivin reaksiyonlarla uzaklaştırılması çekici bir seçenektir, çünkü yaygın olarak mevcuttur ve atmosferden (asit) CO2 ile kolayca reaksiyona girer.Olivin ezildiğinde, tane büyüklüğüne bağlı olarak birkaç yıl içinde tamamen hava alır.Bir litre yağ yakılarak üretilen tüm CO2, bir litreden daha az olivin ile tutulabilir.Reaksiyon ekzotermik fakat yavaştır.Elektrik üretmek ve reaksiyon tarafından üretilen ısıyı geri kazanmak için, büyük miktarda olivin termal olarak iyi izole edilmelidir.Reaksiyonun son ürünleri silikon dioksit, magnezyum karbonat ve az miktarda demir oksittir.

Olivin, çelik işlerinde dolomitin yerine kullanılır. Olivin ayrıca çelik endüstrisinde her bir çelik hattında çıkarılan bir tıpa görevi gören yüksek fırınları tıkamak için kullanılır.

Alüminyum döküm endüstrisi, alüminyumdaki nesneleri dökmek için olivin kumu kullanır.Olivin kumu, metalin taşınması ve dökülmesi sırasında kalıbı bir arada tutarken silika kumlarından daha az su gerektirir.

Finlandiya'da olivin, nispeten yüksek yoğunluğu ve tekrarlanan ısıtma ve soğutma altında hava koşullarına karşı direnci nedeniyle sauna sobaları için ideal bir kaya olarak pazarlanmaktadır.

Renk
İnce kesitte genellikle renksiz olarak gözlenir. Ancak Demir bakımından zengin olanlarında tepkime sonucu yeşilimsi sarı (X ve Z), turuncumsu sarı (Y) bir renk görmek mümkündür. Demirce zengin olivinler çok nadiren de olsa Alkali ve Asidik bileşimli hem hipabisal (yarı derinlik) hem de plütonik (derinlik) kayaçlarda görülür. Bazı Granitlerde, Riyolitlerde Obsidyenlerde ve trakitlerde fayalite rastlanmaktadır. Magmanın soğumasında ilk kristallendiği için çok çabuk bozunmaya uğrar. Hidrotermal alterasyona ve düşük dereceli metamorfizma etkilerine oldukça hassastır. Alterasyon ürünlerinden en önemlileri, serpantin ve iddingsittir. İddingisit, smektit klorit ve götit/hematit karışımı bir agregat olup kırmızımsı kahverengi renklerine sahiptir.

Dilinim
(010) ve (100) yüzeylerine göre birbirlerine dik iki yönde çok kötü gelişmiş dilinimlere sahiptir  ayrıca ince kesitte daha çok düzgün olmayan çatlakların varlığı gözlenir.

Şekil
Kristalleri (010) yüzeyine göre kalın levhamsı bir durumdadır. Özşekilli kristalleri incekesitte 6 veya 8 köşeli kesitler verirler.

Türleri
Olivin grubu mineralleri Forsterit ve Fayalit uç bileşenlerinin sınırsız olarak karıştığı bir katı çözelti serisi oluştururlar. Ara türleri Krizolit, Hıyalosiderit, Hortonolit, Ferrohortonolit adını alırlar.

Benzediği Mineraller
Olivin genellikle diyopsit ile karıştırılabilir. Ancak unutulmamalıdır ki diyopsit iyi gelişmiş bir dilinime sahiptir. Eğik sönme gösterir ve çift kırması daha zayıftır. Epidot sarımsı bir renge ve pleokroizmaya sahiptir.Dilinimi daha iyi gelişmiştir benzediği diğer mineraller Montisellit, Humit ve kondrodit gibi örnekler verebiliriz.

Bulunuşu
Bazalt, Gabro-olivin, peridotit, dünit gibi magmatik kayaçların tipik bir bileşenidir. Ayrıca magnezyumlu sedimanların, silisli Dolomitlerin Metamorfizması ile de oluşur.
Diğer minerallerle karşılaştırıldığında baktığımız üzere Olivin madenciliği oldukça yeni bir sanayinin ham maddesi  sayılır. Avrupa ve dünyanın gelişmiş ülkelerinde Olivin madeni son 20-25 yıldan beri demir çelik, döküm sektöründe gerek kimyasal gerek fiziksel özellikleri bakımında oldukça önemli bir mineral durumuna gelmiştir ve ilgi görmüştür.
Olivin gerek dünyadaki gelişmiş ülkelerin çevre ve sağlık konusundaki, iş ve çevre sağlığı yönünden tehdit altına girmesini ve zararlarını önlemek amacıyla düzenledikleri kanunlar ile serbest Silisyum içeren mineral ve ham maddelerin kullanımını kısıtlama ve yasaklama yoluna gitmeleri gerekse Olivinin alternatifi olan madenlerden daha düşük fiyata elde edilmesi nedeniyle olivin tüketimi küresel dünyada hızla artmaya başlamıştır. (Türkiye'de de 2009 yılında serbest silis içeren mineral ve ham maddelerin kullanılması sağlık bakanlığı tarafından yasaklanmıştır.) Olivin madeni bünyesinde serbest silis bulundurmaz.

