Atletico Textila este un serial de comedie românesc care a debutat pe PRO TV la data de 10 martie 2016. Ultimul episod a fost difuzat la 3 iunie 2017.

Distribuția
Traian (Angel Popescu)
Este antrenorul echipei de fotbal Atletico Textila. Acum 20 de ani el a fost jucător pentru Atletico Textila și tot atunci a avut întâlnire cu Pusa (Andreea Grămoșteanu), dar nu a fost lăsat să joace și a bătut mingea pe maidan așa că s-a retras ca jucător și s-a făcut antrenor.

Gică (Răzvan Vasilescu)
Este patronul echipei de fotbal Atletico Textila, acesta este înlocuit de soția sa, Raluca (Mirela Zeța) în urma unui atac de cord, însă este și mai grav că este condamnat la închisoare pentru spălare de bani.

Raluca (Mirela Zeța)
Este patroana echipei de fotbal Atletico Textila, aceasta l-a înlocuit pe Gică (Răzvan Vasilescu) soțul său, în urma unui atac de cord, și condamnat la închisoare pentru spălare de bani. Chiar și așa ea a rămas să se ocupe de destinele echipei de fotbal Atletico Textila.

Pușa (Andreea Grămoșteanu)
Este șefă la fabrica de textile a echipei de fotbal Atletico Textila, aceasta deține și un club al său în afara fabricii de textile.

Olga (Andreea Samson)
Este o prietenă și o angajată a Pușei, la fabrica de textile a echipei de fotbal Atletico Textila.

Iuliana (Andreea Mateiu)
Este asistenta personală a Ralucăi, ea o ajută cu sfaturi despre echipa de fotbal Atletico Textila.

Livia (Oana Carmaciu)
Este una din angajatele Pușei la fabrica de textile de la Atletico Textila. Aceasta mai lucrează rareori la clubul Pușei, fiind și sora lui Leonard. Adrian a avut întâlnire cu ea dar nu l-a suportat și s-au despărțit apoi s-au împăcat dar au dorit să se mai vadă doar ca prieteni pentru că Adrian era atras de alte fete.

Doina (Dana Marineci)
Este una din angajatele lui Pusa, la fabrica de textile de la Atletico Textila, este în prezent iubita și soția lui Costeluș.

Prietena lui Costeluș (Ana Maria Pop)
Este fosta prietenă a lui Costeluș.

Asistentă Medicală (Ruxandra Maniu)
Este asistenta medicală a echipei Atletico Textila.

Gardianul (George Remeș)
Este gardianul echipei Atletico Textila.

Arbitrul (Alex Floroiu)
Este cel care arbitrează partidele tuturor echipelor divizionare inclusiv Atletico Textila.

Costeluș (Andrei Mateiu)
Este atacantul echipei de fotbal Atletico Textila, acesta își rupe gâtul într-un meci, și este înlocuit.

Ilie (Pavel Bârsan)
Este portarul echipei de fotbal Atletico Textila, acesta este de altfel și preot atunci când nu are meciuri.

Ahmed (Sergiu Costache)
Este fundașul echipei de fotbal Atletico Textila. Mulți fac glume pe seama lui că este arab, dar el vrea să dovedească că e român.

Adrian (Alexandru Ion)
Este atacantul echipei de fotbal Atletico Textila, acesta este șofer de taxi. După ce renunțase să joace fotbal și se retrăsese, a fost contactat de echipa Atletico Textila dar o refuză prima dată în glumă dar a doua oară se răzgândește, spunând că avea oferte de la echipe mari .El este de asemenea prietenul din copilărie a lui Vlăduț.

Vlăduț (Bogdan Cotleț)
Este fundașul lateral al echipei de fotbal Atletico Textila.

Leonard (Răzvan Oprea)
Este jucător la o echipă rivală a lui Atletico Textila și anume Geamgiu Colentina, însă ajunge să joace de acum incolo culmea pentru Atletico Textila.

 Mama lui Traian (Rodica Negrea)
Este mama antrenorului de la Atletico Textila.

Stelea (Bogdan Stelea)
Este portarul echipei de fotbal Geamgiu Colentina, în trecut a fost portarul echipei naționale a României din generația de aur. În afară a jucat pentru Salamanca în Spania unde a jucat alături de un alt jucător cunoscut Cătălin Munteanu și de asemenea mai apoi la Mallorca tot în Spania plus Standard Liége din Belgia, Samsunspor Kulübü din Turcia și Akratitos din Grecia. Iar în țară a jucat la Dinamo București, Politehnica Iași, Steaua București, Rapid București, Oțelul Galați, Brașov și Unirea Urziceni.

Pedrazzini (Massimo Pedrazzini)
Este impresar de jucători. A fost manager la echipele Steaua București și Petrolul Ploiești.

Antrenor Celebru (Nana Falemi)
Este un fost mare fotbalist, a început fotbalul întâi la Voința București apoi la Viscofil București atât ca junior cât și senior si după aceea la Chimia București ca apoi să joace la echipe mari prima fiind Petrolul Ploiești cu care nu a avut rezultate bune în campionat dar a reușit să se impună în echipă, a doua fiind Steaua București cu care a avut rezultate foarte bune în campionat dar a reușit și să iasă campion de două ori cu această echipă după aceea au apărut oferte din afară prima fiind din Grecia la Ergotelis unde nu a avut o poziție foarte bună în clasament, și s-a întors în țară la Vaslui unde nici de această dată nu a reușit să se impună și apoi pleacă iar în afară de data aceasta în Ucraina la Volyn Lutsk dar nici acolo nu convinge și rămâne în afară și anume în China la Jiangsu Sainty a avut o poziție bună dar chiar și asa nu rămâne acolo și deja la final de carieră numai primește oferte din afară și revine în țară la Dunărea Giurgiu care are o poziție bună dar la fel nu rămâne acolo, și așadar ultima sa echipă pe final de carieră a fost Gaz Metan Mediaș dar cu care are cea mai slabă poziție în campionat și așadar alege să se retragă și să se ocupe de altceva. Inițial el se înțelesese cu Raluca dar și cu Iuliana să fie antrenorul echipei Atletico Textila dar i-a căzut fața că avea salariul foarte mic propus de Raluca și a refuzat.

Antrenor Circar (Daniel Stanciu)
Acesta era văzut drept înlocuitorul lui Traian la Atletico Textila, dar Raluca l-a iertat în final pe Traian pentru faptul că a mințit-o despre echipă și că a consumat alcool.

Antrenor Nebun (Dorin Andone)
Un alt favorit care voia să îi ia locul lui Traian, dar nu a fost acceptat pentru postul de antrenor la Atletico Textila.

Jucător Celebru (Marius Niculae)
Este un fost mare fotbalist, a început fotbalul întâi la Dinamo București la juniori, apoi la seniori urmând să îi vină oferte din afară după aceea și anume din Portugalia la Sporting Lisabona în patru rânduri însă nu prinde numai prima echipă prinde și echipa a doua a lui Sporting Lisabona unde joacă în două rânduri, și fusese coleg cu unul din cei mai mari fotbaliști din prezent și anume Cristiano Ronaldo. După aceea îi vine o altă ofertă din afară de data aceasta din Belgia la Standard Liege unde s-a impus destul de bine dar nu joacă prea mult aici, apoi el rămâne în afară și are ofertă din Germania de la Mainz acolo însă nu se descurcă prea bine și decide să părăsească echipa, apoi urmează o altă aventură pentru el în afară de data aceasta are ofertă din Scoția de la Inverness și are un parcurs bun acolo dar nu rămâne prea mult timp, acesta se întoarce la Dinamo București clubul pentru care și-a dat întreaga viață și joacă în 3 rânduri, după care îi vine o ofertă din afară din Grecia de la Kavala are un parcurs nu foarte bun dar are evoluții bune însă nu rămâne acolo și revine în țară la Dinamo București unde are evoluții bune dar nu are un parcurs bun, rămâne în țară și merge la Vaslui aceleași evoluții bune însă nu rămâne acolo și revine în afară unde are ofertă din China de la Shandong Luneng dar nu are evoluții prea bune și nu rămâne acolo din păcate. Apoi rămâne în afară și are ofertă din Ucraina de la Hoverla Uzhhorod dar nu are evoluții bune și nu rămâne acolo din păcăte, apoi se reîntoarce la Dinamo București și nu are evoluții bune și așadar a fost ultima echipă la care a mai jucat deoarece nu și-a mai găsit oferte de atunci. Acesta îi ajută pe niște copii să îi bată pe Ahmed, Baciu, Vlăduț și Costeluș și să rămână fără bunurile de valoare.

 Ivan (Andrei Ciopec)
Este un negociator care voia să negocieze cu Pusa pentru casa de pariuri.

Barbugiu (Mihai Vladimir Purdel)
Unul din barbugii de pe stradă care îl provoacă pe Vlăduț la barbut.

Barbugiu (Claudiu Dumitru)
Unul din barbugii de pe stradă care îl provoacă pe Vlăduț la barbut.

Bețiv (Cezar Antal)
Unul din bețivii care își fac veacul la clubul Pușei.

Mamă Băiat (Marcela Motoc)
Este mama unui băiat, care a negociat cu doi din jucătorii de la Atletico Textila ,Vlăduț și Costeluș, să joace un meci.Cand aceștia sunt bătuți de niște copii la un meci și își pierd telefoanele mobile, au fost ajutati  când s-au întors la clubul Pușei de Ahmed și Leonard. Aceștia au jucat iar cu acei copii dar din păcate sunt și ei bătuți de acei copii și rămân fără încălțăminte toți adică Ahmed, Leonard, Costeluș și Vlăduț ultimii doi rămăseseră și fără telefoanele mobile. Însă mama unuia dintre copii l-a certat și i-a cerut să le înapoieze bunurile de valoare înapoi.

Vânzător (Eduard Cîrlan)
Este vânzător de lumănări cu parafină.

Client Voce (Costin Cambir)
Este vocea unuia dintre clienții unui magazin.

Client (Alin Gheorghiu)
Este un client din magazin.

Client (Boris Melinți)
Este un client din magazin.

 Episcop (Teodor Corban)
Este cel care îl sfătuiește pe părintele Ilie să vândă lumănări cu parafină dar nu prea are însă succes la vânzări.

Client Voce (Gabriel Costan)
Este vocea unuia dintre clienții unui magazin.

 Chelner (Nicholas Catianis)
Este chelnerul unui restaurant.

Comentator (Costi Mocanu)
Este unul din comentatorii meciului dintre Atletico Textila și Atletico Madrid Feminin.

Comentator (Felix Drăghici)
Este unul din comentatorii meciului dintre Atletico Textila și Atletico Madrid Feminin.

Jucătoare (Ioana Moșneagu)
Este una din jucătoarele lui Atletico Madrid Feminin.

Antrenoare (Clara Floreș)
Este antrenoarea echipei Atletico Madrid Feminin.

Arbitru (Virgil Aioanei)
Este arbitrul care conduce doar partida dintre Atletico Textila și Atletico Madrid Feminin.

Polițist (Tudor Jipa)
Este un polițist care îi spune lui Raluca că Gică a scăpat din arest, inițial Raluca crezuse că Gică fusese răpit și că nu scăpase din închisoare.

Spectator Musculos (Cătălin Băluță)
Este un spectator al echipei Atletico Madrid Feminin.

Fan Madrid (Ștefan Ruxandra)
Este un fan al echipei Atletico Madrid Feminin.

Oanță (Ovidiu Oanță)
Este un reporter celebru care i-a luat un interviu lui Gică, pentru că acesta a scăpat din închisoare și este decis să intre în politică dar lucrurile se schimbă din momentul în care dorește Raluca să intre în politică, iar Gică nu prea îi convine dar aflând că Raluca îl va băga și pe el în partidul ei se răzgândește și acceptă într-un final.

 Denisa (Ilona Brezoianu)
Este prietena lui Leonard pentru câteva zile, pentru că Leonard s-a despărțit de ea deoarece îi copia gesturile foarte mult dar și că semăna cu el mult dar, și pentru că Denisa l-a omorât cu pepenele pe arbitrul care arbitra partida, se împacă cu ea Leonard după ultima altercație avută.

Suporter cu Pepene (Sebastian Ghiță)
Este un suporter care a venit cu un pepene la meci și i l-a cerut prietena lui Leonard, Denisa apoi aceasta de furie că este dată afară de pe stadion de arbitru aruncă cu pepenele acelui suporter și îl omoară pe arbitru.

Pompiliu (Florin Călinescu)
Este un suporter întâmplător al lui Atletico Textila, însă se împrietenește cu Raluca și Gică și îi ajută pe cei doi cu sfaturi despre partidul care îl susțin. Ajunge finanțator al echipei de fotbal din cauză că Gică a înșelat-o pe Raluca cu o amantă și Raluca nu mai poate să îl tolereze pe Gică asa ca acceptă să îl pună pe Pompiliu ca  noul finanțator al echipei de fotbal.

Tip Licență (Florin Dobre)
Este un tip care acordă licență, Traian a avut probleme cu licența la el și a rezolvat-o.

Puști Stelea (Rareș Popescu)
Este un puști fan al lui Bogdan Stelea, care a vrut autograf de la el dar din partea antrenorului Traian, însă Stelea i-a refuzat autograful deoarece Traian l-a bănuit că nu l-ar lăsa să îi acorde licența însă și-a cerut scuze după aceea.

Evaluator Licență (Marin Grigore)
Este cel care îi evaluează licența lui Traian și îi acordă licența.

Arbitra Tușieră (Gloria Găitan)
Este cea de care se îndrăgostește Adrian, însă a crezut că face dragoste cu ea când colo îi arată un meci mai vechi din liga campionilor.

