Grete Waitz (, 1 October 195319 April 2011) was a Norwegian marathon runner and former world record holder. In 1979, at the New York City Marathon, she became the first woman in history to run the marathon in under two and a half hours. Waitz won nine New York City Marathons, women's division, between 1978 and 1988, the highest number of victories in a single big city marathon in history. She won the silver medal at the 1984 Olympic Games in Los Angeles and a gold medal at the 1983 World Championships in Helsinki. She was also a five-time winner of the World Cross Country Championships.

Waitz four times set a world record in the marathon, twice at the 3000 metres, and she set world records at distances of 8 kilometers, 10 kilometers, 15 kilometers and 10 miles. She won 12 World Marathon Majors, the most for any runner, earning her a place in the Guinness World Records. Her other marathon victories included winning the London Marathon in 1983 and 1986 and the Stockholm Marathon in 1988.

Background
Born Grete Andersen in Oslo, Norway, Waitz was a talented young runner, but had difficulty in getting her parents to take her potential profession seriously. However, she ran at the 1972 Summer Olympics in Munich in the 1500 metres, and to support her athletic career she studied at a teachers college.

Career
In her teen years, Waitz won national junior titles in Norway in the 400 and 800 metres. At age 17, she set the European junior record for the 1500 metres with a time of 4:17 and won the bronze medal at the European Athletics Championships in this event in 1974. In 1975, Waitz broke the 3000 metres world record, running 8:46.6 in Oslo. Also in Oslo a year later, she lowered this record with an 8:45.4 effort, then in 1977 she won the gold medal over the distance at the inaugural IAAF World Cup in Athletics meet in Düsseldorf with a personal best time of 8:43.50. Two years later in Montreal, she won the silver medal, and came to her all-time personal best of 8:31.75 in Oslo.

She ran the 1500 m at the European Championships in Prague on 3 September 1978. The run was won by Giana Romanova (USSR) in 3:59.01. Waitz placed fifth, with a career best of 4:00.55. It still stands as the Norwegian national record. Back then it was the eighth best time for the 1500 m. On 29 August at the Championships, she placed third in the 3000 m, with a time of 8:34.33. The winner was Svetlana Ulmasova with 8:33.16.

New York City Marathon 1978
It was in 1978 that Waitz' association with the New York City Marathon began; she was invited to run there by race co-founder and director Fred Lebow, and in her first appearance, she not only won but took a full two minutes off the women's course record. On 22 October 1978, she finished in 2:32:30 more than 9 minutes ahead of Marty Cooksey's 2:41:49. Cooksey won the San Diego Half Marathon on 26 Aug in 1:15:04. Waitz' winning time there was a world record. During 1978, the world record in the women's marathon was 2:34:47.5 set on 10 September 1977 by Christa Vahlensieck at the Berlin Marathon. In 1981, the 1978 NYC course was remeasured and found 151 meters short. She further improved her NYC record with her following victories in 1979 and 1980.

According to the Association of Road Racing Statisticans (ARRS) Waitz had a 28 race winning streak from 22 September 1979 with a win in a 10-mile road race in Lynchburg (USA) until 8 June 1981 her win in a 3000 m track race in Basel (Switzerland).

Waitz went on to win the race nine times and broke the course record three years in a row. In 1979, she won the NYC marathon in 2:27:33. Gillian Adams was the runner up with 2:38:33. Her winning time in the 1980 edition was 2:25:41, Patti Lyons-Catalano placed second with 2:29:33.

In 1983, she set the world record to 2:25:29, which she ran in London. Besides her marathon victories in New York and at the 1983 World Championships in Helsinki, Waitz also won the London Marathon in 1983 and 1986 (the latter in a personal best of 2:24:54), as well as the Stockholm Marathon in 1988 at 2:28:24 (which as of 2022 was still the Stockholm course record for women).

Waitz enjoyed much success on the road at non-marathon distances as well, including a win at the Falmouth Road Race in 1980, four victories at the prestigious 10-km Peachtree Road Race in Atlanta, five wins at the L'eggs Mini-Marathon in New York, and world road records at 8 km (25:03), twice in the 10-km (31:16 in 1979, then later to 30:59), 15-km (48:01), and 10-mile distances. She further demonstrated her versatility by successfully competing in cross country, earning two bronze medals (1982, 1984) at the IAAF World Cross Country Championships and winning the gold medal five times, (1978–1981 and 1983), tying her with Doris Brown Heritage for most wins in the history of women's International / World Cross Country Championships.

Waitz' last race was a victory at 5000 metres in Oslo in June 1982, in which her 15:08.80 was the second best in history, falling only a half second short of the world record set three weeks earlier by Mary Slaney.