Olivin'e genel bir terim olarak baktığımızda Fosterit (Mg2SiO4) ve Fayalit(Fe2SiO4)' in katı çözelti karışımlarını içeren orta silikat grubunu anlatmakla beraber % 85 fosterit içeren mineralleri tanımlamak için kullanılır.
Magnezyumlu Olivinler, çoğunlukla ultrabazik kayaçlar içerisinde bulunurlar. ultrabazik magmada ilk kristalleşen mineraller Olivinlerdir. UltraBazik kayaçlar içerisinde en fazla olivin dünitler içerisinde bulunur. Dünit içerisinde olivin miktarı %95,99 arasındadır. Dünitler genel olarak kütleler halinde bulunur.
Dünyada genel olarak sanayide kullanılan Olivinlerde MgO miktarının % 46'nın üzerinde Toplam demir oksitlerin miktarının da % 7-8 den fazla olmaması istenmektedir. Ayrıca SiO2 miktarının % 38-42 arasında, diğer Metaloksitlerin toplamının %3 den az ve kızdırma kaybının da % 2'yi geçmemesi istenmektedir.

Kaynakça

Magnezyum mineralleri
Demir mineralleri
Silikat mineralleri

Olivin


Albizia is a genus of more than 160 species of mostly fast-growing subtropical and tropical trees and shrubs in the subfamily Mimosoideae of the family Fabaceae. The genus is pantropical, occurring in Asia, Africa, Madagascar, America and Australia, but mostly in the Old World tropics. In some locations, some species are considered weeds.

They are commonly called silk plants, silk trees, or sirises. The obsolete spelling of the generic name – with double 'z' – is still common, so the plants may be called albizzias. The generic name honors the Italian nobleman Filippo degli Albizzi, who introduced Albizia julibrissin to Europe in the mid-18th century. Some species are commonly called mimosa, which more accurately refers to plants of genus Mimosa. Species from southeast Asia used for timber are sometime termed East Indian walnut.

Description
They are usually small trees or shrubs with a short lifespan, though the famous Samán del Guère near Maracay in Venezuela is a huge Albizia saman specimen several hundred years old. The leaves are pinnately or bipinnately compound. The small flowers are in bundles, with stamens much longer than the petals. The stamens are usually showy, although in some species such as A. canescens the flowers are inconspicuous.

Unlike those of Mimosa, Albizia flowers have many more than 10 stamens. Albizia can also be told apart from another large related genus, Acacia, by its stamens, which are joined at the bases instead of separate.

Taxonomy
Numerous species placed in Albizia by early authors were eventually moved to other genera, most notably Archidendron. Other genera of Ingeae (Abarema, Archidendropsis, Blanchetiodendron, Calliandra, Cathormion, Enterolobium, Havardia, Hesperalbizia, Hydrochorea, Pararchidendron, Paraserianthes, Pseudosamanea and Serianthes) have also received their share of former Albizia species, as have the Mimoseae Newtonia and Schleinitzia. Some presumed "silk trees" are in fact misidentified members of the not very closely related genus Erythrophleum from the Caesalpinioideae and Lebeckia from the Faboideae.

The delimitation of Falcataria and Pithecellobium, close relatives of Albizia, is notoriously complex, with species having been moved between the genera time and again, and this will likely continue. These include Falcataria falcata (the Moluccan albizia, formerly named Albizia moluccana), a common shade tree on tea plantations. Other closely related genera like Chloroleucon and Samanea are often merged with Albizia entirely.

Uses
Albizias are important forage, timber, and medicinal plants, and many are cultivated as ornamentals for their attractive flowers – notably Albizia julibrissin.

Some species are used as food plants by the larvae of moths in the genus Endoclita, including E. damor, E. malabaricus, and E. sericeus.

Invasiveness
Molucca albizia (Falcataria moluccana (synonyms: Adenanthera falcataria, Albizia falcataria, Paraserianthes falcataria)) is considered an invasive species in Hawaii and on many other Pacific Islands. The tree grows very rapidly and can quickly colonize disturbed areas in wet environments. It tends to shed large branches, damaging power lines, houses, and other infrastructure in Hawaii.