Măruță (Cătălin Măruță)
Este un prezentor celebru, care a discutat la el în emisiune problemele lui Stelea și Pușa respectiv Raluca și Gică.

Moderator (Marius Damian)
Este moderatorul emisiunii lui Măruță.

Grăsuța (Mihaela Costache)
Este noua iubită a lui Leonard, dar este prea grasă și nu vrea să fie cu ea. Însă o bănuiește că îl blesteamă, atunci când este păcălit de șeful galeriei și este aruncat în fântână la fel ca și Vlăduț s-a rătăcit și nu a mai ajuns în sat numai că el s-a găsit cu restul echipei și a urcat în dubă.

Șofer (Bogdan Talașman)
Este șofer acesta voia să îl i-a pe Ilie până în sat cu mașina deoarece mașina acestuia i se stricase motorul și nu pornea dar s-a răzgândit și nu l-a mai luat.

Șofer Tir (Sorin Tofan)
Este șoferul unui tir care transportă banane, prima dată s-a urcat Adrian la el in tir și refuză să îl ajute pe șoferul care transportă banane că voia să ajungă în sat, însă nimerește Vlăduț din greșeală la șoferul tirului cu banane deoarece nu reușise să intre în sat.

Mișu (George Remeș)
El este cel care l-a sprijinit în politică pe Gică.

Șeful Galeriei (Dragoș+Mihai Sora)
Sunt șefii galeriei unei echipe din sat pe care a învins-o Atletico Textila, aceștia erau înarmați cu bâte și topoare să îi bată pe cei de la Atletico Textila dacă câștigă meciul.

Marinică (Sebastian Ghiță)
Un om simplu din bar care dorea sa își facă nevoile dar nu putea din cauza faptului că a avut o discuție bărbătească Pompiliu cu Adrian despre Raluca de ce îi place așa de mult de ea și să o ceară de soție pe ea să îi facă în ciudă lui Gică să vadă ce a pierdut.

Marica (Ciprian Marica)
Este un fost mare fotbalist a început fotbalul întâi la Dinamo București la juniori, apoi la seniori are evoluții foarte bune in campionat care prezintă un mare interes pentru echipele din afară prima echipă care s-a interesat cel mai mult de el și îi oferea un salariu mai mare decât cel de la Dinamo București este vorba de Șahtior Donețk din Ucraina echipa care mai avea doi români atunci Mircea Lucescu și Răzvan Raț acolo se acomodează foarte repede având aceleași evoluții satisfăcătoare în campionat ca la Dinamo București participă cu această echipă și în liga campionilor, după aceea echipa următoare pentru care a jucat a fost Stuttgart din Germania la care are evoluții bune și acomodarea este satisfăcătoare în campionat, după aceea echipa următoare pentru care a jucat este tot din Germania este vorba de Schalke din păcate de aici a urmat declinul lui ca fotbalist nu s-a acomodat foarte bine a avut și puține evoluții satisfăcătoare în campionate, după aceea echipa următoare pentru care a jucat a fost din Spania este vorba de Getafe din păcate din nou aceeași acomodare slabă și puține evoluții satisfăcătoare în campionat, după aceea echipa următoare pentru care a jucat a fost din Turcia este vorba de Konyaspor la care din nou are aceleași evoluții satisfăcătoare în campionat dar acomodarea este slabă, după aceea ultima sa echipa fiind rivala eternă a lui Dinamo București și anume Steaua București la care spera să revină la echipa națională pentru a participa la campionatul european de fotbal însă puține evoluții satisfăcătoare și o acomodare grea, urmată de niște accidentări care îl obligă să renunțe definitiv la cariera de fotbalist a jucat și la națională la toate categoriile de vârstă. În prezent acesta s-a alăturat unei campanii care se numește Clubul Prieteniei care acordă sprijin copiilor împotriva violenței, campania este derulată de către Cartoon Network și Asociația Telefonul Copilului. Acesta s-a găsit cu Raluca era în mașină și i-a spus că poate sa o ducă el până acasă deoarece Adrian plecase cu mașina de teamă că Pompiliu și Gică îl pot lua la bătaie din cauza ei că a insistat să vină el cu ea la o întâlnire și să îl înșele pe Gică dar de fapt era doar o glumă de răzbunare a lui Raluca că a umblat Gică cu amanta aia a lui.

Prodan (Anamaria Prodan)
Este o impresară cunoscută din fotbalul românesc și care impresariază fotbaliști și antrenori din România. Ea îi recomanda lui Traian să se transfere la un club din Arabia Saudită pe bani mulți fără știrea jucatorilor însă Traian nu a mai vrut să plece știind că îi vor lipsi multe de la Atletico Textila și s-a simțit atașat de această echipă de când era jucător, era o stratagemă de răzbunare a lui Gică fostul patron de la Atletico Textila acum patron la cei din Geamgiu Colentina a simțit nevoia să se răzbune pe fosta sa echipa la care patron e acum Raluca fosta sa soție pe care a înșelat-o cu o amantă însă Atletico Textila i-a învins pe cei de la Geamgiu Colentina cu alți jucători pe teren printre care și Pompiliu omul de bază a lui Gică și prieten de al său, deoarece mulți jucători de la Atletico Textila cinci la număr au fost bătuți într-un depozit abandonat de niște huligani aceștia sunt Ilie, Ahmed, Leonard, Costeluș și Vlăduț motivul fiind cine să poarte banderola de căpitan la Atletico Textila lipsind de la această întâlnire Adrian care a consumat un suc care conținea hormoni de creștere a sânilor totuși în ciuda acestui fapt el a purtat banderola de căpitan că l-au văzut ca spectatori colegii săi care și ei își doreau să fie căpitani la echipă și l-au ironizat Adriana în loc de Adrian că avea sâni crescuți de la băutura cu hormoni.

Sezoane

Episoade

Sezonul 1

Sezonul 2

Sezonul 3

Note

Seriale românești de televiziune
Seriale de televiziune din 2016
Seriale de televiziune Pro TV

Atletico Textila


Alþjóðaflugvöllur Jinan Yaoqiang (IATA: TNA, ICAO: ZSJN) (kínverska: 济南遥墙国际机场; rómönskun: Jǐnán Yáoqiáng Guójì Jīchǎng) er meginflughöfn Jinan höfuðborgar Shandong í héraðs í  Alþýðulýðveldinu Kína.

Flugvöllurinn er staðsettur um 33 kílómetra norðaustur af miðborg Jian og er rétt norðan við Yaoqiang bæinn sem flugvöllurinn er nefndur eftir. Hann er tengdur við miðborg Jinan með hraðbrautum. Völlurinn er við hraðbrautir á svokölluðum Jinan hringvegi sem liggur um höfuðborgina, og hraðbrautunum Beijing – Sjanghæ og Qingdao – Yinchuan.

Alþjóðaflugvöllurinn var opnaður árið 1992 og er nú stærsti flugvöllur fyrir borgaraflug í Shandong héraði. Hann þjónar aðallega vestur- og miðsvæðum héraðsins, þar á meðal Jinan, Zibo, Tai'an, Liaocheng, Dezhou, Binzhou, Jining og Heze.

Hann er meginsafnvöllur heimaflugfélagsins Shandong Airlines. Flugfélögin China Eastern Airlines og Hainan Airlines eru umfangsmikil á vellinum. Alls starfa 38 flugfélag á vellinum.

Flestir áfangastaðir eru innan Kína, en einnig eru flug frá Jinan til Helsinki, Osaka, Seúl, Parísar, Bangkok, Singapúr, Los Angeles, Moskvu og fleiri staða.

Árið 2018 var flugvöllurinn með um 16.6 milljónir farþega.

Tölfræði

Tenglar

 Vefsíða Jinan Yaoqiang alþjóðaflugvallarins.
 Vefsíða Travel China Guide um Jinan Yaoqiang flugvöllinn.

Heimildir

Flugvellir í Kína

Jinan Yaoqiang alþjóðaflugvöllurinn


Christina Milian (Christine Flores, 26 Eylül 1981), Amerikalı R&B ve pop müzik şarkıcısı, söz yazarı, prodüktör, dansçı ve oyuncu.

Küba asıllı Amerikalı Christina Milian, 4 yaşındayken müzikallerde ve reklam filmlerinde rol almaya başladı. 13 yaşındayken eğlence dünyasında bir kariyer edinmek üzere Los Angeles'a taşınan şarkıcı, ilk olarak oyunculuk yapmaya başladı. Çeşitli film ve videolarda boy gösterdikten sonra, 2001 yılında Ja Rule'a "Between Me and You"da vokal yaptı. Aynı dönemde Jennifer Lopez'in "Play" şarkısında da vokal yapan Milian, 2001 yılında ilk single "AM to PM"i yayınladı. Ardından gelen ve kendi adını taşıyan albüm özellikle İngiltere'de başarılı oldu. 2003 yılında Milian 2. albümü It's About Time'''ı yayınladı. Bu albümde yer alan "Dip It Low" parçası, ilk 10'a girdi.

Milian'ın Cool & Dre desteğiyle hazırladığı 3. albümü "So Amazin" ise 2006 yılının başlarında yayınlandı. Albüm, Cool & Dre prodüktörlüğünde yapıldı. Albümün ilk single'ı "Say" olurken, albümden ikinci single "Gonna Tell Everybody" çıktı.

 Diskografi

Stüdyo albümleri
 Christina Milian (2001)
 It's About Time (2004)
 So Amazin (2006)

EP'leri
 4U'' (2015)

Dış bağlantılar
 Christina Milian Resmi web sitesi
 Allmusic'de Christina Milian
 MySpace'de Christina Milian

Kaynakça

1981 doğumlular
Amerikalı kadın pop şarkıcıları
Amerikalı kadın pop şarkıcı-söz yazarları
Amerikalı kadın dansçılar
Amerikalı müzik yapımcıları
Amerikalı kadın müzisyenler
Amerikalı kadın sinema oyuncuları
Kübalı kadın şarkıcılar
Yaşayan insanlar
Cash Money Records sanatçıları
21. yüzyılda Amerikalı kadın oyuncular
Island Records sanatçıları
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar

Christina Milian


"Uniforme de general" este o nuvelă scrisă de Mircea Eliade în decembrie 1971 la Chicago și New York (SUA) și publicată în anul 1973 în revista Ethos din Paris. Nuvela a fost inclusă apoi în volumul În curte la Dionis, tipărit în anul 1977 de Editura Caietele Inorogului din Paris și reeditat în anul 1981 de Editura Cartea Românească din București. Tematica centrală a acestei nuvele o constituie problematica teatrului, adică mai precis revitalizarea sacrului, revelarea sensului existenței și salvarea spiritului prin intermediul spectacolului.

Nuvela evocă o întâlnire ratată cu sacrul a violoncelistului Antim, care-și trădase adevărata vocație de artist și suferise o regresiune spirituală datorită neputinței de a recunoaște misterul revelației și de a înțelege că imaginația poate schimba realitatea. El își întrerupe ascensiunea către Cer, ratând astfel împlinirea într-un spațiu transcendent.

Nuvelele "Uniforme de general" și "Incognito la Buchenwald..." și romanul Nouăsprezece trandafiri formează un ciclu, care-l are ca personaj principal pe Ieronim Thanase; cele trei scrieri se deosebesc de celelalte povestiri fantastice ale lui Eliade prin faptul că experiența supranaturalului este aici căutată deliberat.

Rezumat

Într-o noapte de toamnă din anii '50, tânărul actor Ieronim Thanase pătrunde pe furiș, împreună cu Vladimir Iconaru (un licean pe care-l întâlnise pe stradă), în podul unei case vechi din centrul Bucureștilor, cu scopul de a împrumuta două uniforme de general pentru o reprezentație teatrală, precum și de a-i arăta însoțitorului său mai multe vechituri și o impresionantă colecție de fluturi. Casa, care îi aparținuse mătușii tatălui său, văduva generalului erou Iancu Calomfir, se șubrezise în urma bombardării București în timpul celui de-al Doilea Război Mondial și era acum aproape părăsită. Cei doi se îmbracă în uniformele de general scoase din cuferele prăfuite, iar Ieronim rezumă cu fantezie întâmplările ca într-un spectacol de teatru și încearcă să evoce într-un mod romanțios istoria misterioasă a familiei Calomfir. Vizita capătă astfel o semnificație simbolică, reprezentând o călătorie misterioasă într-un timp demult dispărut.

Incursiunea nocturnă în pod este întreruptă de sosirea neașteptată în casă a violoncelistului Manolache Antim (o rudă bătrână și mai îndepărtată a lui Ieronim), împreună cu noua sa elevă, Maria Daria Maria. Muzician excepțional remarcat de Pablo Casals, el citise în copilărie o povestire misterioasă care-i revelase caracterul sacru al artei și trăia obsedat de ideea că și-a ratat adevărata vocație, cântându-le oamenilor în loc să le cânte zeilor. Obsesia sa cu privire la acest aspect se reflectase și în viața sa sentimentală, iar fiecare femeie, căreia îi istorisea descoperirea sa, se despărțea de el; au fost rupte astfel trei logodne. Audiind un pasaj cântat de Maria Da Maria (care afirmase anterior că muzica are rolul de a elibera îngerul care zace în om și de a-l face să-și ia zborul, înălțând astfel și sufletul omului), profesorul Antim își dă seama că interpretarea ei la violoncel întrece tot ce înțelesese el până atunci din muzică și că fata, deși îi este elevă, are un talent superior.

