Lezbijska, gay, biseksualna i transrodna (LGBT) prava u Ujedinjenom Kraljevstvu Velike Britanije i Sjeverne Irske vremenom su se dramatično razvila.

Prije i tijekom formiranja Ujedinjenog Kraljevstva, vidjelo se da se sukobljavaju kršćanstvo i homoseksualnost. Istospolne seksualne aktivnosti okarakterizirane su kao "grešne", a prema Zakonu o sodomi iz 1533. godine zabranjene su i kažnjavane smrću. LGBT prava prvi su put došla do izražaja nakon dekriminalizacije seksualnih aktivnosti među muškarcima 1967. u Engleskoj i Walesu, a kasnije u Škotskoj i Sjevernoj Irskoj. Seksualne aktivnosti među ženama nikada nisu podlijegale istim zakonskim ograničenjima.

Od prijelaza u 21. stoljeće, podrška pravima LGBT osoba sve su jača. Neke mjere zaštite od diskriminacije za LGBT osobe postoje od 1999. godine, ali su proširene na sva područja prema Zakonu o ravnopravnosti iz 2010. godine. Zabrana otvorenog služenja u oružanim snagama od strane LGBT osoba službeno je ukinuta 2016. godine, iako se neslužbeno ta politika već provodila od 2000. godine Dob pristanka izjednačena je na 16 godina bez obzira na spolnu orijentaciju 2001. godine. Uveden 1980-ih, zloglasni odjeljak 28., koji zabranjuje "promicanje homoseksualnosti" u školama i od strane lokalnih vlasti, ukinut je 2003. godine. Transrodne osobe imaju mogućnost podnošenja zahtjeva za promjenu pravnog spola od 2005. godine. Iste su godine istospolni parovi dobili pravo sklopiti građansko partnerstvo, sličnu pravnu strukturu kao i brak, te također posvojiti u Engleskoj i Walesu. Škotska je kasnije uvela takva prava na posvojenje djece od strane istospolnih parova, 2009. godine, a Sjeverna Irska 2013. godine. Istospolni brakovi legalizirani su u Engleskoj i Walesu, te u Škotskoj 2014. godine, i u Sjevernoj Irskoj 2020. godine.

Danas LGBT građani imaju većinu istih zakonskih prava kao i ne-LGBT građani, a Velika Britanija svojim LGBT zajednicama pruža jedan od najviših stupnjeva slobode na svijetu. U pregledu prava LGBTI osoba iz 2015. od strane ILGA-Europe Velika Britanija dobila je najvišu ocjenu u Europi, s 86% napretka prema "poštovanju ljudskih prava i punoj jednakosti" za LGBT osobe te 92% za Škotsku, ako se ona promatra zasebno 86% Ujedinjenog Kraljevstva složilo se da društvo treba prihvatiti homoseksualnost, prema anketi Pew Research Center-a iz 2019., a anketa iz 2017. pokazala je da 77% Britanaca podržava istospolne brakove. Osim toga, Velika Britanija trenutno drži svjetski rekord imajući najveći broj LGBTI osoba (koje su to javno obznanile, odnosno out su) u parlamentu, s 45 LGBTI zastupnika izabranih na izborima 2019. godine.

Oko 2% ljudi identificiralo se kao lezbijke, homoseksualci ili biseksualci u nacionalnom istraživanju Ujedinjenog Kraljevstva iz 2017. godine, iako analitačarska kuća YouGov te udruga Stonewall tvrde da je na to vjerojatno utjecalo nedovoljno prijavljivanje i procjenjuju da je stvarna brojka između 5 i 7 %. Procjenjuje se da se broj transrodnih osoba u Velikoj Britaniji kreće između 300.000 i 500.000 (otprilike 0,5% cjelokupne populacije) od 2009. Organizacije za zaštitu LGBT prava i vrlo velike LGBT zajednice izgrađene su diljem Velike Britanije, ponajviše u Brightonu, koji se smatra neslužbenom "gay prijestolnicom" Velike Britanije, s ostalim velikim zajednicama u Londonu, Manchesteru, Birminghamu, Bristolu, Leedsu, Liverpoolu, Newcastle upon Tyneu, Edinburghu i Southamptonu koji imaju svoje gay četvrti i domaćini su godišnjih parada ponosa.

Istospolne seksualne aktivnosti
Englesko je pravo identificiralo analni seks kao kazneno djelo za koje se kažnjava vješanjem Zakonu o sodomi iz 1533.Zakonom o sodomi iz 1533, čiji je pionir Henry VIII. To je bio prvi takav građanskoj zakon o sodomiji u zemlji, obično su se takvim kaznenim djelima bavili crkveni sudovi. Iako je zakon ukinut 1553. godine pristupanjem na vlast Marije I., ponovno je donesen 1563. godine pod vodstvom Elizabete I. James Pratt i John Smith su zadnje osobe koja su pogubljene zbog sodomije, 1835. godine.

Iako je člankom 61. Zakona o kaznenim djelima protiv osoba, iz 1861. godine, uklonjena smrtna kazna zbog homoseksualnosti, muški homoseksualni postupci i dalje su bili ilegalni i kažnjavali su se zatvorom. Labouchereov amandman, odjeljak 11. Zakona o izmjenama i dopunama kaznenog zakona iz 1885. godine, proširio je zakone o homoseksualnosti tako da uključuju bilo koju vrstu seksualnih aktivnosti između muškaraca. Oscar Wilde osuđen je prema ovom zakonu i osuđen na dvije godine kaznenog rada. Suprotno tome, lezbijke nikada nisu bile priznate od strane zakondavstva niti su bile ili ciljane žrtve zakona.

U Škotskoj, iako nisu postojali zakoni koji bi seks između muškaraca činili nezakonitim između 1424. i 1707. godine, homoseksualna djela bila su kažnjiva. Jedan od primjera za to je komisija za suđenje Gavinu Bellu.

Početkom pedesetih godina 20. stoljeća policija je aktivno provodila zakone o zabrani seksualnog ponašanja između muškaraca. Do kraja 1954. godine u zatvoru je bilo 1069 homoseksualaca u Engleskoj i Walesu, prosječne starosti 37 godina. Dogodila su se brojna uhićenja i suđenja, uključujući i znanstvenike, matematičare te poznatog razbijača ratnog koda, kriptografa Alana Turinga, osuđenog 1952. zbog "grube nepristojnosti". Prihvatio je liječenje ženskim hormonima (kemijska kastracija) kao alternativu zatvoru. Turing je počinio samoubojstvo 1954. godine. Bivši premijer Gordon Brown, reagirajući na peticiju, uputio je ispriku u ime britanske vlade 2009. godine za "grozan način na koji je tretiran". 1954. godine suđenje i eventualno zatvaranje Edwarda Montagua (3. baruna Montagua iz Beaulieua), Michaela Pitt-Riversa i Petera Wildeblooda zbog počinjenja djela "homoseksualne nepristojnosti" izazvalo je galamu i dovelo do osnivanja odbora za ispitivanje i izvještavanje o zakonima koji pokrivaju "homoseksualna kaznena djela" koje su imenovali Sir David Maxwell Fyfe i Sir Hugh Lucas-Tooth .

Wolfenden
Odbor Wolfenden osnovan je 24. kolovoza 1954. godine kako bi razmotrio zakon Velike Britanije koji se odnosi na "homoseksualna kaznena djela"; izvještaj Odjelnog odbora za homoseksualne prijestupe i prostituciju (poznatiji kao izvještaj Wolfenden, engl. Wolfenden report) objavljen je 3. rujna 1957. Preporučio je da "homoseksualno ponašanje privatnih odraslih osoba više ne smije biti kazneno djelo", utvrdivši da se "homoseksualnost ne može legitimno smatrati bolešću, jer je u mnogim slučajevima to jedini simptom, dok je u ostalom osoba kompatibilna s punim mentalnim zdravljem."

U listopadu 1957. nadbiskup Canterburyja, Geoffrey Fisher, podržao je Wolfendenovo izvješće, rekavši da "postoji sveto područje privatnosti … u koje zakon, općenito govoreći, ne smije zadirati. Ovo je načelo od najveće važnosti za očuvanje ljudske slobode, samopoštovanja i odgovornosti." Prvu parlamentarnu raspravu o Wolfendenovom izvješću pokrenuo je Lord Pakenham 4. prosinca 1957. godine. Od sedamnaest kolega koji su govorili u raspravi, osam je široko podržalo preporuke iz Wolfendena. Maxwell Fyfe, do tada oplemenjen kao Lord Kilmuir i služeći kao Lord kancelar, govoreći za Vladu, sumnjao je da će postojati velika podrška javnosti za provedbu preporuka i izjavio je da su potrebna daljnja istraživanja. Društvo za reformu homoseksualnog zakona osnovano je 12. svibnja 1958. uglavnom radi kampanje za provedbu preporuka Wolfendenovog odbora.

Dekriminalizacija homoseksualnih činova
Godine 1965. Lord Arran predložio je dekriminalizaciju muških homoseksualnih činova (lezbijska djela nikada nisu bila protuzakonita) u Domu lordova. Naslijedio ga je Humphry Berkeley u Donjem domu godinu dana kasnije, iako je Berkeley svoj poraz na općim izborima 1966. pripisao upravo nepopularnosti ove akcije. Međutim, u novoizabranom parlamentu, zastupnik laburista Leo Abse pokrenuo je to pitanje i Zakon o seksualnim prijestupima bio je predstavljen Parlamentu kako bi se provele neke od preporuka odbora Wolfenden nakon gotovo deset godina kampanje.

Zakon o seksualnim prijestupima iz 1967, godine je u skladu s tim usvojen i dobio je kraljevski pristanak 27. srpnja 1967., nakon intenzivne kasnonoćne rasprave u Donjem domu. Održavao je opće zabrane sodome i nepristojnosti među muškarcima, ali je predviđao ograničenu dekriminalizaciju homoseksualnih činova gdje su bila ispunjena tri uvjeta: 1) djelo mora biti sporazumno, 2) djelo se mora odvijati privatno i 3) djelo mogu počiniti samo osobe koje su navršile 21 godinu. To je bila starija dob pristanka od one za heteroseksualne činove koja je utvrđena na 16 godina. Nadalje, "privatno" je ograničilo sudjelovanje u činu na dvije osobe.  Ovaj uvjet je mogao protumačiti samo sud, koji je odlučio isključiti djela koja se događaju u sobi u hotelu ili u privatnim kućama u kojima je bila treća osoba (čak i ako je ta osoba bila u drugoj sobi). Ta je ograničenja ukinuo Europski sud za ljudska prava 2000.

Zakon iz 1967. proširio se samo na Englesku i Wales. Organizacije su stoga nastavile kampanju za postizanje pune jednakosti u Škotskoj i Sjevernoj Irskoj, gdje je svako homoseksualno ponašanje ostalo ilegalno. Istospolne seksualne aktivnosti legalizirane su u Škotskoj na istoj osnovi kao i Zakon iz 1967., i to člankom 80. Zakona o kaznenom pravosuđu (Škotska) iz 1980, koji je stupio na snagu 1. veljače 1981. Analogna izmjena i dopuna također je uvedena u zakon Sjeverne Irske, nakon što je Europski sud za ljudska prava utvrdio slučaj Dudgeon v. Ujedinjeno Kraljevstvo. Promijenjeni  Nalog o homoseksualnim kaznenim djelima (Sjeverna Irska) iz 1982. godine koji je stupio na snagu 8. prosinca 1982.

Jednaka dob pristanka
1979. godine, izvještaj Radne skupine Savjetodavnog odbora Ministarstva unutarnjih poslova, "Dob pristanka u odnosu na seksualne prijestupe" (engl. "Age of Consent in Relation to Sexual Offences''), preporuča da se dob pristanka za istospolne seksualne aktivnosti smanji s 21 na 18 godina, ali nije donesen takav zakonski rezultat.

U veljači 1994., Parlament je razmatrao reformu zakona o silovanju i drugim seksualnim djelima tijekom donošenja Zakona o kaznenoj pravdi i javnom poretku. Konzervativna zastupnica Edwina Currie predložila je amandman kako bi se dob za pristanak istospolnih seksualnih aktivnosti izjednačila sa 16 godina. Curriejev amandman poražen je s 307 glasova naspram 280. Oni koji su je podržali bili su Tony Blair, John Smith, Neil Kinnock, Paddy Ashdown i William Hague. Oni protiv bili su David Blunkett i Ann Taylor. Bilo je ljutitih scena ispred Westminsterske palače zbog poraza od amandmana, kada su se oni koji su sudjelovali u demonstracijama koje je organizirala grupa OutRage! sukobili s policijom. Drugi amandman koji je predložio sir Anthony Durant predložio je smanjenje dobi za pristanak na 18 godina, koji je prošao s 427 glasova naspram 162, a među pristašama bili su Michael Howard i John Major. Suprotstavili su mu se zastupnici John Redwood, Michael Heseltine i John Gummer. Amandman koji je predložio Simon Hughes, a koji je trebao izjednačiti dob pristanka za homoseksualce i heteroseksualce, nije izglasan. Prijedlog zakona u cjelini dobio je drugo čitanje u Domu lordova gdje je 290 glasova bilo naspram 247. Lord Longford tada je pokušao ponovno uvesti 21 godinu kao minimalnu dob u Domu lordova, ali ideja je poražena sa 176 glasova za i 113 protiv. Amandman zamjenika vođe rada u Domu lordova, lorda MacIntosha od Haringeya, kojim bi se izjednačila dob pristanka na 16 godina, odbijen je s 245 glasova naspram 71.