See also
 List of Albizia species

References

External links

Forages
Pantropical flora
Fabaceae genera

zh:合欢

Albizia


Fatoua, biljni rod iz porodice dudovki kojemu pripadaju tri vrste rasprostranjene od Japana i Koreje na sjeveru, na jug preko Filipina, Malih sundskih otoka i Nove Gvineje do Australije. Jedna vrsta endemična je za Madagaskar, dio je tribusa Dorstenieae.

Vrste
 Fatoua madagascariensis Leandri
 Fatoua pilosa Gaudich.
 Fatoua villosa (Thunb.) Nakai

Sinonimi
 Boehmeriopsis Kom.

Izvori

Dorstenieae

Fatoua


AB Gense er en svensk producent af husholdningsartikler af metal. Navnet er en forkortelse og står for Gustaf Eriksson NySilverfabrik, Eskilstuna. Gense er Sveriges ældste eksisterende aktieselskab. Virksomhedens hovedkontor og fabrik ligger i Eskilstuna.

Gense er Nordens største producent af sølv og rustfrit bestik, gaveartikler, køkkengrej i støbejern samt serveringsartikler til storkøkkener. Gense har datterselskaber i Sverige, Danmark, Finland, Belgien og Frankrig.

Historie
Gense blev etableret i 1856 da svenden Gustaf Eriksson efter at have fået sit svendebrev etablerede en smedje. Der blev bl.a. fremstillet kaffebrændere og kakkelovnslåger. i 1885 overtog sønnen Axel Eriksson virksomheden og man begyndte en produktion baseret på nysølv og forsølvet galvaniseret messing. I 1897 blev GENSE registreret hos Patent- och registreringsverket med löpnummer 4, hvilket gør at AB Gense i dag er Sveriges ældste endnu eksisterende registrerede aktieselskab.

Inden århundredskiftet begyndte virksomheden i stigende grad at fremstille bestik og service i nysølv. Også produkter som kaffe- og teservice, brødkurve, bakker, lysestager og bordfødder fik plads i produktionen. Gennem årtier voksede virksomheden og efter århundredeskiftet havde Gense over 100 medarbejdere. I 1935 begyndte Gense en satsning på rustfrit stål til bestik og serveringsartikler. Efter mere end 100 år, 1964, opkøbte Gense af Guldsmedsaktiebolaget GAB og produktionen blev udvidet med bl.a. bestik i sølv.

Eksterne henvisninger
 Genses hjemmeside

Fremstillingsvirksomheder fra Sverige
Isenkramproducenter
Etableret i 1856
Eskilstuna
Kongelige hofleverandører

Gense


Biomarcador o marcador biológico es aquella sustancia utilizada como indicador de un estado biológico. Debe poder medirse objetivamente y ser evaluado como un indicador de un proceso biológico normal, estado patogénico o de respuesta a un tratamiento farmacológico.

Los biomarcadores son medidas en los niveles molecular, bioquímico o celular, tanto en poblaciones naturales provenientes de hábitats contaminados, como en organismos expuestos experimentalmente a contaminantes. Este indicador señala la exposición del organismo a sustancias tóxicas y la magnitud de la respuesta del organismo al contaminante.

Medicina
Los biomarcadores son parte de las nuevas herramientas usadas en medicina o medicina de precisión. Se clasifican en 3 formas de acuerdo con sus aplicaciones clínicas. Estas clasificaciones son biomarcadores moleculares, biomarcadores celulares y biomarcadores de imagen. Los tres tipos de marcadores poseen un rol clínico en la precisión o guía de decisiones de tratamientos y tiene una subcategorización como predictivos, pronósticos o diagnósticos.

Biomarcador predictivo
Los biomarcadores predictivos (celulares, moleculares o de imagen) sirven como métodos para predecir resultados clínicos. Son usados para optimizar tratamientos ideales y usualmente indican la probabilidad de recuperación para una terapia específica. Por ejemplo: biomarcadores moleculares situados en la interfase de la arquitectura de procesos moleculares patológico-específicos y en mecanismos de acción de fármacos  son prometedores para capturar aspectos que permiten la evaluación de la respuesta individual al tratamiento. Esto ofrece una aproximación dual tanto a la observación de tendencias en estudios retrospectivos como al uso de biomarcadores para predecir resultados. Por ejemplo, los biomarcadores usados en cáncer metastásico colorectal pueden servir como una forma de evaluar y mejorar las  tasas de sobrevivencia de pacientes y en el caso individual, pueden servir como una forma de librar a los pacientes de la toxicidad innecesaria de los tratamientos contra el cáncer.