Surprinși de Antim, tinerii coboară din pod, iar Ieronim își narează propria poveste de copil-minune în lumea teatrului, afirmând că a redescoperit "sensul și funcția spectacolului" ca asumare activă a existenței ("a privi tot ce se petrece în lume ca spectacol. Asta înseamnă că putem interveni oricând, prin imaginație, și putem modifica spectacolul așa cum vrem noi…", adică imaginea lumii ca teatru definită prin conceptul "theatrum mundi") și a reinventat arta dramatică. Perspectiva istorică poate fi transformată astfel într-un timp mitic, în care existența omului devine interpretarea unui rol, iar "cât timp ne vom putea costuma și vom putea juca, suntem salvați!".

Planurile narațiunii se întrepătrund, iar povestea tinerilor și povestea violoncelistului și a elevei sale sunt prezentate în paralel, cu flashback-uri în trecutul personajelor. Timpul trece, iar Vladimir decide să plece spre casă, fiind condus de Ieronim și Maria Da Maria, ce își continuă apoi plimbarea împreună. Rămas singur, Antim deschide ultima sticlă de brandy și este trezit din starea de somnolență de una din numeroasele sale logodnice care-l aduce, după ce traversează cadrul de lumină al oglinzii din salon, într-o enormă sală de concerte și-l trage după ea pe o scară de marmură care urca la nesfârșit către un loc unde erau așteptați. El se oprește pentru o clipă să asculte ce se cântă în sală, iar fata necunoscută dispare fără urmă.

Personaje
 Ieronim Thanase — tânăr actor, care a devenit cunoscut în perioada în care era copil-minune în trupa Teatrului Municipal. Dezamăgit de public și, în general, de existență, el izbutește să uite tot ce a învățat și redescoperă sensurile adevărate ale spectacolului. Joacă în prezent pe scena unui teatru experimental, unde poate să interpreteze potrivit propriei imaginații.
 Manolache Antim — celebru violoncelist ce a cântat într-un cvartet din Viena și face parte în prezent din orchestra Filarmonicii din București. Este obsedat de vocația religioasă a artei și consideră că și-a trădat idealul artistic.
 Maria Daria Maria (Maria Da Maria) — o tânără absolventă de Conservator, admiratoare fanatică a violoncelistului Antim și o artistă de valoare.
 Vladimir Iconaru — elev în clasa a VII-a la Liceul "Gheorghe Lazăr", entomolog amator pasionat de coleoptere. Este originar din satul Adunați (județul Olt), fiind fiul unui învățător invalid de război.

Scrierea și publicarea nuvelei
Nuvela "Uniforme de general" a fost scrisă în decembrie 1971 la Chicago și New York (SUA), după cum menționează însuși autorul la sfârșitul scrierii. Prima sa publicare a avut loc în numărul inaugural (caietul nr. 1/1973) al revistei Ethos din Paris (Franța), ce a apărut în anul 1973 sub redacția lui Ioan Cușa și Virgil Ierunca. Ea a fost inclusă, alături de alte nuvele scrise de Mircea Eliade după 1967 și publicate în diferite reviste sau broșuri din străinătate, în volumul În curte la Dionis (pp. 133–188), tipărit în anul 1977 de Editura Caietele Inorogului din Paris.

Prima publicare în România a nuvelei "Uniforme de general" a avut loc abia în anul 1981, când Editura Cartea Românească din București a tipărit volumul În curte la Dionis, care cuprindea cele șase nuvele ce apăruseră în volumul omonim parizian, nuvelele "Pe strada Mântuleasa..." și "Tinerețe fără tinerețe", plus alte opt nuvele postbelice scrise în perioada 1945-1965 (șapte dintre ele apăruseră anterior în volumul La țigănci și alte povestiri (Editura pentru literatură, București, 1969), iar cea de-a opta era "O fotografie veche de 14 ani").

Analiză literară

Locul nuvelei în literatura fantastică a lui Mircea Eliade
Eseistul și istoricul religiilor Ioan Petru Culianu considera că există trei perioade de creație în proza fantastică a lui Eliade. Nuvelele scrise în perioada de dinainte de război au influențe folclorice, fenomenele paranormale (vampirism, întâmplări magice, călătorii misterioase în timp și spațiu) sunt presupuse a fi reale, iar revelarea sacrului este realizată de către un specialist inițiat (precum Andronic, dr. Zerlendi sau Swami Shivananda). Începuturile perioadei de creație din exil sunt marcate de elaborarea teoriei miracolului irecognoscibil, iar întâmplările fantastice (perceperea unei discontinuități temporale) sunt trăite de către un personaj inocent, "ingenuul, idiotul prin excelență al esoterismului arthurian medieval" extras din mitul lui Parsifal (cavalerul sărac cu duhul din miturile germane). În ambele cazuri are loc o irupție a fantasticului în cotidian.

Cea de-a treia perioadă de creație se deosebește de primele două printr-o încercare de "recuperare a tuturor celor ce suferă, a conștiințelor în derivă", această metamorfoză ieșind la iveală începând cu nuvela "Uniforme de general", ce inaugurează un întreg ciclu (format din nuvelele "Incognito la Buchenwald...", "Les Trois Grâces", "Pelerina", "Tinerețe fără de tinerețe" și "Dayan", precum și din romanul Nouăsprezece trandafiri) pe care Culianu l-a denumit "ciclul spectacolului și al criptografiei". Nuvela "În curte la Dionis" (1968) face trecerea între "ciclul idiotului" și "ciclul spectacolului".

Tema nuvelei
Opera lui Mircea Eliade urmărește recuperarea sacrului și a memoriei mitice; căile de acces către realitatea primordială sunt religia și teatrul. Regăsirea memoriei mitice (anamneza) determină o integrare a timpului uman în periodicitatea cosmică și eternitatea divină.

Tema principală a nuvelei "Uniforme de general" o reprezintă revelarea sensului existenței și salvarea spiritului prin intermediul spectacolului de teatru (potrivit lui Eugen Simion) sau "tema teatrului ca mijloc de evadare din timp" (după cum considera criticul Alex. Ștefănescu). Teatrul dobândise în ultimele secole o latură socială pronunțată, fiind considerat tot mai mult o activitate profană. Mircea Eliade respinge această concepție prin cele trei povestiri care se referă exclusiv la activitatea teatrală și în care personajul comun, Ieronim Thanase, lansează o teorie a teatrului, care integrează ideile științifice ale autorului despre mituri, simboluri și sacralitate. Teatrul devine în această accepțiune un mijloc de cucerire a libertății individului într-o societate dominată de restricții, în care pe parcursul unui spectacol de teatru de câteva ore pot avea loc întâmplări ce se petrec în realitate pe parcursul unei vieți de om. Un individ poate călători astfel prin stimularea imaginației într-o lume paralelă. Spectacolul îndeplinește rolul de catalizator al procesului de anamneză.

Narațiunea este formată din două scene care se derulează separat pentru a se uni apoi într-un singur spectacol. Prima scenă este reprezentată de incursiunea nocturnă în podul unei case vechi (casa văduvei generalului Calomfir) realizată de Ieronim Thanase, un fost copil-minune al Teatrului Municipal, și Vladimir Iconaru, elev de liceu și entomolog amator. Întâlnirea celor doi avusese loc cu două zile înainte pe maidan, elevul inocent fiind ales ca însoțitor în expediție datorită faptului că ducea în mână un porumbel rănit, părând a fi un mesager într-un oraș care pierduse sensul sacrului. Povestite de Ieronim, întâmplările capătă un aer mitic, iar situația reală pare mult prea săracă față de ceea ce s-ar fi putut întâmpla, simbolizând o superioritate a imaginației asupra realului. Versiunea lui Vladimir este diferită, fiind desacralizată: el a venit în pod pentru a fura o colecție de fluturi, a prins porumbelul pentru că era rănit și s-a îmbrăcat în uniforma de general pentru că-i era frig. Există așadar trei variante ale poveștii: evenimentul real, versiunea mitificată a lui Ieronim și versiunea prozaică a elevului.

Lumea este imaginată astfel ca un spectacol de teatru, în care elementele reale capătă rolul de semne ale unei lumi sacre camuflate. Personajele pot fi împărțite în două categorii: unii recunosc miturile și construiesc spectacolul (precum Ieronim sau Maria Daria Maria), iar alții sunt mesageri ai miturilor și personaje în spectacol (precum naivul Vladimir). O întâmplare simplă poate dobândi un sens simbolic care, prin deducție sau decodificare, poate aduce o revelație. Teatrul poate transforma astfel o existență istorică într-una mitică, prin schimbarea perspectivei.

Urmaș a două familii, Ieronim este naratorul acestor povești, pe care le interpretează și le conferă un aspect mitic. Un spectacol la care a participat în copilărie în noaptea de Sfântul Ioan i-a marcat existența, îndreptându-l către cariera de actor. Odată ce crește, simte cum publicul și ceilalți actori îl obligă să joace roluri pe care nu și le dorea și îi secătuiesc imaginația, prin impunerea unor restricții asemănătoare cu bătaia cu vergile peste degete a Mariei Da Maria de către o mulțime "compactă, rea, fără figură". Se revoltă și părăsește teatrul, izbutind să uite tot ce a fost învățat și redescoperind arta dramatică, iar în prezent joacă pe scena unui teatru experimental unde poate interpreta rolurile așa cum și le imaginează.

Ieronim afirmă că a descoperit sensul și funcția spectacolului: "Pentru mine, realitatea este adevărul total, adică ceea ce ne este dat să cunoaștem numai după moarte. Dar arta, și în special teatrul, spectacolul, ne revelează acest adevăr în tot ce se întâmplă în jurul nostru, și mai ales în tot ce ne putem imagina că se întâmplă. În fond, teatrul, ca și filozofia, este o pregătire pentru moarte. Cu deosebirea, pentru mine capitală, că spectacolul anticipează revelația morții, pentru că îți arată toate acestea aici, pe pământ, în viața de toate zilele...". Personajul pledează pentru o înnoire a teatrului și o regândire a organizării societății. Spre deosebire de el, maestrul Antim reduce înțelegerea la exercițiul rațiunii, ca la șah, după cum îi reproșează Ieronim: "Dar știi foarte bine că nici arta, nici viața nu pot fi înțelese numai prin rațiune. Orice se întâmplă în jurul nostru ar putea camufla un mister, așadar o revelație decisivă, un adevăr cutremurător".

Personajul este purtător al unei taine pe care i-o încredințase generăleasa Calomfir pe patul de moarte, dar pe care n-o poate dezvălui celorlalți decât prin parabole, legende și anecdote. Misterul sacru este astfel camuflat în povești enigmatice pe care puțini le pot descifra, înțelesurile adânci fiind ascunse în spatele întâmplărilor banale. Spectacolele de teatru pot aduce spectatorii într-o stare spirituală care să-i poată face capabili să recunoască miturile.

Oglinda este un element de decor ce reprezintă un pasaj de trecere către o lume sacră, inaccesibilă oamenilor obișnuiți. Ea este acoperită în majoritatea timpului cu o draperie semnificând neputința profanului de a avea acces la sacru. Imaginile pe care ea le dezvăluie sunt profunzimi sacre ce-i transfigurează pe cei ce pot trăi contactul cu spațiul mitic și timpul primordial ("nu erau fraze și cuvinte de copil, cât ar fi fost el de precoce, ci parcă ar fi vorbit altcineva prin tine, vreun semizeu sau erou mitologic, sau unul din personajele acelea fabuloase care pretindeai că-ți erau prieteni și cu care te întâlneai când voiai și unde voiai, nu numai în oglindă...").

Simbolismul personajului Antim
Criticul literar Angelo Mitchievici a împărțit personajele lui Mircea Eliade în trei tipuri, în funcție de nivelul de cunoaștere sau de inițiere la care au acces:
 o elită care se pregătește să părăsească existența profană, terestră, maeștri de inițiere precum Andronic din "Șarpele" (1937), doctorii Honigberger și Zerlendi din "Secretul doctorului Honigberger" (1940) sau profesorul Fărâmă din "Pe strada Mântuleasa...";
 personaje în curs de inițiere care și-au ratat existența în spațiul profan, marcată de unele confuzii, rătăciri și defazaje temporale, și urmează să se împlinească într-un spațiu transcendent, precum profesorul Gavrilescu din "La țigănci" (1959), Ștefan Viziru din Noaptea de Sânziene, Antim din "Uniforme de general" (1971), profesorul Dominic Matei din "Tinerețe fără tinerețe" (1976); și
 personaje complet opace care se află cu totul în spațiul profan precum detectivii francezi din "La umbra unui crin" sau anchetatorii profesorului Fărâmă din "Pe strada Mântuleasa...".

Violoncelistul Antim din această nuvelă este artistul ratat, conștient că a trădat idealul artistic. Pasionat de entomologie încă din adolescență (la fel ca și Eliade), el a citit pe la vârsta de 14-15 ani o povestire stranie care i-a schimbat viața, dar al cărei final nu și-l mai amintea. Era vorba de un faimos saltimbanc din Evul Mediu care a descoperit că arta fusese inventată în timpurile mitice pentru a-i distra pe zei și a înțeles că și-a trădat adevărata vocație, suferind o cădere și ajungând să-i distreze pe oameni. Este părăsit de logodnică după ce-i destăinuiește descoperirea lui. Având o revelație, Antim renunță la entomologie și devine artist, iar situația se repetă în cazul său: este părăsit de trei logodnice la scurtă vreme după ce le spune povestea. Arta îl transformă într-un erou tragic. Generăleasa Calomfir, care este potrivit lui Eugen Simion "singurul personaj teribil într-o lume sortită dispariției", consideră că vina îi aparține personajului din poveste (respectiv lui Antim), care își părăsește logodnica și își cauzează astfel propria nefericire. El privește în sus, înspre Cer, în loc să privească către oamenii din jurul său.