U svojoj odluci od 1. srpnja 1997., u predmetu Sutherland v. Ujedinjeno Kraljevstvo, Europska komisija za ljudska prava utvrdila je da su članci 8. i 14. Europske konvencije o ljudskim pravima prekršeni diskriminirajućom dobom pristanka, s obrazloženjem da nema bilo objektivnog i razumnog opravdanja za održavanje veće minimalne dobi za muške homoseksualne činove. Dana 13. listopada 1997. godine Vlada je podnijela Europskom sudu za ljudska prava da će Parlamentu predložiti prijedlog zakona o smanjenju dobi pristanka za homoseksualna djela s 18 na 16 godina. 22. lipnja 1998. prijedlog Zakona o kriminalu i neredu iznijet je pred parlament. Ann Keen predložila je izmjene i dopune kojima se dob za pristanak smanjuje na 16 godina. Donji dom prihvatio je ove odredbe većinom od 207 glasova, ali ih je Dom lordova odbio većinom od 168 glasova. Nakon toga, Zakon o seksualnim prekršajima (amandman) uveden je 16. prosinca 1998. godine, a ponovno je izjednačavanje dobi za pristanak odobreno 25. siječnja 1999. od strane Donjeg doma, ali je to odbijeno 14. travnja 1999. od strane Doma lordova. Oni koji su vodili kampanju protiv amandmana tvrdili su da su jednostavno djelovali kako bi zaštitili djecu. Barunica Young, vođa kampanje protiv amandmana, rekla je: "Homoseksualne prakse nose velike zdravstvene rizike za mlade."

Vlada je zakon ponovno predložila 1999. godine. uz mogućnost da ga Donji dom usvoji u dva uzastopna zasjedanja Parlamenta, koristeći se Parlamentarnim aktima iz 1911. i 1949.,  koji su bili su na raspolaganju za donošenje zakona ako bi ga predstavnici Doma lordova treći put odbili. Lordovi su zakon usvojili na drugom čitanju, ali su tijekom faze odbora donijeli izmjene i dopune kako bi se zadržala starosna dob za pristanak na 18 godina za oba spola. Međutim, kako zakon nije prošao kroz Lordove na kraju parlamentarnog zasjedanja 30. studenog 2000. godine, tada je predsjednik Donjeg doma Michael Martin potvrdio da je poštovana procedura navedena u zakonima Parlamenta. Zakon je dobio kraljevsku suglasnost nekoliko sati kasnije, a donesen je kao Zakon o seksualnim prekršajima (amandman) iz 2000. godine. Odredbe Zakona stupile su na snagu u cijeloj Ujedinjenoj Kraljevini 8. siječnja 2001., spuštajući dob za pristanak na 16 godina. Ovim je Zakonom također prvi put uvedena dob pristanka za lezbijske seksualne činove, jer ranije o tome nije bilo zakona.

1. svibnja 2004. na snagu je stupio Zakon o seksualnim prijestupima iz 2003. godine, koji je zamijenio sve prijašnje zakone o seksualnosti, uključujući i Zakon iz 1967. godine, i umjesto toga uveo neutralna kaznena djela. Tako su uklonjeni prethodni uvjeti koji su se odnosili na privatnost, a zakon je na seksualne radnje gledao bez obzira na spol sudionika.

Usvajanjem Naloga o seksualnim prestupima (Sjeverna Irska) iz 2008. godine, Sjeverna Irska, koja je do tada imala 17 godina starosti kao dob pristanka za sve osobe, bez obzira na nečiju seksualnu orijentaciju, snizila je dobnu granicu na 16 godina 2009. godine, kako bi se podudarala s praksom iz Engleske, Walesa i Škotske .

Poništavanje osuda
Dana 31. siječnja 2017., Zakon o policiji i kriminalu 2017. stupio je na snagu nakon što je dobio kraljevski pristanak. Dio zakona poznat pod nazivom "zakon Alan Turinga" službeno je pomilovao tisuće homoseksualnih muškaraca iz Engleske i Walesa koji su bili osuđeni prema starim zakonima o sodomiji u tim regijama, a onima koji još uvijek žive dao je mogućnost da podnesu zahtjev za brisanjem njihovih osuda. Zanemarivanje je dostupno od 2012. godine, uklanjajući osuđujuću presudu iz kaznene evidencije te osobe. Škotska je u lipnju 2018. donijela sveobuhvatniji zakon, s pomilovanjima koja su automatska za one koji još uvijek žive. Skupština Sjeverne Irske donijela je sličan zakon 2016. godine, a stupio je na snagu 28. lipnja 2018. Zahtjevi za pomilovanje moraju se podnijeti Ministarstvu pravde Sjeverne Irske .

Prema PinkNews-u, manje od 200 pomilovanja izdano je u Engleskoj i Walesu do srpnja 2018.

U lipnju 2019. otkriveno je da su samo dvojica muškaraca tražila pomilovanje za povijesne gay seksualne prijestupe u Sjevernoj Irskoj i da obojica nisu uspjela poništiti osuđujuću presudu. Širom Ujedinjenog Kraljevstva preko polovice onih koji su zatražili pomilovanje nisu uspjeli poništiti osuđujuću presudu.

Ukidanje zakona vezanog uz trgovačko brodarstvo
U travnju 2017. godine parlament Ujedinjenog Kraljevstva jednoglasno je donio Zakon o trgovačkom brodarstvu (homoseksualno ponašanje) iz 2017. godine. Zakonje izradio konzervativni zastupnik John Glen. Zakon je ukinuo članke 146 (4) i 147 (3) Zakona o kaznenom pravosuđu i javnom poretku iz 1994. godine, koji je označen kao "posljednji zakon protiv homoseksualaca" u Velikoj Britaniji. Stupio je na snagu odmah nakon kraljevskog pristanka. Prema navedenim člancima koji su ukinuti, homoseksualne radnje bile su osnova za otpuštanje iz posade trgovačkih brodova.

Prepoznavanje istospolnih veza

Istospolna zajednica
U Britaniji nije bilo pravnog priznavanja istospolnih veza sve do 2005. godine, nakon legalizacije građanskih partnerstava donošenjem Zakona o građanskom partnerstvu 18. studenoga 2004. Građanska partnerstva zasebne su zajednice koje daju većinu (ali ne sva) prava i odgovornosti građanskog braka. Građanska partnerstva mogu se sklapati u bilo kojem odobrenom prostoru u Velikoj Britaniji i na odobrenim vjerskim mjestima u Engleskoj i Walesu od 2011. godine (iako vjerska mjesta nisu nužna), ali ne mogu uključivati vjerska čitanja, glazbu ili simbole. Zakon o građanskom partnerstvu stupio je na snagu 5. prosinca 2005. godine.

Prva ceremonija civilnog partnerstva održana je u 11:00 (GMT) 5. prosinca 2005. između Matthewa Rochea i Christophera Crampa u hospiciju St Barnabas, u Worthingu, Zapadnom Sussexu. Uobičajeno razdoblje čekanja od 14 dana odustalo je jer je Roche patio od smrtne bolesti. Sutradan je umro. Prve ceremonije civilnog partnerstva nakon zakonskog razdoblja čekanja tada su se održale u Sjevernoj Irskoj 19. prosinca, a ceremonije su slijedile sljedeći dan u Škotskoj, a dan nakon toga u Engleskoj i Walesu.

Istospolni brak

Istospolni brakovi u Ujedinjenom Kraljevstvu predmet su široke rasprave od dekriminalizacije homoseksualnosti u Britaniji. Raniji zakoni u Engleskoj i Walesu sprječavali su istospolne brakove, uključujući Zakon o braku iz 1949. koji je brak definirao kao muškarca i ženu, Zakon o ništavosti braka iz 1971. koji je izričito zabranjivao istospolne brakove i Zakon o bračnim uzrocima iz 1973. koji ponovio odredbe Zakona o ništetnosti braka .

Iako su građanska partnerstva uspostavljena diljem zemlje, bračno pravo je u nadležnosti saveznih država u Ujedinjenom Kraljevstvu i stoga se zakonodavni postupak istospolnih brakova razlikuje prema nadležnosti. Zakon o brakovima (istospolni parovi) iz 2013. godine, koji dopušta istospolne brakove u Engleskoj i Walesu, usvojio je britanski parlament u srpnju 2013. godine, a stupio je na snagu 13. ožujka 2014. godine, te su prvi istospolni brakovi sklopljeni su 29. srpnja Ožujka 2014. Zakon o braku i građanskom partnerstvu (Škotska) iz 2014., kojim se dopušta istospolni brak u Škotskoj, donio je škotski parlament u veljači 2014., a stupio je na snagu 16. prosinca 2014.

Istospolni brakovi u Ujedinjenom Kraljevstvu daju sva prava i odgovornosti građanskog braka i mogu se sklopiti u odobrenim prostorijama. To također uključuje vjerska mjesta, pod uvjetom da su se vjerska tijela ili religijska tijela uključila u čin. Međutim, nijedno vjersko ili vjersko tijelo nije prisiljeno sklapati istospolne brakove; engleskoj crkvi i Anglikanskoj crkvi u Walesu to je izričito zabranjeno. U svrhu razvoda istospolnog braka, općepravna definicija preljuba ostaje samo kao spolni odnos između muškarca i žene, iako nevjera s osobom istog spola može biti osnov za razvod kao "nerazumno ponašanje". Nekonzumiranje braka je također isključeno kao osnova za poništavanje istospolnog braka.

Između 2012. i 2015. godine, Sjevernoirska skupština glasala je pet puta o istospolnim brakovima, i premda je na nju usvojena tankom većinom u petom pokušaju, na nju je uložila veto Demokratska unionistička stranka koristeći zabrinutu peticiju. Nakon neuvjerljivih izbora za Skupštinu Sjeverne Irske 2017. i neuspjeha da se formira izvršna vlast Sjeverne Irske do roka do 21. listopada 2019., prema odredbama Zakona o Sjevernoj Irskoj (izvršna forma itd.), koji je britanski parlament usvojio 18. srpnja 2019. i primio kraljevski pristanak 24. srpnja, naložio je Državnom tajniku za Sjevernu Irsku da donese propise kojima se legalizira istospolni brak do 13. siječnja 2020. Državni tajnik Julian Smith pravilnike je potpisao 19. prosinca 2019. Istospolni brakovi stoga su postali legalni u Sjevernoj Irskoj 13. siječnja 2020. godine. Parovi su mogli registrirati svoju namjeru vjenčanja i a parovi koji su se ranije vjenčali negdje drugdje od tog se datuma smatraju vjenčanima u Sjeverenoj Irskoj. Prva istospolna ceremonija vjenčanja održana je u Carrickfergusu 11. veljače 2020.

Posvojenje djece i planiranje obitelji
Prema Zakonu o posvojenju i djeci iz 2002. godine, Parlament je predvidio da zahtjev za posvajanje djeteta u Engleskoj i Walesu može podnijeti ili jedna osoba ili par. Otkazan je prethodni uvjet da se par vjenča, što je omogućilo prijavu istospolnom paru. Predstvanici Doma lordova su jednom prilikom odbili prijedlog prije nego što je usvojen. Pristalice ovog poteza u Parlamentu naglasile su da usvajanje nije pitanje "homoseksualnih prava", već osiguravanje što većem broju djece stabilnog obiteljskog okruženja, umjesto da se oni drže pod skrbništvom. Protivnici su izrazili sumnju u stabilnost odnosa izvan braka i kako će nestabilnost utjecati na dobrobit posvojene djece. Međutim, zakon je uspješno usvojen i stupio je na snagu 30. prosinca 2005. Sličan zakon usvojen je u Škotskoj koji je stupio na snagu 28. rujna 2009. Sjeverna Irska slijedila je odijelo u prosincu 2013.

Zakon o ljudskoj oplodnji i embriologiji iz 2008. godine dobio je kraljevsku suglasnost 13. studenog 2008. Zakon dopušta lezbijkama i njihovim partnericama (civilnim i de facto) jednak pristup zakonskim pretpostavkama roditeljstva u slučajevima izvantjelesne oplodnje (IVF) ili potpomognute / samoosjemenjivanja (osim kod kuće) od trenutka rođenja djeteta. Zakon također omogućava da se oba partnera identificiraju na rodnom listu djeteta riječima "roditelj". Zakon je stupio na snagu 6. travnja 2009. godine i nije retroaktivan (ne primjenjuje se na događaje nastale prije nego što je zakon stupio na snagu). Roditeljske narudžbe za homoseksualne muškarce i njihove partnere dostupne su od 6. travnja 2010. za aranžmane surogat majčinstva.

Od 31. kolovoza 2009. godine na snagu su stupili zakoni kojima se lezbijkama daju jednaka prava rođenja u Engleskoj i Walesu, što znači da se oboje sada mogu imenovati na rodnom listu djeteta, mijenjajući Pravilnik o registraciji rođenja i smrti iz 1987 . Zakon su kritizirali oni koji smatraju da on "šteti tradicionalnom poimanju obitelji". Stonewallova voditeljica politike i istraživanja Ruth Hunt, rekla je da novi zakon olakšava život lezbijskim obiteljima i izjavila: "Sada će lezbijskim parovima u Velikoj Britaniji koji donose promišljenu odluku o zasnivanju obitelji biti napokon omogućen jednak pristup uslugama koje pomažu financirati kao porezni obveznici.". Ministar unutarnjih poslova Lord Brett bio je pun pohvala u svojim komentarima:  Ova pozitivna promjena znači da po prvi puta ženski parovi koji imaju dijete koje se koristi liječenjem plodnosti imaju ista prava kao i njihovi heteroseksualni kolege da budu prikazani kao roditelji u registraciji rođenih. Od vitalne je važnosti da si priuštimo jednakost gdje god možemo u društvu, posebno dok se obiteljske prilike i dalje mijenjaju. Ovo je važan korak naprijed u tom procesu.  Iain Duncan Smith, koji je vodio napore da se suprotstavi promjeni, rekao je da "Odsutnost očeva općenito štetno djeluje na dijete."

U 2016. godini 9,6% svih posvojenja u Engleskoj uključivalo je istospolne parove. To je povećanje od 8,4% prethodne godine. U 2018. godini oko 450 od 3.820 posvojenja (oko 12%) u Engleskoj uključivalo je istospolne parove.

Transrodna prava
U prosincu 2002, ured lorda kancelara objavio je dokument "Vladina politika koja se odnosi na transseksualne osobe" u kojem se kategorički navodi da transseksualizam "nije mentalna bolest".