The only significant award Waitz did not win in her career was an Olympic victory. As an up-and-coming 19-year-old in Munich and then a 23-year-old running the 1500 m in Montreal (the longest event allowed for women in the Olympics up until 1984), she competed, but did not medal, in an event that was far short of her specialty. In 1980, Norway was one of the countries that decided to boycott the 1980 Summer Olympics in Moscow. At the 1984 Summer Olympics, she was beaten in the marathon by Joan Benoit, placing second to take the silver medal. In the 1988 Summer Olympics in Seoul, Korea, a bad knee forced her to drop out of the women's marathon just after passing the 18-mile mark.

Waitz completed her last marathon on 1 November 1992 with her friend Fred Lebow. In celebration of Lebow's 60th birthday, after he was diagnosed with brain cancer in early 1990, they both completed the New York City Marathon with a time of 5:32:35.

Personal bests
Source: IAAF
 1500 metres – 4:00.55 – Prague – 3 September 1978
 One mile – 4:26.90 – Gateshead – 9 July 1978
 3000 metres – 8:31.75 – Oslo (Bislett) – 17 July 1979
 15 kilometres – 47:52 – Tampa, FL – 11 February 1984
 Marathon – 2:24:54 – London – 20 April 1986

After retirement
Although not competing at the top level, Waitz still ran in and organised corporate races in which she aimed to give advice and information on distance running and health. She also did charity work, particularly for the CARE International and the International Special Olympics. In June 2005 it was publicly known that she was undergoing treatment for cancer. She also coached Liz McColgan. For more than 25 years, Waitz served as the ambassador for the worldwide JPMorgan Chase Corporate Challenge Series, promoting health and wellness to full-time workers. She provided regular training and motivational tips. Waitz was also a spokesperson for Avon Products.

In August 2009 it was revealed that Waitz had initiated a co-operation between her old sponsor, Adidas, and the cancer care foundation she started in 2007 – "Aktiv mot kreft" (Norwegian for "Active against cancer"). The co-operation would mean that the cancer care foundation would get 5% of the proceeds from Adidas' sale of their Grete Waitz and Modern Classics collections. This could be as much as NOK 500 million per year, which would go to the establishment of hospital physical training centres and investment in PET-scanners.

Death
Waitz died of cancer on 19 April 2011, aged 57. She was first diagnosed in 2005, but the specific type of cancer was never disclosed to the public. Waitz was survived by her husband Jack and brothers Jan and Arild. The Norwegian government later announced she would be buried with government honor at state expense, the sixth woman in Norwegian history to be given this honor. This was equivalent to a state funeral, although in accordance with her family wishes the ceremony was private.

Legacy
Waitz won 13 out of 20 marathons. With nine NYC Marathon wins, two London Marathon wins, and one World Championship win, she is the record holder for World Major Marathons.

Waitz is widely acknowledged as helping to promote marathon and long-distance running for women. In Norway she is a sporting legend, with an annual race named  in her honor. The New York Road Runners club annually sponsors "Grete's Great Gallop," formerly a half-marathon and now a 10K, in her honor.

There is a statue of Waitz in the Norway pavilion in EPCOT at the Walt Disney World Resort. There is also a statue of her outside Bislett Stadium in Oslo, and she has been featured on a set of stamps. In addition, Waitz' portrait is featured on the tail of a Norwegian Air Shuttle 787 Dreamliner aircraft (a plane, coincidentally, manufactured in North Charleston, South Carolina, a market where she won the Charleston-area 10km race in 1989).

In November 2008, Waitz was appointed a Knight 1st Class of the Royal Norwegian Order of St. Olav, bestowed by King Harald V of Norway at a ceremony in Oslo. She was only the third sportsperson ever to receive this award. Waitz received the St. Olav's Medal in 1981 and Medal of St. Hallvard in 1989.

Achievements

References

Audio interview
TheFinalSprint.com's interview with running pioneer Grete Waitz

External links
Grete Waitz reflects on her, & Fred Lebow's, last NYC Marathon – 2008 NY Daily News article by Wayne Coffey (archived copy)
Google Doodle tribute to Grete Waitz

1953 births
2011 deaths
Athletes from Oslo
Norwegian female long-distance runners
Norwegian female marathon runners
Norwegian female middle-distance runners
Olympic athletes for Norway
Olympic silver medalists for Norway
Athletes (track and field) at the 1972 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1976 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1984 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1988 Summer Olympics
European Athletics Championships medalists
World Athletics Championships athletes for Norway
World Athletics Championships medalists
World Athletics Cross Country Championships winners
London Marathon female winners
New York City Marathon female winners
World record setters in athletics (track and field)
Deaths from cancer in Norway
Recipients of the St. Olav's Medal
Medalists at the 1984 Summer Olympics
Olympic silver medalists in athletics (track and field)
World Athletics Championships winners

Grete Waitz


Šumadija este o regiune geografică în partea centrală a Serbiei. Zona a fost odinioară acoperită de suprafețe întinse de păduri, de unde vine și numele acesteia (šuma însemnând "pădure"). Orașul Kragujevac este centrul regiunii, dar și centrul administrativ al districtului Šumadija din cadrul regiunii statistice Šumadija și Serbia de Vest.