Personajul trăiește o stare de melancolie cauzată de ratarea întâlnirii cu sacrul și este cuprins de obsesia morții. În finalul nuvelei, el este răpit într-o lumină escatologică de una din logodnicele sale, care-l părăsise mai demult atunci când aflase că și-a trădat vocația artistică, și dus într-o enormă sală de concerte de unde se înalță pe o scară fără sfârșit. Antim se oprește însă din drumul spre Cer, iar logodnica necunoscută dispare fără urmă.

Localizarea acțiunii
Bucureștiul, locul acțiunii din "Uniforme de general", este centrul inițiatic al literaturii lui Mircea Eliade: "un oraș plin de semne, epifanii, un oraș inițiatic cu străzi care ascund mistere vechi și indivizi care poartă cu ei, fără să știe, mituri".

Casa generalului Calomfir a fost localizată de criticul literar Andreea Răsuceanu undeva pe strada Popa Soare sau pe strada Mântuleasa, deoarece se spune că locuitorii casei au alergat în timpul unui bombardament spre adăpostul antiaerian din capătul străzii, colț cu strada Popa Nan, străbătând probabil strada Plantelor. Clădirea a fost șubrezită de bombardamentele din timpul celui de-al Doilea Război Mondial și ajunsese în anii '50 o casă pe jumătate ruinată, "pustie, cu mai toate ferestrele sparte, lipite cu jurnale sau acoperite cu cartoane, și în care aproape nici o ușă nu se închidea bine". Mobilierul fusese vândut, ferestrele fuseseră acoperite cu scânduri, draperiile erau decolorate și zdrențuite, iar instalațiile electrice începuseră să nu mai funcționeze.

Trecerea timpului și moartea pe rând a aproape tuturor celor care au locuit acolo au dus la părăsirea clădirii ce a rămas doar o relicvă ruinată a unei lumi apuse, bântuită de duhurile foștilor locuitori, blestemați să cutreiere la nesfârșit locurile unde au trăit. Casa începe să se antropomorfizeze și scoate sunete sinistre: podelele scârțâie, ușile înțepenite gem, vântul suflă sinistru prin găurile apărute în acoperiș, se aude de peste tot "un geamăt surd, ca un suspin prelungit peste măsură, și apoi brusc sugrumat (...) urmat de un gâfâit scurt, speriat, ca și cum cineva ar fi trecut repede pe lângă ei și s-ar fi îndreptat grăbit spre ușa podului", precum și "altfel de zgomote, mai puternice, parcă cineva ar fi înaintat anevoie pe podeaua veche și șubredă, trăgând după el un sac cu lemne și uscături", iar lada de zestre, pe care o deschid cei doi, scoate niște scârțâituri metalice. Zgomotele ar proveni, potrivit lui Ieronim, de la fantomele a doi foști locuitori: Veronica și moș Vasile Chelaru, a căror trecere rămâne ascunsă celor care nu cred în existența lor de "sărmane duhuri, blestemate să cutreiere podul casei Calomfir".

Aprecieri critice
Nuvela "Uniforme de general" a avut parte de mai puține interpretări critice decât alte nuvele ale lui Eliade, printre cei care au analizat-o aflându-se Eugen Simion (în postfața "Nuvelele textului mitic", la vol. Mircea Eliade, În curte la Dionis, Ed. Cartea Românească, București, 1981), Nicolae Manolescu ("Sărbătoarea povestirii", în România literară, anul XIV, nr. 31, joi 30 iulie 1981, p. 9) și Ioan Petru Culianu (în vol. Studii românești. Vol. I: Fantasmele nihilismului. Secretul doctorului Eliade, ed. a II-a, Ed. Polirom, Iași, 2006).

Scrierile fantastice ale lui Mircea Eliade sunt împărțite de eseistul și istoricul religiilor Ioan Petru Culianu în două categorii în funcție de raportarea personajului principal la întâlnirea cu sacrul. Majoritatea narațiunilor lui Eliade prezintă o întâlnire pasivă, nedeliberată, cu sacrul, această experiență fiind etichetată drept "chemare". Spre deosebire de acestea, cele trei scrieri ("Uniforme de general", "Incognito la Buchenwald..." și Nouăsprezece trandafiri) care formează un ciclu, al cărui personaj principal este Ieronim Thanase, au ca subiect căutarea deliberată a unei întâlniri decisive cu sacrul, adică o evadare din condiționarea istorică ce a fost denumită "zen românesc". În opinia lui Culianu, lumea și istoria sunt percepute de Eliade doar ca "un camuflaj al unei realități străine, care poate irupe uneori în viața cotidiană".

Academicianul Eugen Simion considera că această nuvelă prezintă ideea lui Eliade despre funcția spectacolului, având o narațiune plină de simboluri care atribuie sensuri mitice unor elemente comune precum podul, noaptea sau întunericul.

Traduceri
Nuvela "Uniforme de general" a fost tradusă în mai multe limbi străine: germană ("Generalsuniformen", în vol. Bei den Zigeunerinnen: Phantastische Geschichten, Suhrkamp, Frankfurt am Main, 1980; traducere de Edith Silbermann), franceză ("Uniformes de général", în vol. Uniformes de général, Gallimard, Paris, 1981; traducere de Alain Paruit), spaniolă ("Uniformes de general", în vol. Relatos fantásticos, Editorial Kairós, Barcelona, 1999; traducere de Joaquín Garrigós Bueno),
 cehă ("Generálské uniformy", în vol. Hádání z kamenů, Editura Argo, Praga, 2000; traducere de Jiří Našinec),
 rusă ("Генеральские мундиры", în vol. Генеральские мундиры, Editura Nika-Țentr, Kiev, 2000; traducere de N.A. Stratanovskaia),
 japoneză ("Shōgun no fuku", în vol. Eriāde gensō shōsetsu zenshū, vol. 2 (1959-1971), Sakuhinsha, Chiyoda, Tokyo, 2004; traducere de Haruya Sumiya),
 maghiară ("Tábornoki egyenruhák", în vol. Dionüszosz kertjében, Editura Metropolis Media, Budapesta, 2013; traducere de Attila Joó).

Adaptări

Teatru TV
Nuvela a fost ecranizată de către TVR într-o piesă de teatru TV regizată de Constantin Dicu și difuzată la 11 noiembrie 1996.

Film
Filmul Eu sunt Adam! (1996) a fost inspirat din proza fantastică a lui Mircea Eliade, mai precis din nuvelele "Pe strada Mântuleasa...", "La țigănci" și "Uniforme de general". Cineastul Dan Pița (scenaristul și regizorul acestui film) a plecat de la ideea că toate cele trei nuvele au un personaj comun: profesorul. Este vorba de profesorul de pian Gavrilescu din nuvela "La țigănci", profesorul de violoncel Antim din nuvela "Uniforme de general" și profesorul Fărâmă din nuvela "Pe strada Mântuleasa", fiecare dintre ei fiind obsedați de trecut și victime ale propriei lor identități.

Personajul principal al filmului este un profesor de muzică de la o școală primară de pe strada Mântuleasa (interpretat de Ștefan Iordache) care a fost arestat în anii '50 ai secolului al XX-lea de către Securitate și anchetat timp de 12 ani până la pierderea identității; pentru a-și amâna sentința el inventează tot felul de povești stranii, unele reale și altele imaginare. Filmul are o durată de 108 minute și începe cu o secvență inspirată din nuvela "Uniforme de general" în care profesorul Adam, ce sosise neașteptat acasă alături de eleva Maria Da Maria (Alina Chivulescu), își surprinde nepotul Ieronim (Mihai Călin) în timp ce căuta în podul casei, alături de elevul Vladimir, două uniforme de general. Generăleasa Calomfir apare în unele flashback-uri, folosind puterea miraculoasă a nepotului ei pentru a face să apară în oglinzile din salon personaje din alte vremuri.

Criticul Călin Căliman considera acest film ca fiind "cel mai ambițios proiect estetic" al lui Dan Pița, o ecranizare "ambițioasă, riscantă și dificilă" a scrierilor lui Mircea Eliade. În opinia sa, filmul lui Dan Pița prezintă încercarea disperată a intelectualului ce trăiește într-o epocă totalitară și absurdă de a-și regăsi identitatea pierdută, proces în care se rătăcește atât de mult în propriul trecut încât pierde orice legătură cu prezentul. Criticul de film Călin Stănculescu a formulat o opinie mai vehementă, afirmând că Eu sunt Adam! este "cvasiinutil, ineficient ca abordare a literaturii lui Mircea Eliade și minor ca demers cinematografic".

Note

Bibliografie
 Ioan Petru Culianu, Studii românești. Vol. I: Fantasmele nihilismului. Secretul doctorului Eliade, ediția a II-a, Editura Polirom, Iași, 2006.

Legături externe

Nuvele de Mircea Eliade
Nuvele românești

Uniforme de general


Gordon Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Gordon Township (Minnesota)
 Gordon Township (North Dakota)

Gordon Township


En akkumulator laderegulator eller ladekredsløb begrænser den elektriske strøm, som sendes ind i "opladeregulator" (eller ud af "afladeregulator") akkumulatoren.

Termen "laderegulator" kan referere til enten en separat enhed - eller et styrekredsløb integreret i en akkumulatorpakke, batteri-/akkumulator-dreven apparat eller akkumulatorlader.

Hvis laderegulatoren indeholder et indlejret system - typisk i form af en mikrocontroller - kaldes den en computerstyret laderegulator og indeholder så også et batteristyresystem.

(Op)laderegulatoren forhindrer overladning og kan også beskytte mod overspænding, hvilket ellers vil reducere akkumulatorens ydelse og livslængde - herudover kan overladning og overspænding udgøre en sikkerhedsrisiko. Et eksempel på en simpel opladeregulator er et laderelæ.

En laderegulator kan også indeholde en "afladeregulator" eller akkumulatorvagt (batterivagt, eng. Low Voltage Disconnect; LVD), som forhindrer fuld afladning eller overafladning. Overafladning er, når den maksimale afladestrøm overskrides - eller når mindst én celles spænding falder under minimumscellespændingen eller endda skifter polaritet. En akkumulatorvagt beskytter akkumulatoren, så den bør bibeholde en normal levetid.

Kilder/referencer

Se også
Pulse Width Modulation (PWM)
Off-the-grid
Solcellevekselretter
Zenerdiode

Akkumulatorteknik
Elektrisk energistyring

Laderegulator


أورينج  أو أورانج هي إحدى مدن مقاطعة أورانج، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 6 أبريل، 1888.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لأورانج في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان أورانج 128,821 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 40,930 أسرة وعدد العائلات 30,168 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 41,904 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 70.50% من البيض و1.60% من الأمريكيين الأفارقة و0.78% من الأمريكيين الأصليين و9.32% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.23% من سكان جزر المحيط الهادئ و13.82% من الأعراق الأخرى و3.75% من عرقين مختلطين أو أكثر و32.16% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 40,930 أسرة كانت نسبة 40.8% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 57.1% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 11.6% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 5% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 26.3% من غير العائلات. تألفت نسبة 19.5% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 6.6% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.02، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.43.

بلغ العمر الوسطي للسكان 33.2 عاماً. وكانت نسبة 26% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 8.6% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 32.1% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 20.1% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 9% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 98.0 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 95.6 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 58,994 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 64,573 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 42,144 دولارًا مقابل 34,159 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 24,294 دولارًا. وكانت نسبة 6.8% من العائلات ونسبة 10% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 12.9% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 7.5% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان أورانج 136,416 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 43,367 أسرة وعدد العائلات 31,256 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 45,111 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 67.09% من البيض و1.63% من الأمريكيين الأفارقة و0.73% من الأمريكيين الأصليين و11.25% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.26% من سكان جزر المحيط الهادئ و15.08% من الأعراق الأخرى و3.96% من عرقين مختلطين أو أكثر و38.13% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 43,367 أسرة كانت نسبة 37.6% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 54.4% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 12.1% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 5.6% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 27.9% من غير العائلات. تألفت نسبة 19.6% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 7.2% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.00، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.42.

بلغ العمر الوسطي للسكان 34.8 عاماً. وكانت نسبة 23.5% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 12% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 29% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 24.7% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 10.7% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 50.4% ذكور و49.6% إناث.

توأمة
لأورانج (كاليفورنيا) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 مدينة كيريتارو

 أورانج
 أورانج (فوكلوز)

أعلام

 جايسون لي
 جيسيكا هاردي
 مايك بومبيو
 داني دانييلس
 ستيف جونسون

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1869
تأسيسات سنة 1888 في كاليفورنيا
مدن في مقاطعة أورانج (كاليفورنيا)
مدن كاليفورنيا

أورانج (كاليفورنيا)


Na vodenom putu je njemačka dokumentarna serija u potpunosti posvećena temama svjetskih voda koje su vječno u mijeni. Istražuje goleme mogućnosti koje more pruža i čovjeku i životinjama: kao životni prostor, područje znanstvenoga istraživanja, radno mjesto i raj za razonodu. Za razliku od filmova o prirodi, putopisa ili znanstvenih emisija, serija pokušava pronaći neobičnu perspektivu života i rada pokraj jezera, rijeka i oceana diljem svijeta. Nudi očaravajuće slike, prostranstvo i dubinu.