Algunos ejemplos comunes de biomarcadores predictivos son genes como ER, PR y HER2/neu en cáncer de mama; la fusión proteica BCR-ABL en leucemia crónica mieloidea; mutaciones c-KIT en tumores GIST y mutaciones EGFR1 en NSCLC.

Biomarcador diagnóstico
Los biomarcadores diagnósticos sirven para afinar diagnósticos que pueden ser significativamente más específicos para cada paciente.

Un biomarcador puede ser una sustancia trazable que es introducida en el organismo como un medio para examinar la función de los órganos u otros aspectos de la salud. Por ejemplo, el cloruro de rubidio es usado como un isótopo radioactivo para evaluar la perfusión del músculo cardiaco.

También puede ser una sustancia cuya detección indica un estado particular de la enfermedad, por ejemplo, la presencia de un anticuerpo puede indicar una infección. Más específicamente, un biomarcador indica un cambio en la expresión o estado de una proteína que se correlaciona con el riesgo o progresión de una enfermedad o con la susceptibilidad de una enfermedad a un cierto tratamiento.

Un ejemplo de un marcador comúnmente utilizado es el antígeno prostático específico (PSA en inglés). Este marcador puede ser medido como un indicador del tamaño de la próstata cuyos cambios rápidos son potenciales indicadores de cáncer. En el caso más extremo, la detección de proteínas mutantes mediante el monitoreo de reacción seleccionada puede ser usada como un biomarcador específico de cáncer pues las proteínas mutadas sólo pueden provenir de un tumor existente.

Biomarcadores pronósticos
Un biomarcador pronóstico provee información acerca de los resultados de un paciente sin importar la terapia.

Investigación
Los biomarcadores para medicina de precisión son una parte relativamente nueva de las herramientas utilizadas. En el caso del cáncer metastásico colorectal (mCRC) sólo dos biomarcadores predictivos han sido identificados e implementados clínicamente. En este caso, la falta de datos más allá de estudios retrospectivos y de aproximaciones exitosas con biomarcadores han sido señaladas como las causas principales de la necesidad de nuevos estudios sobre biomarcadores dentro del campo médico.

Biomarcadores genéticos
Un biomarcador genético hace referencia a la fracción de ADN que nos indica una característica diferencial entre dos individuos, pudiendo así realizar un cribado gracias a este. También puede ser una secuencia de ADN que causa una enfermedad en concreto o que está relacionada con susceptibilidad a padecerla.

Usos
El uso de biomarcadores puede ser muy interesante en campos como el de la farmacogenómica, en concreto para poder alcanzar terapias personalizadas. El proceso por el que se encuentran biomarcadores es el siguiente: un fármaco puede ser aplicado a un grupo heterogéneo de pacientes, entre estos podremos distinguir a los que responden de manera adecuada a dicho tratamiento, y a los que no. Mediante la aplicación de las llamadas "omicas" se puede llegar a obtener un patrón genético que distinga a dichos grupos. De esta manera se obtiene un biomarcador que nos reportará qué individuos responderán bien a dicho tratamiento y podremos así aplicar una terapia personalizada. Pero el mero hecho de descubrir el biomarcador no lo es todo, es decir, hay que validar dicho descubrimiento. Para ello, se escoge a otro grupo heterogéneo de personas y se les hace un perfil genético observando si dicho biomarcador está o no presente y por tanto, prediciendo si responderán bien a dicha terapia. Tras ello, se aplicará el fármaco y si los resultados obtenidos son los esperados, el biomarcador quedará validado.

Véase también
 Biología molecular
 Diagnóstico molecular

Referencias

Técnicas y herramientas biológicas
Términos de biología

Enlaces externos
 en Scholia

Biomarcador


Donetskoïé (en russe: Донецкое) ou Donetské (en ukrainien: Донецьке) est un village de type urbain situé à l'est de l'Ukraine dans le Donbass et l'oblast de Donetsk. Il fait partie du conseil de commune de Raïgorodok et abritait  en 2011 et 640 en 2013.

Géographie
Le village se trouve au nord-est du raïon de Slaviansk à  au nord-est du chef-lieu du raïon, Slaviansk, et à  au nord de Donetsk. Il doit son nom à la rivière Donets qui baigne le nord de la localité. Raïgorodok, qui abrite le conseil de commune, se trouve à  au sud-est.

Histoire
L'endroit a été fondé vers 1950 dans le cadre de la construction d'une station d'approvisionnement en eau pour la région de Donetsk et a reçu en 1957 le statut d'établissement de type urbain.

Références

Liens externes
 Article de l'Encyclopédie de l'Ukraine moderne

Oblast de Donetsk

Donetskoïé