Od 4. travnja 2005., prema Zakonu o priznavanju spola iz 2004., transrodnim osobama je u Velikoj Britaniji bilo moguće promijeniti svoj pravni spol, omogućujući im stjecanje novog rodnog lista, pružajući im potpuno priznanje stečenog spola u zakonu u sve svrhe. Transrodne osobe moraju iznijeti dokaze povjerenstvu za prepoznavanje spola, koje razmatra njihov slučaj i izdaje potvrdu o priznavanju spola (Gender Recognition Certificate, GRC); mora proći minimalno dvije godine od prelaska, odosno promjene prije izdavanja GRC-a. Nije nužno da se dogodi operacija promjene spola, iako će takva operacija biti prihvaćena kao dio dodatnih dokaza za slučaj u kojem se dogodila. Postoji formalno odobrenje za medicinsku promjenu spola dostupno bilo od strane Nacionalne zdravstvene službe (NHS) ili privatno.

Međutim, bilo je zabrinutosti u vezi s brakovima i civilnim partnerstvima. Prema Zakonu o priznavanju spola iz 2004. godine, transrodne osobe koje su u braku morale su se razvesti ili poništiti svoj brak kako bi im se izdao GRC. Vlada je odlučila zadržati ovaj zahtjev u Zakonu kako bi učinkovito legalizirala malu kategoriju istospolnih brakova. Zakon o građanskom partnerstvu iz 2004. godine omogućio je stvaranje građanskih partnerstava između istospolnih parova, ali bračni par koji uključuje transrodnog partnera ne može jednostavno preregistrirati svoj novi status. Prvo moraju razvesti brak, steći pravno priznanje novog spola, a zatim se registrirati za građansko partnerstvo. To je poput svakog drugog razvoda s pripadajućom papirologijom i troškovima.

Legalizacijom istospolnih brakova u Engleskoj i Walesu, postojeći će brakovi nastaviti biti na snazi tamo gdje jedna ili obje strane promijene svoj pravni spol, a obje strane žele ostati u braku. Zakon također ne vraća nijedan brak transrodnih osoba koji su (prije legalizacije istospolnih brakova) prisilno poništeni kao preduvjet za osiguravanje GRC-a i navodi da GRC neće biti izdan ako supružnik transrodne osobe ne pristane na to. Ako supružnik ne pristane, brak mora biti raskinut prije izdavanja GRC-a.

U srpnju 2020., nakon prosvjeda koji su se dogodili zbog vladinih planova za ukidanje izmjena Zakona o priznavanju spola koje bi poboljšale zakonska prava i priznavanje trans osoba, britanski premijer Boris Johnson pristao je ispitati potencijalne reforme Zakona o priznavanju spola "preko ljeta''.

Intersex prava
Intersex osobe u Ujedinjenom Kraljevstvu suočavaju se sa značajnim prazninama u pogledu njihove zaštite, posebno u zaštiti od medicinskih intervencija na koje nisu dali svoj pristanak te u poglednu zaštite od diskriminacije. Akcije intersex organizacija imaju za cilj uklanjanje nepotrebnih medicinskih intervencija i štetnih praksi, te promicanje društvenog prihvaćanja i jednakosti u skladu sa zahtjevima Vijeća Europe i Ujedinjenih naroda.

Discrimination protections
Propisi su uvedeni za zaštitu od diskriminacije zbog seksualne orijentacije u zapošljavanju 1. prosinca 2003. godine, nakon usvajanja Direktive EZ iz 2000. godine, koja predviđa zabranu diskriminacije u zapošljavanju na temelju seksualne orijentacije. Propisi o spolnoj diskriminaciji (promjeni spola) 1999. stvorili su određene pravne zaštite za transrodne osobe po prvi puta u povijesti Britanije. Propisima je zabranjena diskriminacija osoba koje su podvrgnute "promjeni spola" u zapošljavanju i stručnom osposobljavanju. Slično zakonodavstvo, Propisi o spolnoj diskriminaciji (promjena spola) (Sjeverna Irska) 1999., doneseni su u Sjevernoj Irskoj. Propisi o spolnoj diskriminaciji (izmjene i dopune zakona) iz 2008. proširili su ovu zaštitu kako bi obuhvatili diskriminaciju u robama, objektima i uslugama.

Dana 30. travnja 2007. godine na snagu su stupili Propisi o seksualnoj orijentaciji, nakon uvođenja sličnih odredbi u Sjevernoj Irskoj u siječnju 2007. Pružili su opću zabranu diskriminacije u pružanju dobara i usluga na temelju seksualne orijentacije. Slični zakoni već su odavno bili na snazi u pogledu diskriminacije na temelju spola, rase, invaliditeta i bračnog statusa. Uvođenje Pravilnika bilo je kontroverzno i nastao je spor između Vlade i Rimokatoličke crkve u Engleskoj i Walesu oko izuzeća za katoličke agencije za posvojenje.

Nadbiskup Birminghama Vincent Nichols izrazio je svoje protivljenje Zakonu, rekavši da je zakon u suprotnosti s moralnim vrijednostima Katoličke crkve. Nekoliko katoličkih agencija za posvojenje zatražilo je izuzeće od propisa o seksualnoj orijentaciji, a dobrotvorna organizacija Katolička skrb (engl. Catholic Care) odbila je presudu 17. ožujka 2010. godine upućujući Dobrotvornoj komisiji (ne-ministarskom vladinom odjelu koji regulira registrirane dobrotvorne organizacije u Engleskoj i Walesu) da preispita slučaj. Komisija ponovno nije našla osnovu za izuzeće Katoličke skrbi, a odluka je potvrđena u žalbenom postupku. U kolovozu 2011. godine, Gornji sud pristao je saslušati četvrtu žalbu dobrotvorne organizacije o ovom slučaju. U studenom 2012. godine Gornji sud odbio je žalbu presudom Tribunala u korist Dobrotvorne komisije. Katolička skrb izjavila je da se namjerava žaliti na presudu.

U listopadu 2007. vlada je najavila da će nastojati uvesti izmjenu Zakona o kaznenoj pravdi i imigraciji kako bi se stvorilo novo kazneno djelo poticanja na mržnju na temelju seksualne orijentacije. To je uslijedilo nakon stvaranja kaznenog djela protiv vjerske mržnje koje se pokazalo kontroverznim 2006. godine. Poticanje mržnje na osnovu seksualne orijentacije već je bilo ilegalno u Sjevernoj Irskoj. Škotska je donijela sličan zakon 2009. godine, koji također uključuje i rodni identitet kao zaštićen pojam.

Zakon o ravnopravnosti iz 2010<ref>{{Citiranje weba |url=https://www.gorsedhkernow.org.uk/archivedsite/english/downloads/cornish_minority_report_2.pdf |title=Cornish ] ] National Minority Report 2, Derivas Minorita Kenedhlek Kernewek 2 |date=5. ožujka 2011. |work=Gorsedh Kernow |access-date=13. rujna 2020. |archiveurl=https://web.archive.org/web/20201205174315/http://www.gorsedhkernow.org.uk/archivedsite/english/downloads/cornish_minority_report_2.pdf |archivedate=5. prosinca 2020.}}</ref> dobio je kraljevski pristanak 8. travnja 2010. Primarna svrha Zakona bila je kodificirati složeni i brojni niz zakona i propisa, koji su činili osnovu antidiskriminacijskog zakona u Velikoj Britaniji, uključujući Zakon o jednakoj plaći iz 1970., Zakon o spolnoj diskriminaciji iz 1975., Zakon o rasnim odnosima iz 1976. godine. Zakon o diskriminaciji zbog invalidnosti iz 1995. godine i tri glavna zakonska instrumenta koja štite diskriminaciju u zapošljavanju na temelju vjere ili uvjerenja, seksualne orijentacije i dobi. Ovo zakonodavstvo ima iste ciljeve kao američki Zakon o građanskim pravima iz 1964. i četiri glavne smjernice EU-a o jednakom postupanju, čije odredbe odražavaju i provode. Zahtijeva jednak tretman u pristupu zaposlenju, kao i privatnim i javnim službama, bez obzira na spol, rasu, invaliditet, seksualnu orijentaciju, transrodni status, uvjerenje i dob. Zakon je izmijenio i dopunio Propise o odobrenim prostorima (brak i građansko partnerstvo) iz 2005. godine kako bi se omogućile ceremonije građanskog partnerstva u vjerskim prostorijama u Engleskoj i Walesu. Također je proširio prava transrodnih osoba, zabranivši diskriminaciju u školama na temelju promjene spola.

Ostale inicijative uključuju uspostavljanje Povjerenstva za jednakost i ljudska prava 1. listopada 2007. koje je zaduženo za rad na jednakosti u svim područjima i zamijenilo je prethodna povjerenstva posvećena samo spolu, rasi i invaliditetu; uspostavu Savjetodavne skupine za seksualnu orijentaciju i spol u okviru Ministarstva zdravstva; odredbu Zakona o kaznenom pravosuđu iz 2003. godine da sud mora mržnju na temelju seksualne orijentacije tretirati kao otežavajući čimbenik za odmjeravanje kazne; implementacija smjernica Krunskog tužiteljstva o postupanju s homofobnim zločinima; i obvezu vlade da će raditi na LGBT pravima na međunarodnoj razini.

 Odjeljak 28
Osamdesete su doživjele zastoj u LGBT pravima. Dostupnost knjige u knjižnicama škola koje vodi Uprava za obrazovanje u unutrašnjem Londonu knjige koju neki smatraju "promicanjem" homoseksualnosti dovela je do prosvjeda i kampanje za novo zakonodavstvo. Prema tome, Zakon o lokalnoj samoupravi iz 1988. godine sadržavao je odredbu koja zabranjuje "namjerno promicanje homoseksualnosti" bilo koje lokalne vlasti i "poučavanje u bilo kojoj održanoj školi o prihvatljivosti homoseksualnosti kao pretvarane obiteljske veze". Odredba je bila poznata kao odjeljak 28. i izmijenjena je odjeljkom 2A ranijeg Zakona o lokalnoj samoupravi iz 1986. godine. Promjene u strukturi lokalne vlasti od tog datuma dovele su do određene zabune oko preciznih okolnosti u kojima se novi zakon primjenjivao, uključujući pitanje da li se uopće primjenjuje u državnim školama.

Odjeljak 28. (pod nazivom Odjeljak 2A u Škotskoj) ukinut je u Škotskoj u prve dvije godine postojanja škotskog parlamenta, Etičkim standardima u javnom životu itd. (Škotska) Zakon iz 2000. Pokret za uklanjanje odredbi u Engleskoj i Walesu spriječen je nakon protivljenja u Domu lordova, na čelu s barunicom Young. Nakon njene smrti 2002. godine, Vlada laburističke stranke ukinula ga je Zakonom o lokalnoj samoupravi iz 2003. godine, koji je stupio na snagu 18. studenog 2003. Tijekom donošenja zakona nije pokušano zadržati odjeljak, a amandman kojim se željelo sačuvati ga pomoću glasačkih listića poražan je u Domu lordova. U lipnju 2009. David Cameron, čelnik konzervativne stranke, službeno se ispričao zbog uvođenja ovog zakona od strane njegove stranke, rekavši da je to bila pogreška i uvreda za gay osobe.

 Zakon o javnom poretku iz 1986
Odjeljak 29AB Zakona o javnom poretku iz 1986. kaže:

 U ovom dijelu "mržnja na osnovi seksualne orijentacije" znači mržnju prema skupini osoba definiranu pozivanjem na seksualnu orijentaciju (bilo prema osobama istog spola, suprotnog spola ili obje)

Odjeljak 29JA pod naslovom "Zaštita slobode izražavanja (seksualna orijentacija)" Zakona navodi sljedeće:

 (1) U ovom se dijelu, kako bi se izbjegle sumnje, rasprave ili kritike seksualnog ponašanja ili postupanja ili nagovaranja osoba da se suzdrže ili modificiraju takvo ponašanje ili postupke ne smiju se same po sebi gledati kao prijetnju ili namjeru da potaknu mržnju.

 (2) U ovom se dijelu, kako bi se izbjegle sumnje, svaka rasprava ili kritika braka koja se tiče spola stranaka u braku, sama po sebi neće smatrati prijetnjom ili namjerom da potakne mržnju.

 Homofobno skandiranje na nogometnim utakmicama
U srpnju 2020., vlada Ujedinjenog Kraljevstva najavila je novi zakon koji će uskoro biti uveden kojim se mijenja Zakon o nogometnim prekršajima Ujedinjenog Kraljevstva iz 1991. kojim se izričito zabranjuje homofobno skandiranje na nogometnim utakmicama.

 Nasilje i zlostavljanje motivirano pristranošću
Zabilježena izvješća o homofobnom zlostavljanju u Ujedinjenom Kraljevstvu porasla su s 5.807 u razdoblju 2014–15 na 13.530 u razdoblju 2018–19. Broj kaznenih progona smanjio se s 1.157 na 1058, što je Vijeće načelnika nacionalne policije pripisalo mnogim slučajevima s nedostatkom svjedoka i dokaza, uključujući i to je li napad motiviran žrtvinom seksualnom orijentacijom ili rodnim identitetom ili ne. "Mnoga od ovih nenasilnih kaznenih djela pružaju manje dokazne mogućnosti, a žrtve često osjećaju da postoji prepreka između iznošenja predmeta na sud i radije obavještavaju policiju o svakom kaznenom djelu", rekao je glasnogovornik Metropolitan policijske službe. Sjeverni Yorkshire i Južni Yorkshire zabilježili su porast svojih izvještaja sa 172 na 961, odnosno 73 na 375. Policija Zapadnog Yorkshirea rekla je da je ovo povećanje dijelom posljedica "poboljšanja u načinu na koji bilježimo kriminal i činjenice da mnoge žrtve imaju samopouzdanja da se jave".

Godine 2019. Ministarstvo pravosuđa otkrilo je da je 11 transrodnih zatvorenika seksualno napadnuto u zatvorima u Engleskoj i Walesu.

 Vojna služba

LGBT osobama je dopušteno otvoreno služiti u Oružanim snagama Njezinog Veličanstva od 2000. godine, a diskriminacija na temelju seksualne orijentacije zabranjena je od 2010. Također je zabranjeno nekome vršiti pritisak na LGBT osobe da izađu iz ormara. Svo osoblje podliježe istim pravilima protiv netolerancije, maltretiranja i seksualnog uznemiravanja, bez obzira na spolni identitet ili seksualnu orijentaciju. Britanska vojska također priznaje građansko partnerstvo i dodjeljuje istospolnim parovima ista prava na naknade i smještaj kao i parovi suprotnog spola.