Sezone
Navedene su sezone prikazane u Hrvatskoj, na HRT1, HRT2 i HRT3.
9. sezona
10. sezona
11. sezona

Izvori

Njemačke serije

Na vodenom putu


Varis sözcüğü ile şunlardan biri kastedilmiş olabilir:

 Varis (hastalık)
 Vâris (Mirasçı)
 Vâris, Allah'ın 99 isminden biri

Varis


An Ornithidium vagans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Ornithidium vagans in nahilalakip ha genus nga Ornithidium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ornithidium

Ornithidium vagans


Kuća Štambuk-Paloc je ruševina u Selcima na Braču.

Opis
Kamena dvokatnica podignuta 1869. sučelice crkvi Krista Kralja u Selcima. Reprezentativnu građevinu podigla je obitelj, ugledni trgovci i kamenoklesari te vlasnici lokalnih kamenoloma. Neoklasicistička zgrada građena je kamenim blokovima s finim sljubnicama i ukrašena bogatom arhitektonskom plastikom te balkonima na prvom i drugom katu. Na zapadnoj strani je središnji luminar s uklesanom godinom gradnje. Vrsni je primjer bračkog kamenoklesarskog umijeća, ali je teško oštećena prilikom talijanskog paleža Selaca 1943. i nikad nije obnovljena.

Zaštita
Pod oznakom P-4445 bila ke zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa preventivno zaštićenog kulturnog dobra.

Izvori

Građevine u Selcima

Kuća Štambuk-Paloc u Selcima


Soul To Squeeze er en sang skrevet og indspillet af det amerikanske rockband Red Hot Chili Peppers. Sangen blev indspillet under produktionen af bandets femte studiealbum, Blood Sugar Sex Magik, men først udgivet i 1993 i sammenhæng med udgivelsen af soundtracket til filmen Coneheads. Sangen blev genudgivet i 2003 på bandets Greatest Hits kompilations-album.

Bandet optrådte for første gang med sangen i 1998, efter guitaristen, John Frusciantes, tilbagevenden til bandet.

Red Hot Chili Peppers

Soul to Squeeze


Databeskyttelsesdirektivet refererer til "Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger". Databeskyttelsesdirektivet bliver ophævet når Persondataforordningen træder i kraft 25. maj 2018.

Referencer

Eksterne henvisninger
 https://www.datatilsynet.dk/lovgivning/databeskyttelsesdirektivet/
 http://eur-lex.europa.eu/legal-content/DA/TXT/HTML/?uri=CELEX:32016R0679&from=EN

Databeskyttelse
EU-direktiver

Databeskyttelsesdirektivet


La bataille de Garfagnana (), connue des Allemands sous le nom d'opération Wintergewitter () et surnommée  (), est une offensive menée par les forces de l'Axe contre les forces américaines sur le secteur ouest de la ligne gothique pendant la Seconde Guerre mondiale. Elle s'est déroulée en décembre 1944 dans le nord des Apennins toscans, près de Massa et Lucca.

A la fin du mois de , la 14 armée allemande du général Kurt von Tippelskirch, utilisant une force mixte italo-allemande de quelque huit bataillons d'infanterie, lance une attaque à objectifs limités sur l'aile gauche de la 5 armée américaine dans la vallée de Serchio. Anticipant une opération de ce type, les Alliés avaient ordonné à deux brigades de la 8 division d'infanterie indienne de passer rapidement à travers les Apennins pour renforcer la 92 division d'infanterie américaine. Au moment de leurs arrivées, les Allemands et les Italiens mènent une offensive pour capturer Barga et mettre en déroute la division américaine. Les rapports des soldats américains capturés indiquent qu'ils avaient eu l'intention de se retirer à Lucques et au-delà, mais une action décisive du major-général de la division indienne  stabilise la situation. Une fois leurs objectifs atteints, la force germano-italienne interrompit l'attaque puis se replia.

Barga est reprise une semaine plus tard par le Nouvel An et le front de la ligne gothique ouest restera quasi stable jusqu'à la fin du mois de .

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne Gothique
 Campagne d'Italie (Seconde Guerre mondiale)
 Rodolfo Graziani
 Histoire militaire de l'Italie pendant la Seconde Guerre mondiale
 92 division d'infanterie
 John R. Fox
 Esercito Nazionale Repubblicano
 Groupe d'armées Ligurie

Bibliographie

Liens externes
 Photos of Monte Rosa "Alpini" fighting in Garfagnana mountains
 Detailed Map of the "Offensiva di Natale" in Garfagnana
 Photos and information on Monte Rosa Division offensive in Garfagnana

Garfagnana
Garfagnana
Garfagnana
Garfagnana
Histoire de la Toscane
Décembre 1944
1944 en Italie
Bataille de 1944
Campagne d'Italie (1943-1945)

Bataille de Garfagnana


Oul în ceai negru este un aliment chinezesc, de obicei vândut drept gustare, preparat prin fierberea în ceai, sos și/sau condimente a unui ou deja fiert, dar căruia i se crapă coaja ușor. Este cunoscut și sub numele de ou marmorat, datorită fisurilor din coajă care creează linii închise la culoare, similare cu cele din marmură. Aceste ouă sunt de obicei vândute pe stradă sau în piețe de noapte în majoritatea comunităților chineze din întreaga lume, dar și în restaurante orientale. Deși este originar din China și este în mod tradițional asociat cu bucătăria chinezească, alte rețete similare și variațiuni au fost create în Asia.

Mod de preparare

Metoda tradițională
Ouăle parfumate și aromate în ceai sunt un aliment tradițional chinezesc. Rețeta originală folosește diverse condimente, sos de soia și frunze de ceai negru. Un condiment frecvent utilizat pentru aromatizarea ouălor este pudra de cinci mirodenii, care conține scorțișoară, anason, semințe de fenicul, cuișoare și boabe de piper Szechuan măcinate. Unele rețete nu folosesc frunze de ceai, dar sunt totuși numite "ouă în ceai". În metoda tradițională de preparare, ouăle sunt fierte tari. Ouăle fierte sunt apoi scoase din apă și coaja fiecărui ou este ușor crăpată de jur împrejur. Fisurile mici produc un efect marmorat mai puternic, vizibil atunci când oul este decojit pentru a fi mâncat. Apa care s-a infiltrat în ou în timpul fierberii trebuie lăsată să se scurgă natural. După aproximativ zece minute, ouăle crăpate sunt gata pentru a fi introduse în ceaiul condimentat și fierte încet, la foc mediu. Această fierbere permite lichidului condimentat să se infiltreze prin fisuri și să marineze ouăle în interiorul cojilor. După aproximativ douăzeci de minute, ouăle și lichidul sunt transferate într-un recipient de ceramică sau sticlă și refrigerate. Pentru cele mai bune rezultate, ouăle trebuie să rămână în lichid timp de cel puțin câteva ore. Culoarea întunecată de ceaiului condimentat dă ouălor un efect marmorat atunci când sunt decojite pentru a fi consumate.

Metoda rapidă

O altă metodă de a face ouă în ceai este de a fierbe ouăle tari, apoi decojite și puse în ceaiul condimentat la foc mic pentru puțin timp. Ouăle și lichidul sunt apoi refrigerate într-un recipient de ceramică sau sticlă. Această metodă necesită o durată de preparare mai scurtă decât metoda tradițională. În schimb, oul este mai puțin atrăgător, fără efectul marmorat prezent la cele preparate prin metoda tradițională. Ouăle pot fi consumate în orice moment. Cu cât rămân mai mult în ceaiul condimentat, cu atât aroma va fi mai puternică. Un ou în ceai negru perfect condimentat ar trebui să prezinte o aromă echilibrată între cea naturală, de ou, și cea de condimente. Metoda prin crăparea cojii este cea formală pentru această rețetă de ou.

Această rețetă de ou în ceai negru este foarte similară cu cea de ou în soia.

Aspect și aromă

Când coaja este înlăturată, oul ar trebui să aibă pete deschise și închise de culoare maro, cu un ton maroniu-mediu de-a lungul fisurilor de coajă. Gălbenușul trebuie să fie complet galben, iar ouăle răsfierte vor avea un strat gri subțire pe exteriorul gălbenușului. Aroma depinde de ceai (tip și concentrație) și de varietatea de condimente folosite. Amestecul de  cinci mirodenii dă un gust ușor sărat albușului, iar ceaiul ar trebui să evidențieze aroma gălbenușului.

Variațiuni

China continentală

În China continentală, ouăle în ceai sunt un aliment uzual. Ouăle sunt vândute în magazine, restaurante și de vânzătorii ambulanți.

Taiwan
În Taiwan, ouăle în ceai sunt specifice magazinelor alimentare. Doar în lanțul de magazine 7-Eleven se vând în medie 40 de milioane de ouă în ceai anual. În ultimii ani, marii producători de ouă în ceai au început să producă ouă cu aromă de fructe, precum zmeură și afine, dar și ouă de rață sărate.

Indonezia și Malaezia
În Indonezia și Malaezia, ouăle în ceai au fost preluate în bucătăria nativă sub numele de telur pindang, iar ingredientele au fost ușor schimbate. În Indonezia, ouăle telur pindang sunt fierte tari într-un amestec de condimente, sare și sos de soia. În loc de ceai negru, versiunea indoneziană folosește coji de ceapă eșalotă, frunze de lemn de tec sau frunze de guava ca agenți de colorare. Telur pindang este găsit pretutindeni în Indonezia, dar este mult mai răspândit în Java și Sumatra de Sud. Ouăle telur pindang sunt adesea servite ca parte a tumpeng, nasi kuning sau nasi campur. În Yogyakarta, telur pindang este adesea servit cu nasi gudeg sau doar cu orez.

În ce privește Malaezia, se crede că telur pindang își are rădăcinile în statul Johor, unde este cel mai popular, dar poate fi găsit în alte părți ale Peninsulei Malacca. Acest fel are chiar sub-variante ale rețetei tradiționale din Johor în multe alte regiuni din sud. Telur pindang este întâlnit doar ocazional în bucătăria malaeziană, deoarece necesită mult timp și efort, fiind servit numai la ocazii speciale precum nunți. Există însă mulți producători și furnizori de telur pindang la nivel național.

Vezi și
 Ou centenar
 Ou în soia

Note

Bucătăria chinezească
Mâncare pe bază de ouă

Ou în ceai negru


An Epidendrum chalcochromum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eric Hágsater. An Epidendrum chalcochromum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum chalcochromum


بورا بورا  هي جزيرة من جزر ليوارد الذي يشكل جزء أرخبيل المجتمع في بولينيزيا الفرنسية التابعة لفرنسا في المحيط الهادي. تقع الجزيرة على بعد 230 كم شمال غرب بابيتي، تحيط بالجزيرة بحيرة وحاجز شعاب مرجانية. تتكون الجزيرة من بقايا براكين خامدة ترتفع إلى اثنين من القمم، جبل باهيا وجبل أويتمانو ويصل أعلى ارتفاع في الجزيرة إلى 727م.
تتركز كثافة السكان في منطقة فيتابي على الجانب الغربي من الجزيرة خلال أغسطس، 2007م بلغ تعداد سكان الجزيرة الكلي إلى 8,880 نسمة وتقتصر منتجات الجزيرة في الغالب على المنتجات البحرية ومحاصيل أشجار جوز الهند وثمارها.

التسمية
الاسم الأصلي للجزيرة في اللغة التاهيتية هو Pora Pora، والذي يعني: الولادة الأولى.

جغرافيا
تتكوّن بورا بورا من مجموعة جزر؛ حيث تعدّ بورا بورا الجزيرة الرئيسيّة في هذه الجزر، وهناك جزر أخرى غيرها مثل: جزيرة الشعب المرجانيّة تابي، وجزيرة الشعب المرجانية أتول. بالإضافة إلى أنّ موقع جزر بورا بورا الجغرافي يميّزها؛ حيث تحدّها من الجهة الشماليّة جزيرة الشعب المرجانية أتول، كما لا يوجد سكّان فعليين على جزيرتي تابي وأتول، وإنّما يأتيها العمّال لحصد ثمار جوز الهند.

الإدارة
تعتبر الجزيرة إدارياً بلدية في التقسيم الإداري لبولينيزيا الفرنسية وهي تابعة لمنطقة [[جزر ليوارد (جزر المجتمع)
|جزر ليوارد]]. بلدية بورا بورا تتكون من جزيرة بورا بورا مع جزر أخرى تتكون من شعب وهما تابي وأتول، ويقعان إلى الشمال من بورا بورا. جزيرة تابي ليس فيها سكان دائمون وإنما ينتقل إليها دورياً حوالي 50 عامل لجني ثمار محصول جوز الهند.

التاريخ

أول من استوطن الجزيرة هم البولينيزيون في حوالي القرن الرابع للميلاد وقد أطلقوا عليها اسم فافاو. أول من شاهد الجزيرة كان الأروبي جاكوب روغجفين عام 1722م. وكذلك المستكشف جيمس كوك عام 1769م. وصلت جمعية التبشير اللندنية إلى الجزيرة عام 1820م. وفي عام 1842م أصبحت بورا بورا محمية فرنسية ولازالت كذلك حتى اليوم.

الحرب العالمية الثانية
بعد أحداث 7 ديسمبر، 1941م وبعد الهجوم على قاعدة بيرل هاربر من طرف اليابان، ودخول الولايات المتحدة الحرب العالمية الثانية. اختيرت بورا بورا قاعدة منطقة جنوب المحيط الهادئ لأهداف عسكرية حيث كانت تستعمل كمستودع للنفط ومهبط للطائرات وقاعدة بحرية، كما شيدت حصن دفاعي معروف باسم عملية البوبكات ، كانت تحتوي على 9 سفن عسكرية و 20,000 طن من المعدات وما يقرب من 5,000 جندي. كما كان هناك سبعة مدافع بحرية ضخمة اقيمت في نقاط إستراتيجية في أنحاء الجزيرة لحمايتها ضد أي هجوم عسكري محتمل.