Britanska vojska aktivno regrutira LGBT osobe i rasporedila je regrutne timove na mnoga događanja Ponosa: Kraljevska mornarica oglašava regrute u gay časopisima i omogućila je gay mornarima održavanje ceremonija građanskog partnerstva na brodovima,   a od 2006. godine dozvolila marširati u punoj mornaričkoj uniformi na gay povorkama ponosa. Osoblje britanske vojske i kraljevskog zrakoplovstva moglo je marširati, ali moralo je nositi civilnu odjeću do 2008. godine, sada je svim vojnim osobama dopušteno prisustvovati tim marševima u odori.

Trenutna politika prihvaćena je prvo u nižim redovima, a mnogi su se visoki časnici brinuli za svoje trupe bez modernog prihvaćanja homoseksualnosti s kojom je njihovo mlađe osoblje odraslo. Jedan je brigadir dao ostavku, ali s malo utjecaja. Od promjene, podrška na višoj razini je porasla. General Sir Richard Dannatt, načelnik Glavnog stožera (šef vojske), rekao je članovima Četvrte zajedničke konferencije o LGBT pitanjima koju sponzorira vojska da su homoseksualci dobrodošli na služenje vojske. U govoru na konferenciji 2008. godine, prvom takve vrste od bilo kojeg zapovjednika vojske, general Sir Richard rekao je da je poštovanje LGBT časnika i vojnika sada "zapovjedna odgovornost" i da je od vitalne važnosti za "operativnu učinkovitost".

Britanska vojska, Kraljevsko ratno zrakoplovstvo i Kraljevska mornarica sada zahtijevaju od svih regruta da prođu obuku za jednakost i raznolikost kao dio svojih vojnih godišnjih testova obuke i tolerancije na stres, posebno navodeći homoseksualne primjere u video zapisima, u skladu s vojskom, mornaricom i Osnovne vrijednosti i standardi RAF-a, uključujući "Poštovanje drugih" i "Odgovarajuće ponašanje".

U 2009., na desetu obljetnicu promjene zakona koja je dozvolila homoseksualnost u oružanim snagama, novine su izvijestile da ukidanje zabrane nije imalo vidljivog utjecaja na operativnu učinkovitost vojske. Obljetnica je široko proslavljena, uključujući i interno izdanje magazina vojske Soldier Magazine, serijom članaka, uključujući naslovnicu i članke u novinama iz srpnja 2009.

2015. godine, nakon petnaeste godišnjice, Ministarstvo obrane najavilo je promjene u svom procesu praćenja novih novaka i dodalo seksualnost u postupak praćenja jednakih mogućnosti.

 Konverzijska terapija
Peel, Clarke i Drescher napisali su 2007. da se samo jedna organizacija u Britaniji može identificirati s konverzijskom terapijom, vjerska organizacija nazvana "The Freedom Trust" (dio Exodus Internationala): "dok brojne organizacije u SAD-u (i vjerske i znanstvene / psihološke) promiču konverzijsku terapiju, samo je jedna u Velikoj Britaniji za koju znamo". List je izvijestio da praktičari koji su pružali ovakve vrste liječenja između 1950-ih i 1970-ih sada homoseksualnost smatraju zdravom, a dokazi sugeriraju da je "konverzijska terapija'' povijesni, a ne suvremeni fenomen u Britaniji, gdje je liječenje homoseksualnosti uvijek bilo rjeđe nego u SAD-u.
Godine 2007. Kraljevski Fakultet Psihijatara (engl. Royal College of Psychiatrists), glavna profesionalna organizacija psihijatara u Britaniji, objavio je izvještaj u kojem stoji da: "Dokazi pokvazuju da su LGBT osobe otvorene za traženje pomoći zbog problema s mentalnim zdravljem. Međutim, terapeuti ih mogu pogrešno shvatiti koji svoju homoseksualnost smatraju temeljnim uzrokom bilo kojeg prisutnog problema poput depresije ili anksioznosti. Nažalost, terapeuti koji se tako ponašaju vjerojatno će uzrokovati znatne nevolje. Mala većina terapeuta čak će ići toliko daleko da će pokušati promijeniti seksualnu orijentaciju svog klijenta. To može biti duboko štetno. Iako danas postoji niz terapeuta i organizacija u SAD-u i Velikoj Britaniji koji tvrde da terapija može pomoći homoseksualcima da postanu heteroseksualci, nema dokaza da je takva promjena moguća. "

Godine 2008. Kraljevski Fakultet Psihijatara izjavio je: "Kraljevski Fakultet dijeli zabrinutost i Američkog psihijatrijskog udruženja i Američkog psihološkog udruženja da stavovi poput Nacionalnog udruženja za istraživanje i terapiju homoseksualnosti (NARTH) u Sjedinjenim Državama. nisu podržani u znanosti. Ne postoje čvrsti znanstveni dokazi da se seksualna orijentacija može promijeniti. Nadalje, takozvani tretmani homoseksualnosti prema preporuci NARTH-a stvaraju ambijent u kojem predrasude i diskriminacija mogu cvjetati. "

U 2009. godini istraživačka anketa liječnika mentalnog zdravlja u Ujedinjenom Kraljevstvu zaključila je da "značajna manjina stručnjaka za mentalno zdravlje pokušava pomoći lezbijskim, homoseksualnim i biseksualnim klijentima da postanu heteroseksualni. S obzirom na nedostatak dokaza o djelotvornosti takvih tretmana, ovo će vjerojatno biti nerazumno ili čak štetno. " Scientific American izvijestio je o ovome: "Jedan od 25 britanskih psihijatara i psihologa kaže da bi bio voljan pomoći homoseksualnim i biseksualnim pacijentima da se pokušaju promijeniti u heteroseksualce, iako ne postoje uvjerljivi znanstveni dokazi da osoba može namjerno postati heteroseksualna", i objasnio je da 17% ispitanih reklo je da su pokušali pomoći u smanjenju ili suzbijanju homoseksualnih osjećaja, a 4% da će u budućnosti pokušati pomoći homoseksualnim ljudima da pređu na heteroseksualnost.

BBC je konverzijsku terapiju u Velikoj Britaniji opisao kao "žestoko osporavanu temu" i dio većeg "kulturnog rata" u Ujedinjenom Kraljevstvu. U srpnju 2017. godine, Opća sinoda Engleske crkve usvojila je prijedlog koji je kritizirao konverzijsku terapiju kao "neetičku, potencijalno štetnu i kojoj nema mjesta u modernom svijetu" i pozvao na "zabranu prakse konverzijske terapije usmjerene na promjenu seksualne orijentacije." U veljači 2018. godine Nacionalna zdravstvena služba (NHS) odobrila je Memorandum o razumijevanju koji je izdalo Vijeće za psihoterapiju Ujedinjenog Kraljevstva (UKCP) u listopadu 2017. godine kako bi se pružila "zaštita javnosti predanošću prestanka prakse 'konverzijske terapije' u Ujedinjenom Kraljevstvu". Udruga Stonewall je izjavila da su se sva glavna tijela za savjetovanje i psihoterapiju u Ujedinjenom Kraljevstvu pridružila NHS-u potpisujući Memorandum kojim se osuđuje konverzijska terapija.

U listopadu 2017. istraga časopisa Liverpool Echo razotkrila je da crkva u Anfieldu, u Liverpoolu, nudi "liječenje" homoseksualaca kroz trodnevni program izgladnjivanja. Zastupnik laburista Dan Carden pokrenuo je to pitanje u parlamentu pozivajući na zakonsku zabranu konverzijskih terapija, kojima "nije mjesto u Britaniji 21. stoljeća".

U ožujku 2018. većina zastupnika u Europskom parlamentu donijela je rezoluciju glasanjem 435–109 kojom se osuđuje konverzijska terapija i poziva države članice Europske unije da zabrane tu praksu. U izvješću koje je objavila Intergrupa Europskog parlamenta o LGBT pravima navodi se da je Velika Britanija jedno od rijetkih područja u EU koje je "izričito zabranilo terapije konverzije LGBTI-a". U srpnju 2018. vlada Velike Britanije najavila je kao dio svog LGBT akcijskog plana da će "iznijeti prijedloge" za zabranu konverzijske terapije na zakonodavnoj razini.

Dana 20. srpnja 2020. britanski premijer Boris Johnson najavio je potporu zabrani konverzijske terapije u cijeloj Velikoj Britaniji, rekavši "Što se tiče gay konverzijske terapije, mislim da je to apsolutno odvratno. Nije joj mjesto u civiliziranom društvu. Nije joj mjesto u ovoj zemlji."

 Spolni odgoj
Odredba Zakona o ravnopravnosti iz 2010. godine zahtijeva od tijela Dužnosti jednakosti u javnom sektoru (Public Sector Equality Duty)  objavljivanje informacija u vezi s nasiljem na temelju, između ostalog, LGBT identiteta i pronalaženje rješenja kako se suprotstaviti ovom pitanju. Prve informacije o školama i učenicima smještenim u Engleskoj i javnim vlastima pod engleskom upravom u Škotskoj i Walesu objavljene su 6. travnja 2012. Ofsted (Ured za standarde u obrazovanju, dječjim službama i vještinama, engl. Office for Standards in Education, Children's Services and Skills (Ofsted)) je 2013. objavio smjernice o tome kako se boriti protiv homofobnog i transfobnog nasilja u školama u Engleskoj. Dio ovih smjernica obuhvaćao je obrazovanje o seksu i vezama za LGBT učenike.
12. veljače 2018. godine, Ured za obrazovanje Crkve Engleske objavio je politiku koja odobrava spolno obrazovanje koje uključuje, između ostalog, LGBT obrazovanje. Što se tiče seksualnosti, politika navodi da "seksualno obrazovanje treba uključivati razumijevanje da su svi ljudi spolna bića i da je seksualna želja prirodna. Učenike treba poučavati da ljudi različito izražavaju svoju seksualnost i da postoji različitost u spolnoj želji". Politika također navodi da "učenicima mora biti dopušteno istraživati pitanja identiteta i kako cijenimo vlastiti identitet i jedinstvenost drugih ljudi. PSHE (Osobno, socijalno, zdravstveno i ekonomsko obrazovanje, engl. Personal, Social, Health and Economic education) mora pomoći učenicima da prepoznaju svoj pravi identitet i naučiti ih da naša kultura, vođena tržištem, koja je medijski uokvirena i koja često dovodi do tjeskobe zbog tjelesne slike, može biti dovedena u pitanje. Ovo je pitanje u središtu kampanje #liedentity biskupa Gloucestera koja ima za cilj osporavanje negativne slike tijela i poticanje mladih da pogledaju unutra kako bi otkrili istinsku vrijednost i ljepotu."

U srpnju 2018. ministar obrazovanja Damian Hinds najavio je nove vladine propise koji se odnose na spolni odgoj. Teme poput mentalne dobrobiti, pristanka (na seksualni čin), održavanja sigurnosti na internetu, tjelesnog zdravlja i kondicije te pitanja LGBT-a bit će pokrivene novim smjernicama, koje su prve izmjene propisa o spolnom odgoju od 2000. godine, a koje će biti obvezne u svim osnovnim i srednjim školama škole u Engleskoj od rujna 2020. nadalje. Potez su posebno pozdravile LGBT grupe, a citirale su statistike koje pokazuju da je samo 13% LGBT mladih u školama podučavano o zdravim istospolnim vezama. Uz to, roditelji će zadržati određena prava na veto na satove spolnog odgoja, ali do 16. godine njihovog djeteta, nakon čega dijete može pohađati te poduke bez obzira na želje roditelja. Nacrt smjernica kaže: "Do kraja osnovne škole, učenici bi trebali znati da druge obitelji, bilo u školi ili u širem svijetu, ponekad izgledaju drugačije od njihove obitelji, ali da bi trebali poštovati te razlike i znati da obitelji druge djece također karakterizira i ljubav i briga za njih." Smjernice za srednje škole dodaju: "Učenike treba podučavati činjenicama i zakonima o spolu, seksualnosti, seksualnom zdravlju i rodnom identitetu na način koji je inkluzivan i odgovara dobi učenika... Svi bi učenici trebali osjećati da je sadržaj relevantan za njih i njihovu seksualnost u razvoju."

To je uslijedilo nakon izvještaja nekih vjerskih škola koje su namjerno izbjegavale taj problem, ponajviše ortodoksalne židovske škole u sjevernom Londonu koja je 2018. u svojim udžbenicima uklonila sve reference na homoseksualne žrtve nacističkog progona. Prema Odjelu za obrazovanje, vjerske škole više neće imati pravo odustati od predavanja o spolnom odgoju. U rujnu 2018., glavni rabin Ujedinjenog Kraljevstva, Ephraim Mirvis, složio se pridržavati se ove nove politike i objavio smjernice o tome kako podučavati LGBT seksualni odgoj u britanskim židovskim školama.

U listopadu 2018., The Sunday Times izvijestio je da je britanska vlada odlučila privatnim školama odobriti izuzeća od obrazovanja koja uključuje LGBT teme. U studenom 2018., međutim, i PSHE Asocijcija i Forum za seksualno obrazovanje objavili su putokaz politike koji je, između ostalog, rekao da "zakon zahtijeva da se obrazovanje o ljubavnim odnosima i seksualnošću (Relationships and Sex Education, RSE) podučavaju u svim srednjim školama u Engleskoj i da bi se obrazovanje o ljubavnim odnosima trebalo učiti u svim osnovnim školama u Engleskoj." Plan putokaza također je detaljno opisao 10 koraka koji će se koristiti za provođenje politike, a također je istaknuto da će "Zdravstveno obrazovanje također biti obvezno u svim školama koje financira država, što uključuje sadržaje o pubertetu." U veljači 2019. godine, Ministarstvo obrazovanja donijelo je zakonsku politiku usmjeravanja koja će školama u Engleskoj pomagati s PSHE-om kada to postane obvezno 2020. godine.

Mjera kojom se PSHE (Osobno, društveno, zdravstveno i ekonomsko obrazovanje) čini obvezujućim dobila je odobrenje Doma lordova u travnju 2019. Odjel za obrazovanje (DfE) objavio je konačne zakonske smjernice za poučavanju o ljubavnim odnosima i seksualnom odgoju (RSE) i zdravstvenom odgoju u lipnju 2019. Smjernice, koje je također objavio Donji dom, između ostalog, zahtijevaju priznavanje engleskih zakona koji se odnose na LGBT prava, uključujući legalizaciju istospolnih brakova i zaštitu tjelesne i mentalne dobrobiti LGBT djece. Unatoč tome što nije obavezno do rujna 2020., škole u Engleskoj bit će poticane da donesu novi kurikulum PSHE počevši od rujna 2019. godine.

Wales je na sličan način najavio nove propise o spolnom odgoju u svibnju 2018., koji će također raspravljati o LGBT pitanjima u školama. Propisi, za koje se očekuje da će stupiti na snagu 2022. godine, bit će obvezni od 7. razreda (dob 11–12 godina).

Manifest Škotske nacionalne stranke iz 2016. godine podupire satove spolnog odgoja, kao i "trening jednakosti" za učitelje koji bi pokrivao LGBT pitanja. U studenom 2018. škotska vlada najavila je provedbu obrazovanja koje uključuje pitanja o LGBT-u u škotski kurikulum. Potez su pozdravili LGBT aktivisti koji su citirali studije koje su pokazale da oko 9 od 10 LGBT Škota su doživjeli homofobiju u školi, a 27% je izjavilo da je pokušalo samoubojstvo nakon što su bili maltretirani.

Ofsted procjenjuje uključivanje LGBT osoba u politike i kurikulum.

 Pokret za LGBT prava

Društvo za reformu homoseksualnog zakona, osnovano 12. svibnja 1958., kao odgovor na nalaze Wolfendenovog izvješća, bilo je jedna od prvih LGBT grupa u Velikoj Britaniji. Danas Stonewall postoji kao najveća organizacija za ravnopravnost LGBT osoba u Velikoj Britaniji i Europi.

LGBT osobe otvoreno služe u politici od 1970-ih. Prva otvoreno lezbijska zastupnica bila je Maureen Colquhoun ( Laburistička stranka, članica parlamenta 1974–79), koja je izašla iz ormara 1976. godine.

Nakon općih izbora 2019., u parlament su izabrana otprilike 54 zastupnika LGBT-a, od kojih 24 konzervativca, 19 laburista 10 SNP-a i Layla Moran iz Liberalnih demokrata, koja je postala prva zastupnica koja je Pansexualka

LGBT osobama je također dopušteno otvoreno služiti u policiji, a 1990. godine osnovano je Udruženje lezbijske i homoseksualne policije (Lesbian and Gay Police Association, LAGPA), sada Udruženje gay policajaca (Gay Police Association, GPA).

aPostoje i velike LGBT zajednice koje su najzapaženije u Birminghamu (Birmingham Gay Village ), Blackpoolu, Brightonu, Liverpoolu, Londonu (Old Compton Street ) i Manchesteru (Canal Street), koji su svi domaćini godišnjih parada ponosa. Susjedni yorkshireski gradovi Todmorden i Hebden Bridge imaju veliko lezbijsko stanovništvo.

U Velikoj Britaniji se svake godine održavaju mnogi festivali ponosa. Prvi homoseksualni marševi bili su u Londonu 1970., nakon čega je 1972. nastupio debi UK Gay Pride Rallya. Pride u Londonu najveći je i najstariji festival i od tada se organizira svake godine. Parade ponosa vrlo su popularni ljetni događaji u većim gradovima i proteklih su se godina proširili na manje zajednice.

Na 5. godišnjicu referenduma o ravnopravnosti brakova, Amnesty International, Irski kongres sindikata i Rainbow Project najavili su prve masovne demonstracije u Belfastu, u Sjevernoj Irskoj, prosvjedujući protiv neuspjeha vlade Velike Britanije u pružanju punih prava na ravnopravnost braka. Ljudi koji željeli svoju građansku zajednicu pretvoriti u brak, to tada nisu mogli učiniti.

 Uloga Vijeća Europe
Prema Jurisu Lavrikovsu iz ILGA-Europe, Europski sud za ljudska prava Vijeća Europe pozitivna je snaga za LGBT prava, posebno u pogledu dekriminalizacije istospolnih aktivnosti, zabrane diskriminacije transrodnih osoba u zapošljavanju, izjednačavajući dob pristanka,   omogućavajući LGBT osobama da otvoreno služe vojsku, omogućujući transrodnim osobama pravo na brak, jednakost u zapošljavanju i uključujući pravo na mirovinu za transrodne osobe.

 Demografski podaci
Prema Uredu za nacionalnu statistiku, postotak stanovništva Ujedinjenog Kraljevstva koje se     identificira kao homoseksualno, lezbijsko ili biseksualno poraslo je s 1,5% u 2012. na 2,0% u 2017. godini. U Velikoj Britaniji postoji 1,1 milijun ljudi koji se identificiraju kao LGB. Dobna skupina od 16 do 24 godine najvjerojatnija je da će se identificirati kao LGB u 2017. godini (4,2%).
Integrirano istraživanje domaćinstava iz 2010. procjenjuje da se 1,5% ljudi u Ujedinjenom Kraljevstvu identificira kao GLB – daleko niže od prethodnih procjena od 5–7%. Tumačeći statistiku, glasnogovornik Ureda za nacionalnu statistiku (ONS) rekao je: "Netko može imati seksualne odnose s nekim istog spola, ali još uvijek sebe ne doživljava kao homoseksualca." Prema YouGovu, međutim, studije poput ove – integrirane ankete kućanstava – podcjenjuju stvarni udio stanovništva koje je LGBT jer koriste metodologiju licem u lice, a neheteroseksualni ljudi manje su spremni otkriti svoju seksualnu orijentaciju anketaru. Sam YouGov procjenjuje, na temelju svojeg panela, koji je ispitan putem mrežnog upitnika, da udio LGBT osoba u Velikoj Britaniji iznosi 7%. Također se procjenjuje da je trans populacija Velike Britanije između 300 000 i 500 000 ljudi, ali udruga Stonewall zaključuje da je teško definirati LGBT populaciju u Velikoj Britaniji jer neki LGBT ljudi nisu izašli iz ormara.

 Javno mišljenje
1993. godine Stonewall je proveo istraživanje gay muškaraca i lezbijki na poslu gdje je utvrdio da dvije trećine ispitanika skriva svoju seksualnost na poslu, a samo 11% ispitanika nikada nije skrivalo svoju seksualnu orijentaciju na radnom mjestu. Daljnje istraživanje provedeno 2008. godine pokazalo je da je 20% homoseksualaca i lezbijki doživjelo nasilje na poslu.

Stavovi prema homoseksualnosti u britanskoj javnosti s vremenom su postali tolerantniji; prema Britanskom istraživanju socijalnih stavova, 1983. otprilike 50% do 70% ispitanika triju glavnih političkih stranaka (konzervativne, laburističke i liberalno-demokratske) smatra homoseksualnost "uvijek pogrešnom" ili "uglavnom pogrešnom", a 1993. protivljenje homoseksualnosti izvješteno je da se blago povećao među svim strankama. Međutim, do 2003. stavovi su postali tolerantniji,     s 25% do 50% ispitanika koji homoseksualnost smatraju uvijek ili uglavnom pogrešnom, a do 2013. samo se oko 20% do 35% ispitanika u svakoj stranci osjećalo na isti način. Ispitanici liberalnih demokrata rjeđe su smatrali homoseksualnost pogrešnom od ispitanika laburista ili konzervativaca u svakom istraživanju.

Ilustracija društvenih stavova prema homoseksualnosti u Velikoj Britaniji pružena je u svibnju 2007. u istraživanju YouGov-a. Anketa je pokazala da je zakone koji zabranjuju diskriminaciju na temelju seksualne orijentacije podržalo 90% britanskih građana. Također je pokazala pozitivnu percepciju javnosti o gay osobama, ali i prepoznala i do koje mjere predrasude još uvijek postoje. Anketa u lipnju 2009. koju je za The Times'' proveo Populus izvijestila je da je većina javnosti podržala istospolne brakove; 61% ispitanika složilo se da bi "homoseksualni parovi trebali imati jednako pravo vjenčati se, a ne samo imati civilno partnerstvo". Bilo je malo razlika po stranačkoj pripadnosti.

Nedavna anketa javnog mnijenja, koju je 2017. proveo Pew Research Center, pokazala je da je 77% britanske javnosti bilo za istospolne brakove. Podrška se povećala na 85% prema Eurobarometru 2019, koji je anketirao sve države članice Europske unije o tom pitanju. Prosjek EU bio je 69%.

U 2017. godini 108 000 ljudi sudjelovalo je u nacionalnom LGBT istraživanju, što ga čini jednim od najvećih istraživanja LGBT osoba na svijetu. Utvrđeno je da su LGBT osobe manje zadovoljne životom u odnosu na širu britansku populaciju, a zadovoljstvo trans osoba je znatno niže. 68% ispitanika reklo je da su izbjegavali držati se za ruke sa svojim istospolnim partnerom u javnosti. 5% ispitanika reklo je kako im je bila ponuđena konverzijska terapija, a 2% je prolazilo takve terapije. Nalazi Nacionalne ankete o LGBT-u korišteni su za informiranje LGBT akcijskog plana od 75 točaka za rješavanje ključnih problema, uključujući iznošenje prijedloga za zabranu konverzijske terapije u Velikoj Britaniji.

Sažetak prema pravnoj nadležnosti i teritoriju

Krunski Posjedi

Prekomorski teritoriji

Napomene

Izvori

Stranice s nepregledanim prijevodima
Prava LGBT osoba prema državi ili teritoriju
Ljudska prava u Ujedinjenom Kraljevstvu

Prava LGBT osoba u Ujedinjenom Kraljevstvu


Basananthe cupricola je biljka iz porodice Passifloraceae, roda Basananthe. Nema sinonima za ovu biljku.
Biljka je nedavno izumrla. Bila je apsolutni metalofit, jer je bila strogo endemska za bakrom bogatu podlogu. Rasla je u stepskim savanama Bakrenog pojasa Katange u DR Kongu. Ovakvo je stanište vrlo rijetko. Nađena je na samo jednom mjestu (Mine de l'Etoile). Uništena je površinskim rudarskim aktivnostima. Cijelo je područje bakrenog pojasa intenzivno pretraženo od 1980. nije nađen ni jedan primjerak te se smatra da je izumrla.

Izvori

Vanjske poveznice
International Organization for Plant Information (IOPI). "Plant Name Details" (HTML). Međunarodni indeks biljnih imena.
Basananthe na Germplasm Resources Information Network (GRIN) , SAD-ov odjel za poljodjelstvo, služba za poljodjelska istraživanja.

Basananthe
Endemska flora DR Konga

Basananthe cupricola


Ferrari 308 refers to a 3-liter 8-cylinder Ferrari sports car, of which there were three different models:
 Ferrari GT4, a Bertone-styled 2+2 V8 successor to the Dino
 Ferrari 308 GTB/GTS, a Pininfarina-styled 2-seat version of the GT4
Ferrari 308 GT/M, a prototype racing car intended to compete in Group B rally racing.

Ferrari 308


Publio Cornelio Scipione oder Scipione oder Scipio (HWV 20) ist eine Oper (Dramma per musica) in drei Akten von Georg Friedrich Händel.

Entstehung
Im Herbst 1725 überschlugen sich die Meldungen in den Londoner Zeitungen über die bevorstehende Ankunft einer neuen italienischen Sopranistin:

Die Akademie hatte es in der Tat geschafft, die berühmteste Sopranistin Europas zu engagieren: die schöne Faustina Bordoni. Händel machte sich im Herbst 1725 sofort an die Arbeit, eine Oper, Alessandro, für die neue Konstellation an seinem Hause zu schreiben, mit zwei Primadonnen (Bordoni, Cuzzoni) und einem Primo uomo (Senesino). Doch die Diva ließ sich unverschämt viel Zeit und kam vorerst nicht: Sei es, dass sie so lange um ihre Gage feilschte (sie erhielt letztendlich "nur" 2000 £) oder andere Gründe vorlagen. Nach Winton Dean hatte sie im Winter noch ein Engagement in der Wiener Karnevalssaison.

Händel jedenfalls musste handeln, denn die neue Spielzeit wollte gefüllt sein: Sein regelmäßiger Mitarbeiter und Textdichter Nicola Francesco Haym war nicht verfügbar, und so wandte er sich an Paolo Antonio Rolli, der für ihn 1721 schon zwei Libretti (Il Muzio Scevola und Floridante) verfasst hatte. Die Not muss groß gewesen sein, denn eigentlich lagen Rolli und Händel im Streit. Aber Händel brauchte ein Libretto, um die Zeit bis zur Ankunft der Bordoni zu überbrücken.

Am 30. November 1725 begann er zunächst mit einer Wiederaufnahme des Pasticcios L'Elpidia, ovvero Li rivali generosi die siebte Opernsaison der Royal Academy of Music; die Musik der Arien war größtenteils von Leonardo Vinci. Es folgten Wiederaufnahmen von Rodelinda und Ottone.
Im Februar 1726 vertonte er schließlich das von Rolli erstellte neue Libretto. Nach nur drei Wochen Arbeit schloss er die Komposition von Scipione am 2. März 1726 ab, wie er am Ende des Autographs notiert: "Fine dell Opera GFH March 2 | 1726." Schon zehn Tage später, am 12. März, wurde die Oper im King's Theatre in London in Anwesenheit der königlichen Familie erstmals aufgeführt. Etwa in dieser Zeit traf dann "La Nuova Sirena" in London ein.

Bereits während der Vertonung änderte Händel das Libretto, wie aus dem Vergleich der beiden Drucke von John Cluer und Walsh & Hare (beide von 1726) mit Händels Autograph hervorgeht. So wurde u. a. eine weitere geplante Partie (Rosalba, Berenices Mutter), die zu Beginn des zweiten Aktes (Rezitativ und Arie Nr. 14) skizziert war, wieder gestrichen und die betreffende Musik zum größten Teil in die Partie des Ernando eingearbeitet. Vermutlich geschah das infolge der kurzfristigen Verhinderung von Anna Vicenza Dotti, an der Aufführung der Oper teilzunehmen; sie war ursprünglich für die Rosalba-Partie vorgesehen.