الاقتصاد

تعتمد الجزيرة بشكل أساسي على السياحة.

السكان
على الرغم من الفرنسية والتاهيتية هي أهم اللغات التي يتحدث بها السكان، وكانوا على اتصال مع بعض السياح عموما قيادة الإنجليزية. معظم زوار بورا بورا هي الأمريكية واليابانية أو الأوروبية. وسائل النقل العام على الجزيرة محدودة، تتألف من حافلة واحدة في منتصف الطريق الذي يذهب في جميع أنحاء الجزيرة، وعودة كل ساعة تقريبا. الدراجات الموصى طريقة النقل. هناك أيضا متعة صغيرة لتأجير السيارات في Vaitape. بورا بورا هو مرصود لالغطس والغوص في وحول البحيرة. أنواع كثيرة من أسماك القرش وق الأشعة تسكن المحيطة هيئة المياه. وهناك عدد قليل من المشغلين الغوص على الجزيرة تعرض مانتا شعاع الغطس والغوص لالقرش الثديية.

مراجع

وصلات خارجية
 بورا بورا -- دليل للسياح

بورا بورا
براكين بولينزيا الفرنسية
بولينيزيا
جزر المجتمع
جزر بركانية

بورا بورا


Meadville ist eine Stadt im Nordwesten des US-Bundesstaats Pennsylvania und County Seat von Crawford County. Das U.S. Census Bureau hat bei der Volkszählung 2020 eine Einwohnerzahl von 13.050 ermittelt.

Geschichte

Gründung und Namensherkunft
Meadville war die erste dauerhafte Siedlung im Norden Pennsylvanias. David Mead, der Namensgeber des Ortes, wählte 1788 mit einer Siedlergruppe die geographische günstige Lage am Zusammenfluss des Cussewago Creeks mit dem French Creek als Wohn- und Arbeitsstätte aus. Chief Custaloga, ein Führer dort lebender Indianer, rodete die Fläche zur Ansiedlung und zum Maisanbau. Nachfolgende Bedrohungen durch benachbarte Indianerstämme führten 1791 zur zeitweiligen Evakuierung des Ortes.
Um 1800 kamen vermehrt Siedler in das Gebiet von Meadville, sie hatten im Zuge des Unabhängigkeitskrieges Landprämien erhalten. 1815 wurde in Meadville schon ein College gegründet, das Allegheny College, das bis heute existiert und an dem etwa 2000 Studenten eingeschrieben sind.

Wirtschaft
Gegen Ende des 19. Jahrhunderts waren die Landwirtschaft, der Holzhandel und die Erzverhüttung die Haupterwerbszweige. Die Talon Corporation, Hersteller von Zippverschlüssen, hatte ihren Firmensitz in der Stadt. Da die Textilindustrie weitgehend von der Wirtschaftskrise, der Great Depression, unberührt blieb, erlebte Meadville eine Bevölkerungsboom.
Nach dem Zweiten Weltkrieg setzte sich der industrielle Erfolg der Stadt fort. Weitere große Firmen wie Erie Railroad, Avtex Fibers, Channellock Tools und Dad's Pet Food verlegten ihre Produktionsstätten nach Meadville. Mit dem Rückgang der Schwerindustrie ging ein Aufstieg der Leichtindustrie einher, wodurch Meadville den Beinamen Tool City erhielt.

Bevölkerungsentwicklung
Nachfolgende Tabelle zeigt die Bevölkerungsentwicklung:

Sehenswürdigkeiten
In Meadville Downtown sind unter anderem das Baldwin-Reynold House, die Bentley Hall, das Roueche House und das Judge Henry Shippen House im National Register of Historic Places (NRHP) aufgeführt.

Acht Bauwerke und Bezirke in der Stadt sind insgesamt im NRHP eingetragen (Stand 29. Oktober 2020).

Trivia
Die Rockband Phish wurde von einem Besuch einer Hochzeitsfeier in Meadville zu dem Song Bittersweet Motel  inspiriert.

Söhne und Töchter der Stadt

 Alexander S. McDill (1822–1875), Politiker
 Samuel Bernard Dick (1836–1907), Politiker
 Joel Hastings Metcalf (1866–1925), Astronom
 Charles Homer Haskins (1870–1937), Mediävist
 Laurence K. Walrath (1909–1976), Jurist und Regierungsbediensteter
 Paul Moer (1916–2010), Jazzpianist
 Sharon Stone (* 1958), Filmschauspielerin
 Gail Z. Martin (* 1962), Fantasyautorin
 Amy Palmiero-Winters (* 1972), Ultramarathon-Läuferin und Triathletin
 Taylor Cameron Carpenter (* 1981), Organist und Komponist
 Victoria Van Meter (1982–2008), Pilotin

Weblinks

 Offizielle Website

Einzelnachweise

Ort in Pennsylvania
County Seat in Pennsylvania

Ort in Nordamerika

Meadville (Pennsylvania)


Olaylar
 Beneventum Savaşı'nda Romalılar, Yunanları ağır bir yenilgiye uğrattılar.

Doğumlar

Ölümler
 Öklid, İskenderiyeli matematikçi (d. MÖ 330)
 Phyrrhon, kuşkuculuğun kurucusu ünlü Yunan düşünür (d. MÖ 365)

MÖ 275


Oyunlarla Yaşayanlar, Oğuz Atay'ın yazdığı tek tiyatro oyunu.

Tutunamayanlar ve Tehlikeli Oyunlar'la bir üçleme niteliği taşıdığı söylenir.

Konusu
Çok çeşitli kültürlü, yaşamını sürdürmekle sanat üretmek, düşündüğünü söylemeye çalışmakla ortamın isteklerini karşılamak arasında boğulup kalmış bir emekli tarih öğretmeni ve ailesi çevresinde oyunlarla yaşayan insanlar. Bir yanda hamasi bir tarih, bir yanda güncel gerçekler, bir yanda sanat, bir yanda da geçim sıkıntısıyla süren hayat.
İşte, Oyunlarla Yaşayanlar'da emekli tarih öğretmeni Coşkun Ermiş'in dramı. "Oyun nerede başlıyor, yaşam nerede bitiyor?" diye soruyor Coşkun. Öyle ki o, Napoleon piyesleri yazmaya çalışırken, komşusu oyuncu Saffet ondan Vodvil türünde oyunlar yazmasını istiyor. Tiyatro patronu Servet ise Antik Yunan dönemi oyunları sipariş ediyor. Oysa Coşkun beyin evinde bir başka oyun sahnelenmektedir. Bunamış kayınvalidesi Saadet Nine kendisini ziyarete gelecek Cemil Paşa'yı kurduğu hayaller içinde beklemektedir. Oğlu Ümit, okuldan, dersten sıkılmış bir halde sürekli sulu oyunlar ve taklitler yapmaktadır. Karısı Cemile ise oyunun başında çalışan, evin yükünü dikiş dikerek sırtlamış tek gerçekçi kişi iken o da gerçeğin dışına çıkmaya hayalden oyunlar kurmaya başlamıştır.

Gösterimleri
Oyunlarla Yaşayanlar, Türk Tiyatrosunun önemli oyunlarından biri olarak çok sayıda tiyatro topluluğu tarafından birçok kez yorumlanmıştır. Bu yorumların en önemlisi 80'li yıllarda Mehmet Ulusoy yönetimindeki sahnelenişidir. 1998-99 sezonunda İstanbul Şehir Tiyatroları tarafından Macit Koper yönetiminde ve 2005-6 sezonunda Ankara Devlet Tiyatrosu tarafından Cahit Tüfekçi yönetiminde olumsuz eleştiriler alan sahnelenişleri de vardır.

En son sahneleyen kadrolar
 Ankara Devlet Tiyatrosu (2005 Trabzon-?)
 Süleyman Demirel Üniversitesi - Güzel Sanatlar Fakültesi/Tiyatro Bölümü (2004 Isparta)
 Sabancı Üniversitesi (2004-2009)
 Ankara Üniversitesi Tiyatro Topluluğu - Labarba (2013-2014)
 Uludağ Üniversitesi Güzel Sanatlar Fakültesi Sahne Sanatları Bölümü Oyunculuk ve Dramatik yazarlık ASD (2016)
 İzmir Devlet Tiyatrosu (2016)
 ODTÜ Mezunlar Derneği Oyuncuları (2016)

Televizyon filmi
Oyunun, Erdal Özkan'ın aynı isimle senaryolaştırıp yönettiği, TRT yapımı bir TV filmi de bulunmaktadır. Filmin Nihat İleri, Mustafa Uğurlu, Selda Özer, Funda İlhan, Suna Selen, Can Kolukısa, Cezmi Baskın'dan oluşan bir kadrosu vardır.

Kaynakça

Oğuz Atay oyunları
Türkçe tiyatro oyunları

Oyunlarla Yaşayanlar


Esta é uma lista de filmes produzidos pelo estúdio de cinema norte-americano Walt Disney Studios, uma das divisões da Walt Disney Company e um dos "Grande Cinco" principais estúdios de cinema. A lista inclui filmes produzidos ou lançados por todas as gravadoras ou subsidiárias existentes e extintas da Walt Disney Studios; incluindo Walt Disney Pictures, Walt Disney Animation Studios, Pixar Animation Studios, Marvel Studios, Lucasfilm, 20th Century Studios, Searchlight Pictures, Disneynature, Touchstone Pictures e Hollywood Pictures. A lista não inclui filmes produzidos por estúdios que agora são propriedade da Disney (como parte de aquisições), mas historicamente não foram distribuídos pela Disney durante seu período inicial original de lançamento.

Todos os filmes listados são lançamentos teatrais da Walt Disney Studios Motion Pictures (incluindo 20th Century Studios, Star Distribution (América Latina e Brasil) e selo Buena Vista International) ou Searchlight Pictures e Star Studios, a menos que especificado.

 Filmes rotulados com o símbolo ‡ significam um lançamento exclusivamente através do Disney+ ou de seus serviços irmãos e hubs de conteúdo (incluindo Disney+ Hotstar na Índia).
 Filmes rotulados com o símbolo † significam um lançamento de vídeo sob demanda premium através do Disney+.
 Filmes marcados com o símbolo § significam um lançamento simultâneo nos cinemas e em vídeo sob demanda premium através do Disney+.
 Filmes marcados com o símbolo * significam um lançamento através de um serviço de streaming terceirizado.

Lançados

Futuros

Filmes não especificados com datas
Esses filmes não são especificados, mas têm datas confirmadas da Walt Disney Studios.

Filmes sem data

Ver também
 Lista de filmes de televisão da Disney
 Lista de filmes animados da Disney
 Lista de filmes animados da 20th Century Studios
 Lista de filmes originais do Disney+
 Lista de filmes da Hollywood Pictures
 Lista de filmes originais do Hulu
 Lista de filmes lançados pela Lucasfilm
 Lista de filmes da Marvel Studios
 Lista de filmes da Star Studios
 Lista de filmes da Fox Star Studios (2009–2022)
 Lista de filmes da Searchlight Pictures
 Lista de filmes da 20th Century Studios
 Lista de filmes da Touchstone Pictures
 Lista de filmes da Disney
 :Categoria:Listas de filmes por estúdio

Notas

Referências

Leitura adicional
 Lista de todos os filmes lançados pela Disney, independentemente do selo—Disney D23

Ligações externas
 The Walt Disney Studios

Década de 2020 no cinema
Filmes 2020
Listas de filmes lançados pela Disney
Listas de filmes da década de 2020
Filmes dos Estados Unidos por estúdio

Lista de filmes da Walt Disney Studios (2020–2029)


El Rally Cataluña de 2003, oficialmente 39º Rally Catalunya - Costa Brava (Rallye de España), fue la edición 39º y la décimo tercera ronda de la temporada 2003 del Campeonato Mundial de Rally. Ese año el rally cambió de fecha y pasó de celebrarse del mes de marzo al mes de octubre, concretamente los días 24 al 26 de octubre. Contó con veintidós tramos de asfalto con un total de 381.18 km cronometrados.

El vencedor fue el francés Gilles Panizzi con un Peugeot 206 WRC que lograba su segunda victoria consecutiva en Cataluña. Segundo fue Sébastien Loeb que a punto estuvo de lograr su primera victoria en la prueba puesto que dominó la carrera desde el segundo tramo con su Citroën Xsara WRC pero en el último tramo su compatriota Panizzi marcó el mejor tiempo y le ganó por solo trece segundos, por lo que no solo perdió el primer puesto si no que finalizó en segunda posición por solo 6 décimas de ventaja sobre Markko Märtin que logró la tercera plaza por detrás de Loeb.
En la categoría junior ganó Brice Tirabassi seguido de Kris Meeke y Salvador Cañellas.

En esta edición se abandonaron los tramos de Tarragona, que formaban parte de una etapa del rally  y estos se corrieron plenamente en la zona de Gerona.

Itinerario y ganadores

Clasificación final

Referencias

Enlaces externos
 Catalunya 2003 juwra.com

2003
Deporte en España en 2003
Temporada 2003 del Campeonato Mundial de Rally

Rally Cataluña de 2003


!Artigos com hCards

Natália Utevlevna Arinbasarova (, ) nasceu em 24 de setembro de 1946 em Moscou, na então União Soviética, é uma atriz russa que apareceu em mais de trinta filmes desde 1965. Em 1979, Arinbasarova foi nomeada Artista de Mérito da Federação Russa e no mesmo ano recebeu o Prêmio Estadual da URSS por seu papel em O Sabor do Pão (1978).