Libretto
Als Vorlage für Rollis Libretto diente Antonio Salvis gleichnamiges Textbuch, welches 1704 im Auftrag des Prinzen Ferdinando de' Medici entstanden und in Livorno aufgeführt worden war. Weitere Dichtungen vor Händels Bearbeitung des Themas stammen von Nicolò Minato: Scipione affricano (Venedig 1664, vertont von Francesco Cavalli), Apostolo Zeno: Scipione nelle Spagne (1710, Musik von Alessandro Scarlatti) und Agostino Piovene: Publio Cornelio Scipione (Venedig 1712, vertont von Carlo Francesco Pollarolo).

Rollis Textbuch verbirgt an vielen Stellen die Tatsache nicht, dass es in großer Eile geschrieben wurde. Salvis Drama ist zwar langatmig, sich in den Situationen wiederholend und überladen mit politischen Konflikten, dennoch einheitlicher und logischer aufgebaut als das Durcheinander in Rollis Bearbeitung. Die meisten politischen Zusammenhänge und viele für das Verständnis notwendige Textpassagen lässt Rolli weg und entzieht so den Figuren ihre Handlungsmotivation.
Die Schwäche des Textes, die sicher zum Teil der Notwendigkeit großer Eile zuzuschreiben ist, lässt die Oper Scipione zweifellos hinter den drei vorangegangenen Meisterwerken Händels, Giulio Cesare, Tamerlano und Rodelinda, und wohl auch hinter dessen meiste frühere Akademie-Opern zurücktreten, obwohl sie viel gute Musik enthält.

Besetzung der Uraufführung:
 Scipione – Antonio Baldi (Altkastrat)
 Lucejo – Francesco Bernardi, genannt "Senesino" (Mezzosoprankastrat)
 Berenice – Francesca Cuzzoni (Sopran)
 Lelio – Luigi Antinori (Tenor)
 Ernando – Giuseppe Maria Boschi (Bass)
 Armira – Livia Costantini, genannt "La Polacchina" (Sopran)

In der ersten Saison kam das Werk auf dreizehn Vorstellungen. Eine Wiederaufnahme erfolgte ab 3. November 1730 für sechs Aufführungen, in der allerdings zahlreiche Umarbeitungen vorgenommen wurden. Händel fügte viele Gesänge aus seinen früheren Opern ein und komponierte einiges neu. Doch weder Scipione als Drama noch deren Charaktere, ausgenommen vielleicht die Armira, haben durch diese Umstrukturierungen gewonnen.

Die erste moderne Aufführung fand am 20. Juni 1937 bei den Göttinger Händel-Festspielen in einer deutschen Textfassung von Emilie Dahnk-Baroffio und unter der musikalischen Leitung von Fritz Lehmann statt.
Die erste vollständige Aufführung des Stückes seit 1726 und in historischer Aufführungspraxis war eine konzertante Aufführung am 24. Juni 1993 beim "Festival International de Musique Baroque" in Beaune mit den Les Talens Lyriques, unter Leitung von Christophe Rousset.

Handlung

Historischer und literarischer Hintergrund

Von den zahlreichen römischen Persönlichkeiten mit dem Namen Scipio ist hier Publius Cornelius Scipio Africanus Major gemeint, der während des Zweiten Punischen Krieges 218–204 v. Chr. Carthago Nova (das heutige Cartagena) eroberte, die wichtigste Handelsniederlassung der Karthager auf europäischem Boden. Der historische Hintergrund wird berichtet in den Historiae (10. Buch) des griechischen Geschichtsschreibers Polybios und in dem römischen Geschichtswerk Ab Urbe Condita von Titus Livius. Im 50. Kapitel des 26. Buches dieses umfassenden Werkes berichtet Livius, ohne ihren Namen zu nennen, von einem ausnehmend schönen Mädchen, welches sich unter den Gefangenen nach der Eroberung Neu-Karthagos befand. Wie schon in anderen Fällen behandelte Scipio auch diese Jungfrau, die Verlobte des keltiberischen Häuptlings Allucius, wenn auch aus politischem Kalkül, sehr respektvoll, gab sie ihrem Bräutigam ein Jahr später unversehrt zurück und gewann ihn dadurch zum Verbündeten. Das von ihren Eltern für den Freikauf bestimmte Gold nahm Scipio nur an, um es sofort dem Liebespaar als Brautgeschenk zu überreichen. Allucius schwor daraufhin Scipio Treue und begann sofort unter seinen Leuten mit der Rekrutierung von Soldaten für das römische Heer: Schon nach wenigen Tagen konnte er Scipio 1400 Reiter schicken.

Erster Akt
Platz mit Triumphbogen in Neu-Karthago. Scipione zieht mit seinem Streitwagen im Triumph durch die eroberte Stadt und zeichnet seine besten Kämpfer für ihre Taten aus. Lelio lässt die Gefangenen vorführen. Als Scipione diese mustert, fällt ihm eine besonders schöne Frau mit dem Namen Berenice darunter auf. Zusammen mit ihrer Vertrauten Armira lässt er sie heraustreten und übergibt sie der Obhut Lelios, versichert ihr aber, dass ihre Ehre nicht angetastet werde. Danach setzt er seinen Triumphzug fort. Lelio schnappt einen Sehnsuchtsausbruch Berenices nach ihrem Geliebten Lucejo auf und erzählt ihr, dass dieser ihn einst freigelassen hatte, als er Gefangener von Lucejos Vater war. Lelio verspricht den beiden Frauen unter seinem Schutz eine Zeit der Erholung und Ruhe, doch Berenice quält die Sorge um ihren Geliebten.

Als Lelio die beiden Damen fortgebracht hat, erscheint Lucejo, verkleidet als römischer Soldat. Er hat seine Verlobte unter den Gefangenen während des Triumphzuges erkannt und will sich nun bei den Römern einschleichen, um Berenice nahe zu sein.

Garten. Nach all den Festlichkeiten ist Scipione nun allein und sondiert seine Lage: er stellt fest, sich in Berenice verliebt zu haben, was er als Politiker und Soldat durchaus problematisch sieht. Mit der Ankündigung der beiden gefangenen Frauen unterbricht Lelio ihn in seinen Überlegungen. Scipione mutmaßt sofort, dass Lelio sich in Armira verliebt habe. Als beide feststellen, nun verliebt zu sein, warnt Lelio den Feldherrn, Berenice sei schon mit einem anderen verlobt. Abgehend weist Scipione Lelio an, auf Berenice besonders aufzupassen und niemanden zu ihr zu lassen, während Armira ihm gehören solle.

Lelio gesteht der in den Garten kommenden Armira seine Liebe, die darauf erwidert, dass sie sich dazu in Gefangenschaft nicht frei äußern könne. Als Berenice dazukommt, offenbart Lelio ihr, dass Scipione in sie verliebt sei und sie gut daran täte, sich ihm nicht zu verweigern. Sie erwähnt vorwurfsvoll seinen Freund Lucejo, doch er versucht zu beschwichtigen und geht ab. Nun ist Berenice ihrer Verzweiflung überlassen. Lucejo, der sich nun nähert, mischt sich zu ihrer großen Überraschung schon von ferne in ihren Klagegesang: Sie erkennt ihn sofort und ist überglücklich, ihn lebend wiederzusehen. Doch ihre Angst, er könnte hier von Scipione entdeckt werden, gewinnt die Oberhand, und sie drängt ihn, sofort zu verschwinden. Gerade noch rechtzeitig erreicht er ein Versteck, das er aber wutentbrannt sofort wieder verlässt, als er hört, wie der gerade gekommene Scipione Annäherungsversuche bei seiner Verlobten macht. Nun ist es an Berenice, geschickt abzulenken, um zu verhindern, dass er seine Identität selbst verrät. Sie überschüttet ihn, den vermeintlichen Römer, mit Vorwürfen und lässt ihn gar nicht zu Worte kommen. Lelio, der dazukommt, erfasst die Situation sofort und beteiligt sich an der Täuschung Scipiones, indem er Lucejo mit "Erennio" anspricht und den angeblich verstörten römischen Soldaten ins Feldlager zurückschickt. Als alle gegangen sind, bleibt Lujeco, von Eifersucht geplagt, zurück.

Zweiter Akt
Hafen, mit einem anlegenden Schiff. Um seine Tochter Berenice zu retten, hat der balearische König Ernando beschlossen, sich den Römern zu unterwerfen. Um Scipione sein Friedensangebot zu überbringen, ist er nach Neu-Karthago gekommen und wird von Lelio empfangen. Der begegnet Ernando freundlich und deutet an, dass Scipione sogar seine Freundschaft zu erlangen suche.

Gemach der beiden Gefangenen. In ihrem zugewiesenen Gemach ist Berenice um ihren Liebsten besorgt, als Scipione erscheint und von ihr wissen möchte, welcher Herkunft sie sei. Sie sagt es ihm. Daraufhin will er ihr seine Liebe erklären, aber mit dem Hinweis, dass ihr Herz nicht mehr frei sei, fährt sie ihm über den Mund. Scipione behält seine Verzweiflung darüber für sich und geht ab.

Jetzt kommen Lelio und Lucejo zu Berenice. Aber bevor Lucejo sich überhaupt an sie wenden kann, fährt sie ihn erneut an, er solle sofort verschwinden, denn wenn Scipione ihn erwische, werde es ihm schlecht ergehen. Wiederum versteht Lucejo ihre Entschlossenheit falsch und bezichtigt sie erneut der Untreue. Als er wütend gegangen ist, bittet Berenice Lelio, ein Auge auf ihren vor Eifersucht blinden Verlobten zu haben, dass er sich nicht selbst in Gefahr bringe. Verzweifelt bleibt sie allein.

Einmal mehr bedrängt Lelio Armira. Sie aber hält ihn hin und verweist darauf, ihn, wenn überhaupt, nur in Freiheit lieben zu können. Er fürchtet jedoch, nicht ganz zu Unrecht, getäuscht zu werden. In der Tat hofft Armira, dass ihr Vater Indibile sie bald aus der Gefangenschaft befreien werde.
Auf der Suche nach Berenice trifft Lucejo, immer noch inkognito, auf Armira, die ihm erzählt, dass Scipione in Berenice verliebt sei. Er möchte natürlich wissen, ob dessen Liebe von Berenice erwidert wird, denn er selbst liebe Berenice auch. Da Armira nicht weiß, wer ihr die Frage stellt, beantwortet sie diese nicht. Der vermeintlich römische Soldat ist ihr aber so sympathisch, dass sie ihm verspricht, darüber Stillschweigen zu bewahren.
Die dazukommende Berenice schnappt gerade noch den letzten Satz Lucejos auf, in dem dieser sich für das Entgegenkommen von Armira bei der "Schönen" bedankt, und beobachtet auch, wie er dankend ihre Hand ergreift. Berenice, nun von Eifersucht übermannt, wirft ihrer Freundin Vertrauensbruch vor. Beleidigt geht Armira ab. Als sie sich in Rage nun Lucejo zuwenden will, eskaliert die Situation durch das Eintreffen Scipiones. Dieser weist den "Soldaten" an, zu verschwinden, und Lucejo offenbart seine wahre Identität. Zu Scipione sagt er, dass dieser zwar nicht sein Gegner im Kriege, aber in der Liebe sei. Lucejo fordert Scipione zum Duell, doch Lelio, der mit Soldaten kommt, verhaftet ihn.
Scipione verspricht Berenice, Lucejos Leben zu schonen, jedoch müsse sie sich damit abfinden, einen Römer zu heiraten, der ihrer würdiger sei als ein gefangener Prinz. Das weist sie von sich: Sie will wie ein Fels in der Brandung zu Lucejo stehen.

Dritter Akt
Ernando wird von Scipione zu einer Privataudienz freundlich empfangen, der ihm sagt, dass er Gefallen an seiner Tochter Berenice gefunden hat und diese gern heiraten würde. Doch der aufrichtige Ernando weist dies zurück, da er der Ehe von Berenice und Lucejo schon zugestimmt habe und die Ehre es verbieten würde, dieses Versprechen zu brechen. Nun könnte der mächtige Scipione seine Begehrlichkeit einfach durchsetzen, doch entscheidet er sich, den Pfad der Tugend zu gehen, um seinen Ruf zu schützen. Er lässt Lucejo die Nachricht überbringen, dass er als Gefangener nach Rom gebracht werden soll. Als dieser aber es von Lelio erfährt, möchte er lieber sterben, als in die Verbannung geschickt zu werden. Berenice bittet, ihm beistehen und folgen zu dürfen, was auch immer passieren möge, und fleht Scipione an, sie als Schuldige zu bestrafen und Lucejo zu verschonen. Scipione verspricht ihr, sie zufriedenzustellen.

Thronsaal. Ernando erscheint jetzt zu einem diesmal offiziellen Empfang vor Scipione und überreicht diesem als Lösegeld für seine Tochter goldene und silberne Geschenke. Scipione lässt Berenice hereinholen. Als er merkt, dass sie ist immer noch nicht ganz glücklich ist, ermutigt er sie erneut, hoffnungsvoll zu sein.

Lelio hat erfahren, dass auch Armira von hohem Stande, nämlich die Tochter des iberischen Fürsten Indibile, eines Freundes der Römer, ist, und lässt sie frei. Jetzt kann Armira zu ihrer Liebe für Lelio stehen.
Auf dem Weg zum Thronsaal trifft Berenice auf Lucejo, der ihr berichtet, Scipione habe ihm die Freiheit geschenkt und ihm sein Schwert zurückgegeben. Beide haben ihre Eifersucht überwunden, verkünden ihre unsterbliche Liebe zueinander und eilen voller Hoffnung zu Scipione. Dieser verkündet, auf Berenice zu verzichten, und bietet ihnen die Freundschaft und Unterstützung Roms an. Schließlich überreicht er Berenice Ernandos Geschenke als Mitgift. Überwältigt von so viel Milde und Edelmut, schwört Lucejo in großer Dankbarkeit Rom ewige Treue.

Musik

Die Oper beginnt mit einer Überraschung: Die sonst der majestätischen Einleitung folgende übliche Allegro-Fuge in der französischen Ouvertüre ist in diesem Fall eine Konstruktion, in der das Thema sofort mit einem Kontrapunkt einsetzt, um schon nach zwei Takten einen weiteren Kontrapunkt einzuführen, der sich postwendend als Bestandteil des Hauptthemas herausstellt. Sonst erinnert dieses Allegro im 3/8-Takt nur sehr entfernt an eine Fuge.
Wenn der Vorhang sich zur ersten Szene hebt, sieht man den Triumphzug des Scipione, wozu ein langsamer Marsch ertönt. Bezeichnend für das zu jener Zeit in England herrschende militärische Selbstbewusstsein ist, dass die englische Grenadiergarde diesen in den 1740er Jahren als Regimentsmarsch übernahm.
Dem folgen elf Arien im ersten Akt, neun im zweiten und im dritten zehn Arien und zwei Accompagnato-Rezitative sowie ein Schlussduett und der für das Solistenensemble gedachte Schlusschor. Händel bezeichnet in seinem Autograph genau, welche Person welche Stimme in diesem "Chor" singen soll: 1. Stimme – Cuzzoni und Costantini, 2. Stimme – Senesino, 3. Stimme – Baldi. 4. Stimme – Antinori, 5. Stimme – Boschi.

Bei der Umarbeitung für die neue Besetzung von 1730 beschränkte sich Händel nicht nur auf die Neufassung einiger Rezitativteile (vor allem in der Partie des Titelhelden, die aus der für einen Kastraten bestimmten Altlage in die Tenorlage versetzt wurde, sowie in der Partie des Lelio in der umgekehrten Folge Tenor → Alt), sondern nahm weitere zahlreiche Änderungen vor.

Erfolg & Kritik
Antoine François Prévost, Autor des Romans Manon Lescaut, berichtete 1733 aus London:

Der englische Musikhistoriker Charles Burney, der selbst als Geiger und Bratscher in den 1740er Jahren in Händels Orchester spielte, beurteilte Scipione 1789 so:

Orchester
Zwei Blockflöten, zwei Traversflöten, zwei Oboen, Fagott, zwei Hörner, Streicher, Basso continuo (Violoncello, Laute, Cembalo).

Diskografie
 Rappel FNAC 5 (1979): Anthony Roden (Scipione), Paul Esswood (Lucejo), Valerie Masterson (Berenice), Peter Jeffes (Lelio), Jan Comboy (Ernando), Helen Watts (Armira)
 Haendel Opera Society; Dir. Charles Farncombe (englisch)
 FNAC Music 592245 (1994): Derek Lee Ragin (Scipione), Doris Lamprecht (Lucejo), Sandrine Piau (Berenice), Guy Fletcher (Lelio), Olivier Lallouette (Ernando), Vanda Tabery (Armira)
 Les Talens Lyriques; Dir. Christophe Rousset (171 min)

Literatur
 Winton Dean, John Merrill Knapp: Handel's Operas 1704–1726. The Boydell Press, Woodbridge 2009, ISBN 978-1-84383-525-7 (englisch).
 Silke Leopold: Händel. Die Opern. Bärenreiter-Verlag, Kassel 2009, ISBN 978-3-7618-1991-3.
 Arnold Jacobshagen (Hrsg.), Panja Mücke: Das Händel-Handbuch in 6 Bänden. Händels Opern. Band 2. Laaber-Verlag, Laaber 2009, ISBN 3-89007-686-6.
 Bernd Baselt: Thematisch-systematisches Verzeichnis. Bühnenwerke. In: Walter Eisen (Hrsg.): Händel-Handbuch. Band 1. Deutscher Verlag für Musik, Leipzig 1978, ISBN 3-7618-0610-8 (unveränderter Nachdruck: Kassel 2008, ISBN 978-3-7618-0610-4).
 Christopher Hogwood: Georg Friedrich Händel. Eine Biographie (= Insel-Taschenbuch 2655). Aus dem Englischen von Bettina Obrecht. Insel Verlag, Frankfurt am Main/Leipzig 2000, ISBN 3-458-34355-5.
 Paul Henry Lang: Georg Friedrich Händel. Sein Leben, sein Stil und seine Stellung im englischen Geistes- und Kulturleben. Bärenreiter-Verlag, Basel 1979, ISBN 3-7618-0567-5.
 Albert Scheibler: Sämtliche 53 Bühnenwerke des Georg Friedrich Händel, Opern-Führer. Edition Köln, Lohmar/Rheinland 1995, ISBN 3-928010-05-0.

Weblinks

 Partitur von Publio Cornelio Scipione (Händel-Werkausgabe, hrsg. v. Friedrich Chrysander, Leipzig 1877)

 Libretto (PDF; 217 kB) von Scipione
 Weitere Angaben zu Scipione
 Handlung und Hintergrund von Scipione (englisch)
 Essay von Winton Dean (englisch)
 Burney über Scipione
 Ab Urbe Condita 26/50 (lateinisch)
 Ab Urbe Condita 26/50 (englisch)

Einzelnachweise

Operntitel
Oper aus dem 18. Jahrhundert
Oper in italienischer Sprache
Oper von Georg Friedrich Händel
Opera seria
Publius Cornelius Scipio Africanus
Musik 1726
Paolo Antonio Rolli

Publio Cornelio Scipione


The Devil Inside (Con el diablo adentro en Hispanoamérica y Devil Inside en Argentina y España) es un film de horror sobrenatural dirigido por William Brent Bell, y escrito por Bell y Matthew Peterman. Es un film del tipo falso documental que trata sobre una mujer que se envuelve en una serie de exorcismos mientras investiga lo que le sucedió a su madre, una mujer que cometió un triple asesinato como resultado del comienzo de una posesión demoníaca. Fue producida por Peterman, Morris Paulson, y estrenada el 6 de enero de 2012.

Sinopsis

Basada en los eventos de la vida "real" de Maria Rossi y su hija Isabella Rossi. El 30 de octubre de 1989, Maria Rossi (Suzan Crowley) cometió un triple homicidio durante el exorcismo que se le estaba aplicando. La Iglesia Católica se vio envuelta, y ella terminó internada en un hospital psiquiátrico católico en la ciudad de Roma. La cinta muestra las historias de la noticia que habla sobre los tres miembros del clérigo que fueron asesinados.

Veinte años después Isabella (Fernanda Andrade) comienza a filmar un documental sobre exorcismos, para investigar más acerca de lo sucedido con su madre, para esto visita una escuela en Roma; ahí conoce a dos sacerdotes Ben (Simon Quarterman) y David (Evan Helmuth). Ellos conducen a Isabella a un exorcismo que será aplicado a Rosalita (Bonnie Morgan), para esto llevan el equipo médico necesario para determinar si es una posesión demoníaca o una enfermedad mental. Rosalita ataca al grupo luego de mencionar palabras obscenas en diferentes lenguajes y acentos; ella llama a Isabella por su nombre y eventualmente se calma.

Cuando Isabella visita a su madre en el asilo, se da cuenta de que ella también habla en diferentes acentos, y que ha escrito frases en las paredes de la habitación. Ella ha cortado cruces invertidas en sus brazos y en su labio inferior. María le dice a Isabella que asesinar a un niño es algo en contra de la voluntad de Dios, Isabella le cuenta a David y a Ben que hace algunos años se realizó un aborto, pero que su madre no sabía nada sobre ello -esto es otro signo que muestra una posible posesión.- El equipo se prepara para realizarle a Maria un exorcismo de análisis, David está preocupado por perder su trabajo, debido a que la Iglesia no autoriza los exorcismos sin pruebas innegables de que el paciente realmente los necesita. Durante el proceso, Maria dice que sabe lo que Ben hizo en el pasado, como también sabía acerca del hijo de Isabella. Ella enloquece, empuja a Ben y también golpea a David contra el suelo.

Luego de analizar los datos del vídeo y los archivos de audio los sacerdotes presentan la evidencia a la Iglesia. David muestra varios signos de estrés, y Ben reproduce una y otra vez el audio, escuchando la parte que Maria dice "se lo que hiciste". Ben encuentra que hay cuatro demonios diferentes que hablan al unísono en la cinta.

David comienza a realizar un bautismo en la iglesia, mientras Michael filma el acontecimiento; el servicio comienza sin incidentes, pero cuando David menciona algunos pasajes de la biblia comienza a forcejear sumergiendo al bebé en agua bendita, los asistentes rápidamente corren a salvar al bebé.

Ben encuentra a David en su casa, con sangre en sus antebrazos y los ojos volteados hacia la cabeza, al igual como estaba María durante el exorcismo. Llega la policía y David le arrebata el arma a un policía y la coloca en su boca, Ben le pide que la suelte, pero él comienza a llorar y a recitar el Padre Nuestro, deteniéndose a veces, debido a que olvidaba algunas palabras; luego sonríe y se dispara a sí mismo. Justo en ese momento Isabella comienza a tener convulsiones.

Ben inmediatamente se da cuenta de que Isabella está poseída. Mientras tanto en el hospital, las enfermeras corren al cuarto de emergencias y encuentran a una enfermera en el piso, mientras otras tratan de sujetar a Isabella. Ben y Michael llevan a Isabella en un auto, tratando de ayudarla aplicándole un exorcismo. Mientras Michael conduce, Isabella habla sobre el horrible acto que Ben cometió, asustándolo. Ella trata de estrangular a Michael, mientras Ben trata de separarlos, Michael pierde el control del auto, mientras Isabella sopla dentro de la boca de Michael. Éste instantáneamente muestra signos de posesión, acelera y chocan contra otro auto. La cámara se vuelve negra, y muestra el caos con escenas cortadas. Luego que comiencen los créditos, aparece un título que menciona que el caso de la familia Rossi está aún sin resolver

Reparto

Antecedentes a la película

La película fue filmada y rodada en el año 2010 en varios lugares y países incluyendo Bucarest (Rumania), Roma (Italia) y la Ciudad del Vaticano. La película es del género "Falso Documental" supuestamente basada en una historia real. Lorenzo di Bonaventura y Steven Schneider llevaron la película a los estudios Paramount Pictures. La compostura de la película es de bajo presupuesto y los estudios Paramount tomaron la película bajo la rama de bajo presupuesto con la esperanza de que siguiera el legado de popularidad de "Actividad paranormal".

Recepción y críticas norteamericanas

La película no fue proyectada para los críticos y posteriormente fue criticada casi universalmente. La película recibió la letra F de CinemaScore siendo una de las candidatas a peor película del 2012, a pesar de esto la película encabezó la taquilla de Estados Unidos en sus primeros 3 días de lanzamiento después de la película protagonizada por Tom Cruise: Mission Impossible Ghost Protocol, y a muchas otras más que ya llevaban tiempo en el cine.

El resultado final de la crítica basado en 49 opiniones diferentes por Rotten Tomatoes la película actualmente tiene una aprobación de l.6% con la opinión que dice "La película con el diablo adentro es simplemente un desastre, es una película barata sin miedo y entrecortada con uno de los peores finales en la historia reciente"" Peter Howell del Toronto Star considero que la película ya es una candidata a la peor película hecha en el 2012. Stephen Witty de "The Star-Ledger""Después de la película "El proyecto de la bruja de Blair" los realizadores pensaron que con ruidos y sonidos en las películas se podía lograr algo espeluznante pero no la película "The Devil Inside" no logra ni lo mínimo para ser una buena película de terror" Michael Phillips del Chicago Tribune opinó "La película se une a una largo y mareado desfile de la cámara para encontrar imágenes que asustan entre los personajes" Michael Rechtshaffen del Hollywood Reporter dijo "La película resulta tan aterradora e inquietante como un trozo de pastel del diablo pero no es nada satisfactoria"

Además de esto la película obtuvo críticas muy pesadas del público "Es la peor película de terror en la historia del cine" David Haglund pidió una pizarra y escribió algunas opiniones una de ellas era el sitio Web que habían colocado para aprender más sobre la historia de los Rossi es un toque de marketing para que se aprovechen del público"
No obstante no todas las críticas fueron negativas. Hubo unos pulgares arriba para esta película de Hollywood Steve "Uncle Creepy" tuvo una crítica positiva diciendo "The Devil Inside es la película que se encarga de asustar y dejarte sin aliento. Es un lado a un viaje oscuro que bien vale la pena hacerlo" Joey Leydon de Variety dijo " La película genera una buena cantidad de suspenso y franjas considerables en el momento del exorcismo" Además esta película es una dura crítica a la Iglesia católica, y aunque esta no ha pronunciado nada al respecto, se pronuncia como un filme antiepiscopal que generaría en muchos este mismo pensamiento.

Referencias

Películas de 2012
Películas en inglés
Cine de terror de los años 2010
Películas de terror sobrenatural de Estados Unidos
Películas de Estados Unidos
Películas acerca de exorcismo
Películas ambientadas en los años 1980
Películas ambientadas en los años 2000
Películas rodadas en Rumania
Películas rodadas en Roma
Películas de Paramount Pictures
Películas de metraje encontrado
Demonios en el cine

The Devil Inside (película)


Inuk woman city blues er en dansk dokumentarfilm fra 2002 skrevet og instrueret af Laila Hansen.

Handling
I bunden af hierarkiet blandt hjemløse, stofmisbrugere og andre udsatte på Vesterbro findes de grønlandske kvinder. En overset gruppe, der slås med kulturel fremmedgørelse, overforbrug af alkohol og høj dødelighed. I en solidarisk og poetisk montage går filmen tæt på disse kvinder, følger deres udsigtsløse hverdag og lytter til fragmenter af deres historier. Grønlændere har tendens til ikke at tale om deres følelser, bliver det sagt. Men filmen, der er lavet af en grønlandsk instruktør, efterlader ingen tvivl om hvilke typer tragedier, der ligger til grund for kvindernes situation: kulturel opløsning, splittede familier, seksuelle overgreb, nedarvede misbrugsmønstre. Samtidig vises via arkivfilm, digte og sange skønheden i grønlandsk mentalitet og kultur.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2002

Inuk woman city blues


San Paterno de Scissy o de Avranches (Poitiers c. 482-565) fue un monje de la abadía de Marnes. Es venerado como santo por la Iglesia católica.