Vida e carreira
Natalya Utevlevna Arinbasarova nasceu em 24 de setembro de 1946. Seu pai era Utevle Turemuratovich, militar, de nacionalidade cazaque. Na época do nascimento de sua filha, ele estudou em Moscou na Academia Militar Frunze. Sua mãe era Maria Konstantinovna, née Zhukovskaya, de uma família de refugiados poloneses durante a Primeira Guerra Mundial. Os irmãos de Natalya eram os irmãos mais velhos Yuri e Arsen, irmão mais novo Mikhail e irmã mais nova Tatyana.

Depois que o pai se formou na Academia Militar, a família mudou várias vezes de um lugar para outro, até que finalmente, em 1956, ele se estabeleceu em Alma-Ata.

Natalia Arinbasarova estava inicialmente interessada em dança. Depois de assistir a um filme em que foi exibido um trecho do balé "O Lago dos Cisnes" em sua infância, Natalia desejou ser bailarina profissional. Ela estudou na Academia de Balé Bolshoi até 1964 e se juntou à trupe de dança do Teatro de Ópera de Alma-Ata após a formatura. Em 1965, o diretor Andrei Konchalovsky a escalou para seu longa-metragem de estreia, O Primeiro Professor (Pervyy uchitel). Por sua atuação como Altynai, uma camponesa que apóia o professor comunista em sua aldeia, Arinbasarova ganhou o prêmio de Melhor Atriz Feminina no Festival de Cinema de Veneza em 1966.

Arinbasarova, também matriculada no VGIK, onde estudou na oficina de Sergei Gerasimov e Tamara Makarova, graduando-se em 1971. Gerasimov deu a ela o papel de uma jovem bailarina quirguiz em seu épico contemporâneo Perto de um lago (U ozera, 1970). Seus outros papéis principais importantes incluem o papel-título na adaptação de Chingiz Aitmatov, Djamilia (Dzhamilya, 1969) e a Heroína da União Soviética da Segunda Guerra Mundial, Manshuk Mametova, em A canção de Manshuk (Pesn o Manshuk, 1970), do diretor cazaque Magit Begalin. Arinbasarova foi escalada por Tolomush Okeev no drama social Ulano (Ulan, 1977), pelo cineasta polonês Jerzy Hoffman em Bela estranha (Piekna nieznajoma, 1992) e por Ermek Shinarbaev na coprodução cazaque-francesa Um coração terno (1994). Ela também teve um papel coadjuvante no filme cazaque A oração de Leila (2002), sobre uma jovem que vive perto do local de testes nucleares de Semipalatinsk.

Vida pessoal
Em 1965, Natalya Arinbasarova casou-se com Konchalovsky, com quem permaneceu casada até 1969. Eles tiveram um filho, Egor, que mais tarde também se tornou um proeminente diretor de cinema.

Mais tarde, ela se casou novamente com o diretor de fotografia Nikolai Dvigubskiy. Eles tiveram uma filha, Katya Dvigubskaya, que mais tarde se tornou atriz e diretora de cinema. Arinbasarova casou-se pela terceira vez com o diretor Eldor Urazbayev, com quem trabalhou em vários filmes. Arinbasarova manteve um bom relacionamento com todos os seus maridos, que apoiaram seus dois filhos durante seus estudos e carreiras no cinema.

Filmografia selecionada

Prêmios

 Copa Volpi (Melhor atriz) no Festival de Cinema de Veneza de 1966 por O Primeiro Professor.

Referências

Ligações externas

Pessoas vivas
Nascidos em 1946
Atrizes do cinema soviético
Modelos femininas soviéticas
Atrizes de Moscou
Coppa Volpi de melhor atriz

Natália Arinbasarova


6. Šahovska olimpijada održana je 1935. u Poljskoj. Grad domaćin bila je Varšava.

Poredak osvajača odličja

1935.
Šah u Poljskoj
Međunarodna športska natjecanja u Poljskoj

Šahovska olimpijada 1935.


Adrian Popovici se poate referi la

 Adrian Popovici (artist), regizor moldovean, compozitor și monteur
 Adrian Popovici (inginer), inginer hidrolog, colaborator apropiat al lui Radu Prișcu, "părintele hidrotehnicii românești"

Nume proprii

Adrian Popovici


Eva Britt Remaeus, i en periode Remaeus Jönson (født 13. februar 1950 i Lund, død 29. januar 1993 på Gran Canaria (folkeregisteradresse i Stockholms län), var en svensk skuespillerinde, kendt fra tv-julekalenderen Fem myror är fler än fyra elefanter.

Biografi
Eva Remaeus voksede op i Malmö som datter af Gösta Remaeus og Stina Wihlborg. Hun studerede ved Lunds universitet 1969–1972 og gik på Statens scenskola i Malmö 1973–1974.

Remaeus blev især kendt som Eva i børneprogrammet Fem myror är fler än fyra elefanter sammen med Magnus Härenstam og Brasse Brännström, men hun medvirkede også i et antal film, for eksempel Sven Klangs kvintett med Musikteatergruppen Oktober, som hun tilhørte 1972–1980, og Bo Widerbergs politifilm Mannen på taket. Hun var også en tid programleder for Världsmagasinet i TV.

År 1977 medvirkede hun i Tältprojektet. Hun var også med i musikgruppen Wiwili og meget aktiv i menneskerettighedsarbejde. Hun fik blandt andet gennemført opførelsen af en skole i Esperanza i Nicaragua.

Familie og privatliv
Hun var 1982–1991 gift med skuespilleren Jan Jönson (født 1947) og fik med ham datteren Jovanna Remaeus Jönson (født 1982) som også arbejder med teater og film.

Eva Remaeus døde efter en hjernetumor. Hun er begravet på Lovö kyrkogård.

Filmografi
 1976 Sven Klangs kvintett
 1976 Mannen på taket
 1978 Tältet 1980 Prins Hatt under jorden 1983 Katy 1988 Det är långt till New York 1988 Xerxes''

Referencer

Eksterne links

Skuespillere fra Sverige

Eva Remaeus


In Conversation With is a series of BBC Radio 4 programmes that have been broadcast since 1999.

In each programme, Paul Jackson interviews a comedian, group of comedians, or someone connected with comedy.

It was researched by Mike Haskins, and has been produced by Jo Clegg, Chris Neill, Mario Stylionides, Katie Marsden.

List of episodes

Series 1

S01 E01 - Caroline Aherne (7 October 1999)
S01 E02 - Tim Brooke-Taylor and Graeme Garden (14 October 1999)
S01 E03 - Ben Elton (21 October 1999)
S01 E04 - Penelope Keith (28 October 1999)
S01 E05 - Adrian Edmondson (4 November 1999)
S01 E06 - Ronnie Corbett (11 November 1999)

Series 2

S02 E01 - Jack Dee (6 April 2000)
S02 E02 - Dave Allen (13 April 2000)
S02 E03 - Richard Curtis (20 April 2000)
S02 E04 - Meera Syal (27 April 2000)
S02 E05 - Barry Cryer (4 May 2000)
S02 E06 - Dale Winton (11 May 2000)
S02 E07 - Phill Jupitus (18 May 2000)
S02 E08 - Sandi Toksvig (25 May 2000)

Series 3

S03 E01 - Steve Coogan (8 March 2001)
S03 E02 - Des O'Connor (15 March 2001)
S03 E03 - Ruby Wax (22 March 2001)
S03 E04 - Galton and Simpson (29 March 2001)
S03 E05 - Mel and Sue (5 April 2001)
S03 E06 - Nick Hancock (12 April 2001)

Series 4

S04 E01 - The League of Gentlemen (7 March 2002)
S04 E02 - Victoria Wood (14 March 2002)
S04 E03 - Paul Whitehouse (21 March 2002)
S04 E04 - Eamonn Holmes (28 March 2002)
S04 E05 - Armando Iannucci (4 April 2002)
S04 E06 - Roy Hudd (11 April 2002)

Series 5

S05 E01 - Bruce Forsyth (19 June 2003)
S05 E02 - Ricky Gervais (26 June 2003)
S05 E03 - Michael Parkinson (3 July 2003)
S05 E04 - Rob Brydon (10 July 2003)
S05 E05 - Jenny Eclair (17 July 2003)
S05 E06 - Graham Norton (24 July 2003)

References

BBC Radio 4 programmes
British talk radio programmes

In Conversation With


Traugott Geering (* 21. Februar 1859 in Basel; † 13. August 1932 ebenda) war ein Schweizer Ökonom und Historiker.

Leben
Traugott Geering, Sohn des Vorstehers der apostolischen Gemeinde in Basel, studierte 1878–1882 Geschichte, Nationalökonomie und Philosophie in Basel, Leipzig und Berlin. 1882 promovierte er zum Dr. phil. 1885–1887 war er Stadtarchivar in Köln. 1887–1896 leitete er die Abteilung für Handelsstatistik beim Bund (Oberzolldirektion). 1896–1919 war er der erste hauptamtliche Sekretär der Basler Handelskammer. 1897 wurde er zudem Privatdozent an der Universität Basel.

Geering veröffentlichte grundlegende Werke zur Nationalökonomie und zur Wirtschaftsgeschichte der Schweiz und erhielt 1932 aufgrund seiner wissenschaftlichen Verdienste von der Universität Basel die Ehrendoktorwürde.

Schriften (Auswahl)
 Handel und Industrie der Stadt Basel. Zunftwesen und Wirtschaftsgeschichte bis zum Ende des XVII. Jahrhunderts, Basel 1886
 Die Handelspolitik der Schweiz am Ausgang des 19. Jahrhunderts, Berlin 1902
 Christoph Merian. 1800–1858. Gedenkschrift aus Anlass der 50-jährigen Wiederkehr seines Todestages,  Basel 1908
 Die Basler Bankfirma Ehinger und Cie. 1810–1910, Basel 1910
 Handel und Industrie der Schweiz unter dem Einfluss des Weltkrieges, Basel 1928
 (mit Rudolf Hotz) Wirtschaftskunde der Schweiz, Zürich 1929

Literatur

 Fritz Mangold: Dr. Traugott Geering. In: Basler Jahrbuch 1934, S. 135-143.

Weblinks

Wirtschaftshistoriker
Ökonom (19. Jahrhundert)
Ökonom (20. Jahrhundert)
Sachbuchautor
Hochschullehrer (Universität Basel)
Ehrendoktor der Universität Basel
Schweizer
Geboren 1859
Gestorben 1932
Mann

Traugott Geering


William Hamilton Mitchell Acton ( - ) est un peintre anglo-italien.

Biographie
William Hamilton Mitchell Acton est le fils d'Arthur Acton (1873–1953), collectionneur et marchand d'art, et d'Hortense Lenore Mitchell (1871–1962), héritière de John J. Mitchell, président de l'Illinois Fiducie et caisse d'épargne. Harold Acton est son frère aîné.

Il fréquente le château de Lancy, Genève et le Collège d'Eton où il rencontre Robert Byron, Brian Howard, Alfred Duggan et Anthony Powell, qui se souvient affectueusement de William dans ses mémoires.

En 1922, une reproduction de son tableau, Nature Morte, paraît dans lEton Candle. À Eton, il est parmi les fondateurs de l'Eton Society of Arts en février 1922 avec Brian Howard, Henry Yorke, son frère Harold, Robert Byron, Alan Clutton-Brock, Hugh Lygon, Anthony Powell et Colin Anderson.

En 1925, Acton s'installe à Christ Church, Oxford, avec plusieurs de ses amis, mais n'y reste qu'un an. Brian Howard écrit un profil satirique de William Acton dans son Continuation of Oxford Portraits of 1925-6 qui parait dans le Cherwell. À Oxford, les amis de William Acton sont Hugh Lygon, Robert Byron, Brian Howard, Michael Parsons, David Plunket Greene, Roy Harrod, Evelyn Waugh et John Sutro.

Après l'université, les frères Acton font partie d'un cercle comprenant Diana Mitford et son premier mari, Bryan Guinness (2e baron Moyne), John Betjeman, Roy Harrod, Henry Yorke et sa femme, Robert Byron, Evelyn Waugh, Randolph Churchill et Diana Churchill. William Acton dessine les sœurs Mitford.

Peu de temps après avoir été démobilisé du Corps des pionniers pendant la Seconde Guerre mondiale, William Acton meurt le 31 août 1945 après une courte maladie et est enterré avec sa famille au Cimetière des Allori.

Plusieurs œuvres de William Acton sont vendues aux enchères, dont "Armiola" vendu chez Christie's en 2016 pour 16 250 £.

Galerie

Références

Militaire britannique de la Seconde Guerre mondiale
Peintre anglais du XXe siècle
Décès en août 1945
Naissance en août 1906

William Acton (peintre)


Das Westallgäuer Hügelland ist eine glazial geprägte Landschaft im Süden der deutschen Bundesländer Baden-Württemberg und Bayern sowie ein Naturraum (033) im Voralpinen Hügel- und Moorland (südliches Alpenvorland).

Lage

Das Westallgäuer Hügelland liegt zwischen dem Bodenseebecken im Südwesten, dem Oberschwäbischen Hügelland mit dem Altdorfer Wald im Nordwesten und den Riß-Aitrach-Platten in Norden und Nordosten. Von der Adelegg im Osten bis zum Pfänder im Süden stößt es an die voralpinen Höhenzüge der neueren naturräumlichen Einheit Nagelfluhhöhen und Senken zwischen Bodensee und Wertach mit Adelegg (bis ), Sonneneck (), Riedholzer Kugel (), Laubenberg (), Balzer Berg (), Sulzberg () und, jenseits der Rotach, dem Pfänder (am Hirschberg ).