Biografía

Paterno nació alrededor del año 482, aunque la fecha exacta se desconoce, en Poitiers en el seno de una familia devota. Su padre fue a Patranus Irlanda para pasar sus días como ermitaño en soledad. Debido a esto, Paterno abrazó con fervor la vida religiosa. Se convirtió en monje de la abadía de Marnes de Francia. Más tarde, San Paterno fue a Gales, donde construyó un monasterio llamado Llanpatenvaur. Al poco tiempo, tuvo intención de alcanzar la perfección de la virtud cristiana de la vida de penitencia en la soledad. Entró en la soledad con su compañero monje, San Escubilión. El bosque de Seicy en el diócesis de Coutances era el lugar donde se convirtió en un ermitaño. En una fecha posterior, el abad de la región que conocía a Paterno le recomendó al obispo de Coutances y éste le hizo un sacerdote en 512. Junto con San Escubilión evangelizaron las costas occidentales y estableció en su monasterio del que se hizo el abad general.

Su festividad se celebra el 16 de abril

Referencias

Bibliografía
 "Vita Sancti Paterni": the Life of Saint Padarn and the original "Miniu"; editado y traducido con los comentarios de Charles Thomas y David Howlett. Lampeter: Trivium Publications, 2003.

Enlaces externos

Santos católicos de Francia del siglo VI
Abades
Anacoretas de Francia
Religiosos de Francia del siglo VI
Nacidos en Poitiers

en:Paternus

Paterno de Scissy


Sandsfjorden er en fjordarm af Nedstrandsfjorden og Boknafjorden i Suldal kommune i Rogaland fylke i Norge. Fjorden deler sig senere i Hylsfjorden og Saudafjorden, og ind til bunden af  Hylsfjorden er den 47 kilometer lang. Ind til Sauda i bunden af  Saudafjorden er der 43 kilometer. Fra indløbet til stedet fjorden hvor deler sig er den omkring 25 kilometer lang.

Fjorden har indløb nordøst for Foldøy, mellem Vardnes ved Hebnes og Jelsa på den modsatte side. Et stykke mod nord ligger der flere små øer midt i fjorden, skilt af flere smalle sunde. Den østligste ø er Berakvamsskorpa og mellem denne og fastlandet går Straumbergsundet. Midtsund ligger mellem Berakvamsskorpa og Kjølvikskorpa længere mod vest. Vest for Kjølvikskorpa igen ligger bugterne Bjørnavågen og Sjøbuholsvågen, begge omkring 500-700 meter lange. Nord for Kjølviksskorpa går Vatlandsvågen og Stokkvåg 2,5 kilometer ind i landet og er næsten at regne som en lille fjordarm. Længst mod nord i vågen ligger Reppsbygda, og herfra går Stokkavåg mod sydvest.

Nord for øerne drejer Sandsfjorden mod øst, og møder så Ottøya på sydsiden. Nord for Ottøya ligger bygden Marvik. Øst for Ottøyna drejer Sandsfjorden først mod nord, derefter mod øst og til slut mod nordøst langs Løvanes. Ved Løvanestangen yderst på Løvanes går Lovrafjorden mod syd på østsiden af næsset. Lovrafjorden er smal og går 4,5 km mod syd til Lovraeidet.

Et stykke nord for Løvanes ligger Sand, kommunecenteret i Suldal, på østsiden af fjorden. Her går der færge over til Ropeid på vestsiden. Ropeid ligger på  en landtange  der kun er omkring  250 meter bred på det smalleste. På den anden side ligger bunden af Vindafjorden.

Lige nord for Sand deler Sandsfjorden sig i Hylsfjorden og Saudafjorden. Hylsfjorden går 18-19 kilometer mod øst til Hylen og Hylsdalen, mens Saudafjorden går 16 kilometer mod nordøst til Sauda.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Rogaland
Suldal

Sandsfjorden (Suldal)


Chelsea Hotel may refer to:
Hotel Chelsea in New York City
Chelsea Hotel (Atlantic City) in Atlantic City, New Jersey
"Chelsea Hotel No. 2", a song from the 1974 Leonard Cohen album New Skin for the Old Ceremony
Chelsea Hotel, a book of photographs by Claudio Edinger, published in 1983
Chelsea Hotel, Toronto

See also
Chelsea Horror Hotel, a 2001 novel written by Dee Dee Ramone

Chelsea Hotel (disambiguation)


Brenda Elliott (née le ) est une femme politique provinciale canadienne de l'Ontario. Elle est présente à l'Assemblée législative de 1995 à 2003 et sert aussi comme ministre dans le cabinet de du gouvernement de Mike Harris et de Ernie Eves.

Biographie
Née à Goderich en Ontario, Elliott fréquente l'université McMaster et travaille ensuite comme enseignante et bibliothécaire. S'intéressant à la cause environnementale dans les années 1990, elle ouvre une boutique nommée Earth's Sake à Guelph en novembre 1989.

Politique
Élue députée de Guelph en 1995, elle devient ministre de l'Environnement et de l'Énergie en juin 1995. Éjectée du cabinet en août 1996, elle siège en tant que députée d'arrière-ban.

Facilement réélue dans la nouvelle circonscription de Guelph—Wellington en 1999, elle réintègre le cabinet en tant que ministre des Affaires intergouvernementales en février 2001. Lorsque Ernie Eves remplace Mike Harris au poste de premier ministre en 2002, Eves la réaffecte au ministère des Communautés, de la Famille et des Services à l'Enfance.

Elliott ainsi que les Progressiste-conservateur perdent les élections de 2003.

Résultats électoraux

Liens externes
Brenda Elliott - Assemblée législative de l'Ontario

Naissance en octobre 1950
Député du Parti progressiste-conservateur de l'Ontario
Membre du Conseil exécutif de l'Ontario
Ministre canadienne
Étudiant de l'Université McMaster

Brenda Elliott


Tatiana Crivelli (* 1965 in Lugano) ist eine Schweizer Romanistin.

Leben und Wirken
Tatiana Crivelli widmete ihre Hochschulschriften Giacomo Leopardi.

Seit 2010 ist sie ordentliche Professorin für Italienische Literaturwissenschaft am Romanischen Seminar der Universität Zürich.

Auszeichnungen
Ihre Dissertation erhielt 1994 den "Nuova Antologia"–Preis.

2004 erhielt sie den Titel des Cavaliere der Italienischen Republik.

Weblinks

Einzelnachweise

Literaturwissenschaftler
Romanist
Hochschullehrer (Universität Zürich)
Schweizer
Geboren 1965
Frau

Tatiana Crivelli


Fuat Başar (d. 1953, Erzurum), hattat, ebrûcu ve şair.

Tıp tahsili yaparken 1976 yılında  hüsn-ü hat ile meşgul olmaya başlamıştır. Çeşitli zorluklarla yazıya devam etmiş bir süre sonra Hamid Aytaç ile tanıştıktan sonra öncelikle mektuplaşarak sonra hocasının atölyesinde eğitim almıştır. Aynı dönemlerde ebru sanatına da ilgi duyarak araştırmaya başlamıştır. Bu sürede ebrucu Mustafa Düzgünman ile de tanışarak ebru eğitimi almıştır. 1980 yılında İstanbul'a yerleşen sanatçı Hamid Aytaç'dan yazı, Mustafa Düzgünman'dan ebru icazeti almıştır. Bir yandan müzik ve edebiyatla da ilgilenen sanatçının henüz yayınlanmamış çok sayıda şiirleri bulunmaktadır. Yazı, ebru ve şiir alanlarında çok sayıda öğrenci yetiştirmiştir. Yurt içi ve yurt dışında sayısız sergi açmıştır. Yerli ve yabancı çok sayıda koleksiyonda ve bir kısım müzelerde eserleri bulunmaktadır.

Sanatçı hat ve ebru sanatlarının sevilmesi ve yaygınlaşması için emek vermiştir. İstanbul'da Küçükayasofya semtinde bulunan atölyesinde çalışmalarına devam etmektedir.

Ödüller
 2019: Cumhurbaşkanlığı Kültür ve Sanat Büyük Ödülü

Kaynakça

Hattatlar
1953 doğumlular

Fuat Başar


Jun Kobayashi (født 7. maj 1999) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Cerezo Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Jun Kobayashi


Hanbelî mezhebi veya Hanbelîlik (), İslam dininin Sünnî (fıkıh) mezheplerinden biri. Hanbelilerin itikatta (inançta) mezhepleri ise Eş'ariliktir. İsmini kurucusu olan Ahmed bin Hanbel'den (780-855) alır. Hanbelilik mezhebinin, Suudi Arabistan başta olmak üzere, Kuveyt, Bahreyn  gibi körfez ülkelerinde ve yer yer Irak'ta mensupları bulunmaktadır. Selefilik ve Vehhabîlik bu mezhebin alt kolları olarak ortaya çıkmıştır. Sünnilik içerisinde en az takipçisi bulunan mezheptir.

İmam-ı Hanbelî (Ahmed bin Hanbel)'in kendi usulüne göre şer'i delillerden çıkardığı hükümlere ve gösterdiği yola Hanbelî Mezhebi denir. Ehl-i Sünnet itikadında olan Müslümanlardan amellerini, yani ibadet ve işlerini bu mezhebin hükümlerine uyarak yapanlara Hanbelî denir.

Hanbelî Mezhebi'nde Kur'an ve hadis kaynağı önde gelir. Kitap ve sünnette kesin bilgi yoksa karşıtı bulunmayan sahabî sözü ile doğrultusunda uygulanır. Karşıtlık varsa Kur'an ve sünnete en yakını tercih edilir. Daha kuvvetli bir delil yoksa gönderilmiş haber, kıyasa tercih edilir. Kıyasa en son başvurulur. Hanbelî Mezhebi nakil ve rivayete ağırlık veren bir ekoldür.

Ahmed bin Hanbel, İslâm devletinin sınırlarının genişlemesi ve artık İslâmî kuralların saf hâliyle yeterli olmamasından dolayı gerekli yerlerde aklın kullanımını savunan Mu'tezilîlere karşı çıkmıştır. Ahmed bin Hanbel'e göre "Kur'an'da yazılanlar ya da hadisler dışında hiçbir şey yoktur." Her konunun çözümü için gerekli olan şeyler bu ikisinde vardır. Ahmed bin Hanbel'in; Halife Me'mun'un adamları tarafından sorguya çekildiğinde yalnız Kur'an'dan ayetler ve hadisler okuyarak cevap verdiği, onlardan anlam çıkarmaları reddettiği, kendisine deliller gösterilmek istendiğinde sustuğu, böylece bunu dinî itikad bakımından bir "bid'at" telakkî ederek karşı koyduğu bilinmektedir.

İmam Hanbel'in ölümünden sonra ağırlığı azalan mezhep, Abdülkâdîr Geylânì, İbn Teymiyye gibi İslâm âlimlerinin bu mezhepte ibadet yapmasıyla tekrar canlanmıştır.

Kaynakça

İslam dini fıkıh mezhepleri

Sünni mezhepler

Hanbelilik


Abdeljalil Hadda (født 23. marts 1972) er en marokkansk fodboldspiller.

Marokkos fodboldlandshold

|-
|1996||4||3
|-
|1997||2||1
|-
|1998||9||4
|-
|1999||7||3
|-
|2000||5||2
|-
|2001||10||4
|-
|2002||4||2
|-
!Total||41||19
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Marokko

Abdeljalil Hadda


Varyemez, Kemal Sunal'ın başrolünde oynadığı, yönetmenliğini Orhan Aksoy'un yaptığı 1991 yapımı komedi filmi.

Konusu
Varlıklı ve zengin bir patronun, epeyce cimri oluşu ailesinde problem yaratmaktadır. Başı sıkışınca dostları yüz çevirirler. İki yüzlü insanlar ve yalancı dostlukların işlendiği bir film. Ragıp Elibol (Kemal Sunal) İlk Eşi Melek'ten (Leman Çıdamlı) ayrıldıktan sonra Dürdane (Yasemin Yalçın) ile evlenmiştir. Eski eşi ne kadar nafaka istese de vermemekte direnir. Aşırı derecede cimridir. Kendi buna tutum dese de tam manasıyla cimridir.

Bir Gün Ragıp bey hiç tanımadığı bir örgütten tehdit telefonları almaya başlar. İlk etapta önemsemez. Ancak bir televizyon programına katıldığı gün KKMA isimli örgüt tarafından fidye istemek maksadı ile kaçırılır. Ancak bu örgüt tehdit telefonlarını eden örgüt değildir.
(Aslında Örgüt Falan yoktur. Hayallerini gerçekleştirmek için, Ragıp'ın onları örgüt sanmasından faydalanmaya çalışan 4 genç vardır.) Örgüt parayı alamayacağını anlayınca Ragıp'ı serbest bırakır. Ancak Ragıp eve dönmez. Bu Sırada Dürdane ve ailesi başka birinin kaza geçirdiğini duyar ve bunu Ragıp zannederler. Cenazeye tebdili kıyafetle katılan Ragıp ise arkasından hiç iyi konuşulmadığını ve kimsenin hakkını helal etmediğini görür.

Oyuncu kadrosu

 Kemal Sunal - Ragıp Elibol
 Yasemin Yalçın - Dürdane
 Leman Çıdamlı - Melek
 Gamze Gözalan - Zeliha
 Tuncay Akça - Cengiz
 Serap Akıncıoğlu - Zeynep
 Cem Davran - Oktay
 Kadir Savun - Hüsnü
 Kayhan Yıldızoğlu - Selim
 Bahadır Tok - Damat Ali
 Kaya Gürel - Nuri
 Hakan Ökten - Naci
 Zuhal Üstüntaş
 Cüneyt Mete - Polis
 Hakkı Kıvanç - Komiser
 Gülten Ceylan
 Devrim Parscan - Savcı
 Ekrem Dümer - Hakim
 Abdurrahman Elibol
 Meriç Erkan

Dış bağlantılar

1991 çıkışlı Türk filmleri
Orhan Aksoy'un yönettiği filmler
Türk komedi-drama filmleri
1990'larda komedi-drama filmleri
Konusu İstanbul'da geçen filmler
Erler Film filmleri
Erdoğan Tünaş'ın senaryosunu yazdığı filmler
Türker İnanoğlu'nun yapımcısı olduğu filmler
Çetin Gürtop'un görüntülediği filmler
1990'larda Türkçe filmler
1991 çıkışlı dramatik filmler
1991 çıkışlı komedi filmleri

Varyemez