Das um 664 Quadratkilometer große Gebiet erstreckt sich über Teile des Bodenseekreises sowie der Landkreise Ravensburg und Lindau. Die Landschaft reicht von 500 bis zu einer Höhe von . Sie wird über Argen und Schussen sowie deren Zuflüsse und den Bodensee zum Rhein entwässert.

Naturräumliche Gliederung
Die naturräumliche Haupteinheit Westallgäuer Hügelland wurde erstmals in den Jahren 1953 und 1954 in der zweiten Lieferung und der ersten Kartierung des Handbuchs der naturräumlichen Gliederung Deutschlands ausgewiesen. Sie hatte in den damaligen Grenzen eine Fläche von 909,16 km², was indes auch Teile der neueren voralpinen Einheit Nagelfluhhöhen und Senken zwischen Bodensee und Wertach umfasste, sowie die Einheiten 030.043/047/048 und den Norden der Einheiten 030.049/050/051, die letztlich dem Bodenseebecken zugerechnet wurden. Nach den Grenzen der Feingliederung 1:200.000 durch Hansjörg Dongus auf Blatt 186/193 Lindau/Oberstdorf im Jahre 1991, die auch in BW weitgehend von der Landesanstalt für Umwelt, Messungen und Naturschutz Baden-Württemberg (LUBW) übernommen wurde, ergibt sich eine Fläche von rund 664 km², davon etwa 548 km² in BW und 116 km² in BY.

Es gliedert sich nach Blatt Lindau (Dongus) wie folgt:
 (zu 03 Subalpines Jungmoränenland)
 (zu 030–033 (Handbuch, LUBW) = 030 Bodensee-Jungmoränenland  (Dongus))
 032 Westallgäuer Hügelland (Handbuch, LUBW) = 030.4 Östliches Bodensee-Jungmoränenland  (Dongus)
 030.40 Jungendmoränen von Arnach (südlich von Arnach)
 030.41 Jungendmoränen von Beuren-Isny-Auers (Südosteinrahmung der Landschaft von Gebrazhofen bis an den Pfänder)
 030.42 Zungenbecken und Moränenwälle von Kißlegg (bei Kißlegg, Wolfegg, Vogt und Wangen-Eggenreute)
 030.43 Zungenbecken von Beuren (bei Beuren)
 030.44 Zungenbecken von Isny (bei Isny und westlich des Ortes)
 030.45 Moränenwälle und Drumlins von Ratzenried (mit Ratzenried im Nordwesten)
 030.46 Rinnen, Becken und Terrassen an Unterer und Oberer Argen
 030.460 Tal der Unteren Argen
 030.461 Tal der Oberen Argen
 030.462 Terrasse von Wangen
 030.463 Becken von Karbach
 030.464 Terrasse von Amtzell
 030.465 Berger Höhe (bei Niederwangen)
 030.466 Mittleres Argental
 030.47  Moränenwälle und Drumlins von Neukirch (bei Neukirch, äußerster (Süd-)Westen)
 030.48 Moränenwälle und Drumlins von Esseratsweiler-Wolfertshofen (südlich der (Oberen) Argen)
 030.49 Nördliches Leiblachbecken (an der Leiblach bei Hergensweiler)
 Randrinnen:
 (zu 041.36 Rinnen von Grünenbach und Wengen)
 041.36-W Rinne von Grünenbach
 (zu 041.33 Rinne von Altmannshofen–Großholzleute)
 041.33-S Rinne von Friesenhofen–Großholzleute
Die Randrinnen im Südosten hatte Dongus zu den Riß-Aitrach-Platten (041) gestellt; nach gängiger Konvention des Instituts für Landeskunde, der auch LUBW folgt, werden sie jedoch erst ab da zu den Altmoräneneinheiten gezählt, wo sie von Altmoränenplatten gesäumt sind.

Entstehung
In der Würm-Eiszeit, vor etwa 20.000 Jahren, prägte der Rhein-Vorlandgletscher die Landschaft. Drumlins, Jungmoränenbereiche, Riede, Moore und glazial überformte Molasserücken stellen hier heute die typischen Geländeformen dar. Im Bereich der Grundmoränen herrschen Lehme und sandige Lehme vor, in den Schmelzwasserrinnen Kiese und Sande.

Schutzgebiete
Innerhalb des Westallgäuer Hügellands sind zahlreiche Natur- und Landschaftsschutzgebiete ausgewiesen, besonders Sumpf- und Moorgebiete (Riede) und Gewässer (Weiher, Teiche, Quellen). Die größeren dieser Flächen, wie zum Beispiel das Bodenmöser, sind als FFH- und/oder Europäische Vogelschutzgebiete unter besonderen Schutz gestellt.

Stand: 2010

Einzelnachweise

Weblinks

 Landschaftssteckbrief des Bundesamts für Naturschutz (BfN)

 Detaillierte Naturraumkarte auf Basis von google.maps der LUBW ("Natur und Landschaft" aufklappen)

Region in Baden-Württemberg
Region in Bayern
Westallgäu
!
Landschaft in Baden-Württemberg

Westallgäuer Hügelland


Liam Antony Trotter (* 24. August 1988 in Ipswich) ist ein englischer Fußballspieler und derzeit für den AFC Wimbledon aktiv.

Karriere
2006 wurde er Profi bei Ipswich Town. Dort absolvierte er einige Spiele, ehe man ihn bis 2010 insgesamt vier Mal verlieh, zuerst an den FC Millwall, dann an Grimsby Town, an Scunthorpe United und schließlich noch einmal an den FC Millwall.

Seit der Saison 2010/11 ist Trotter fest beim FC Millwall unter Vertrag. Derzeit ist er an die Bolton Wanderers ausgeliehen.

Weblinks

 Kurzbiografie beim FC Millwall

Fußballspieler (Ipswich Town)
Fußballspieler (FC Millwall)
Fußballspieler (Grimsby Town)
Fußballspieler (Scunthorpe United)
Fußballspieler (Bolton Wanderers)
Fußballspieler (Nottingham Forest)
Fußballspieler (AFC Wimbledon)
Brite
Engländer
Geboren 1988
Mann

Liam Trotter


دُوّار أَوْلاَد سَعْد قرية تقع بعمادة عين بومرة بمعتمدية السبيخة بولاية القيروان من الوسط التونسي.

قرى ولاية القيروان

دوار أولاد سعد


Pedro Ferreira né le  à Marinha Grande au Portugal, est un footballeur portugais qui évolue au poste de milieu défensif à l'Aalborg BK.

Biographie

En club
Né à Marinha Grande au Portugal, Pedro Ferreira est formé par le Sporting CP.

Le , Pedro Ferreira est prêté pour une saison au CD Mafra.

Le , Pedro Ferreira est recruté par l'Aalborg BK, où il signe un contrat de quatre ans. Il joue son premier match le 13 septembre 2020, lors de la première journée de la saison 2020-2021 de Superliga face au Lyngby BK. Il est titularisé et les deux équipes se neutralisent ce jour-là (0-0).

Il inscrit ses deux premiers buts en professionnel, et donc pour Aalborg, le , face au Viborg FF, en championnat. Ses deux buts permettent à son équipe de l'emporter (2-3 score final).

En sélection
Pedro Ferreira est régulièrement sélectionné dans les catégories de jeunes des équipes du Portugal. Il représente les moins de 16 ans de 2013 à 2014. Il joue un total de treize matchs avec cette sélection et marque un but, le .

Avec les moins de 17 ans, Pedro Ferreira joue en tout seize matchs entre 2014 et 2015. Il marque deux buts avec cette sélection.

Références

Liens externes

Footballeur portugais
Joueur du Varzim SC
Joueur de l'Aalborg BK
Joueur du CD Mafra
Naissance en janvier 1998
Naissance dans le Centre (Portugal)

Pedro Ferreira


Claudia Maria Buch (auch Claudia-Maria Buch; * März 1966 in Paderborn) ist eine deutsche Volkswirtin und ist seit dem 13. Mai 2014 Vizepräsidentin der Deutschen Bundesbank.

Buch war bis Mai 2014 Mitglied im Sachverständigenrat zur Begutachtung der gesamtwirtschaftlichen Entwicklung ("Wirtschaftsweise"). Außerdem war sie von Juni 2013 bis Mai 2014 Professorin an der Otto-von-Guericke-Universität Magdeburg, wo sie bis heute noch lehrt, und Präsidentin des Leibniz-Instituts für Wirtschaftsforschung Halle. Ihr Forschungsschwerpunkt ist die Regulierung und Aufsicht von Banken.

Leben
Buch besuchte das Gymnasium Theodorianum in Paderborn und studierte anschließend von 1985 bis 1991 an der Universität Bonn Wirtschaftswissenschaften mit dem Abschluss als Diplom-Volkswirtin und währenddessen von 1988 bis 1989 an der Universität von Wisconsin in Eau Claire mit dem Abschluss als MBA. 1991 bis 1992 absolvierte sie das Advanced Studies Program in International Economic Policy Research am Kieler Institut für Weltwirtschaft. Ab 1992 war sie dort als Wissenschaftliche Mitarbeiterin in der Forschungsgruppe "Mittel- und Osteuropa", ab 1996 in der Forschungsgruppe "Finanzmärkte" tätig. Sie wurde 1996 an der Christian-Albrechts-Universität zu Kiel promoviert und habilitierte sich 2002. Von 2001 bis 2003 war sie am IfW Leiterin des Forschungsbereichs "Finanzmärkte". 2004 übernahm sie den Lehrstuhl für Wirtschaftstheorie, insbesondere Geld und Währung, an der Eberhard Karls Universität Tübingen und wurde 2005 außerdem Direktorin des dortigen Instituts für Angewandte Wirtschaftsforschung. Von 2004 bis 2012 gehörte sie dem Wissenschaftlichen Beirat beim Bundesministerium für Wirtschaft und Technologie an, von 2008 bis 2012 als dessen Vorsitzende. Buch war seit 2007 Forschungsprofessorin des Zentrums für Europäische Wirtschaftsforschung in Mannheim. 2011 wurde sie in den Wissenschaftlichen Beirat des Europäischen Ausschusses für Systemrisiken berufen. 2013 wechselte sie als Professorin für Volkswirtschaftslehre an die Otto-von-Guericke-Universität Magdeburg und rückte zugleich an die Spitze des IWH. Im Februar 2014 entschied die Bundesregierung, Buch in den Vorstand der Deutschen Bundesbank und zur Vize-Präsidentin der deutschen Zentralbank berufen zu lassen.

Mitgliedschaft im Sachverständigenrat
Auf Vorschlag von Wirtschaftsminister Philipp Rösler beschloss die Bundesregierung im Februar 2012, Buch zum 1. März 2012 in den Sachverständigenrat zur Begutachtung der gesamtwirtschaftlichen Entwicklung zu berufen. Buch war Nachfolgerin von Beatrice Weder di Mauro und die zweite Frau, die seit der Gründung 1963 dem Sachverständigenrat angehört. Weder di Mauro war zu Ende Februar 2012 aus dem Rat ausgeschieden, weil sie für den Verwaltungsrat der Schweizer Großbank UBS nominiert wurde und einen Interessenkonflikt vermeiden wollte. Buch wurde ihre Nachfolgerin, erklärte aber mit Wirkung zum 30. April 2014 ihren Rücktritt aus dem Rat wegen des Eintritts in den Vorstand der Bundesbank. Ihre Nachfolgerin im Sachverständigenrat wurde Isabel Schnabel.

Positionen
Buch plädiert dafür, dass Banken ihr Kapital aufstocken und sich dabei an den Eigenkapitalquoten von Industriebetrieben orientieren. In der europäischen Schuldenkrise vertritt sie die Position, dass die Gläubiger stärker beteiligt werden sollen. Im dauerhaften Euro-Rettungsschirm ESM sieht sie (Stand Juli 2012) nur ein Notfallinstrument; der ESM könne zu klein sein. Nur die EZB oder ein Schuldentilgungspakt könnten die Krise beenden. In einem Medienbeitrag plädiert Buch gemeinsam mit zwei anderen Ökonomen für eine verstärkte Nutzung einer "evidenzbasierten Politikberatung".

Weblinks

 Porträt mit ausführlichem Lebenslauf auf der Homepage der Deutschen Bundesbank
  – ehemalige Homepage an der Universität Tübingen (englisch)
  – ehemalige Homepage am IWH mit Link zu wissenschaftlichem Lebenslauf
  – archivierte Informationen beim Sachverständigenrat zur Begutachtung der gesamtwirtschaftlichen Entwicklung

Einzelnachweise

Wirtschaftsweiser
Ökonom (20. Jahrhundert)
Ökonom (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Eberhard Karls Universität Tübingen)
Hochschullehrer (Otto-von-Guericke-Universität Magdeburg)
Person (Deutsche Bundesbank)
Person (Paderborn)
Deutscher
Geboren 1966
Frau

Claudia Maria Buch


බිභාස් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ හින්දුස්තානී ශාස්ත්‍රීය රාගයකි.

ආශ්‍රේයයන්

 Bor, Joep (ed). Rao, Suvarnalata; der Meer, Wim van; Harvey, Jane (co-authors) The Raga Guide: A Survey of 74 Hindustani Ragas. Zenith Media, London: 1999.

බාහිර සබැඳි
 SRA on Samay and Ragas
 SRA on Ragas and Thaats
 Rajan Parrikar on Ragas

හින්දුස්තානී රාග

බිභාස්