Regiunea este foarte fertilă și este cunoscută pentru producția ei extensivă de fructe (mere, struguri, prune etc.).

Etimologia
Šumadija și-a primit numele de la pădurile dense și de nestrăbătut care acopereau regiunea, în special pe parcursul sec. XVI-XVII. Aceste păduri s-au păstrat până la începutul sec. XIX, fiind menționate nu o singură dată în literatură și tradiția orală. Bertrandon de la Broquière (1400–1459), vizitator al Serbiei, "trecu prin păduri foarte mari" pe drumul de la Palanka spre Belgrad. În timpul domniei lui Miloš Obrenović (1817–1839), Serbia era acoperită de păduri dense prin care "nimeni nu putea să meargă pe jos, darămite pe cal". Când Alphonse de Lamartine a întreprins o călătorie în Serbia (1833), acestea l-au făcut să se simtă "de parcă ar fi fost în mijlocul pădurilor nord-americane". În satele Jasenica s-au transmis pe cale orală texte care afirmau că "pretutindeni erau păduri pustii și coloniștii își chemau rudele să vină și să ocupe pământ atât cât vor ei... pădurile trebuiau tăiate și arse timp de ani la rând... erau așa de impenetrabile încât puteai să mergi zile întregi fără să vezi lumina soarelui".

Locuitorii regiunii au primit demonimul šumadinci, termen folosit pentru a descrie locuitorii dintre Morava la est, Kolubara la vest și munții Crni Vrh, Kotlenik și Rudnik la sud-est, sud și respectiv sud-vest.

Geografie

Šumadija este amplasată între râurile Sava și Dunărea la nord, râul Velika Morava la est, râul Morava de Vest la sud, și Kolubara, Ljig și Dičina la vest. Potrivit unor interpretări (de exemplu cele ale fiziologului J. Cvijić și ale etnologului J. Erdeljanović), granița de nord a regiunii era situată între muntele Avala și muntele Kosmaj. Conform acestei teorii capitala Serbiei, Belgrad, nu poate aparține la Šumadija.

Šumadija centrală este bine cunoscută datorită horticulturii sale bogate, cu roade considerabile de prune, mere, pere, caise, piersici, nuci, cireșe, căpșune și zmeură.

Structura geologică a regiunii include formațiuni bogate în uraniu, cum ar fi masivul granitic Brajkovac, și în roci vulcanice la Medvednjak, Rudnik și Borač, și acestea cu o concentrație înaltă de uraniu și thoriu.

Istorie

Preistorie

În Šumadija sunt larg răspândite siturile arheologice ale culturilor neolitice Starčevo și Vinča (5500-4500 a.Chr.). În toată zona centrală a regiunii Šumadija sunt prezente așezări ale fazei târzii Starčevo. Peștera Risovača este considerată unul dintre cele mai importante situri arheologice ale paleoliticului din Europa. Printre siturile neolitice de vază se numără Grivac și Kusovac la vest, Divostin în mijloc, Dobrovodica și Rajac la est.

Evul mediu

Slavii s-au stabilit în Balcani în sec. VI-VII. Šumadija este amplasată la nord-est de Raška, centrul Țaratului Sârb din epoca medievală. Nu se cunoaște cu exactitate pe unde trecea granița cu Hanatul Bulgar în sec. X. În anii 920, domnitorul Zaharija al Serbiei a unit mai multe triburi slave de-a lungul frontierei pentru a se răscula împotriva Bulgariei, față de care era vasal. Časlav (domnitor între 927 și 960) și Constantin Bodin (domnitor între 1081 și 1101) probabil au controlat părți din Šumadija. Mai târziu, partea sudică a regiunii a ajuns sub controlul marelui domnitor Stefan Nemanja și al dinastiei Nemanjić (1166–1371).

Cele trei părți care formeză centrul regiunii Šumadija (Gruža, Jasenica și Lepenica) au constituit cel mai probabil subdiviziuni administrative sau župe (comitate) în timpul administrației bizantine. Din acestea Gruža a fost menționată în sec. XI drept o provincie periferică. Provincia Lepenica, cu statutul de župa, a fost încorporată oficial în stăpânirile lui Stefan Nemanja în 1183, iar mai târziu acesta a oferit-o ca proprietate (metochion) ctitoriei sale, mănăstirea Hilandar, act pe care l-a confirmat prin crisobulul din 1198. Provincia Dendra, care era deținută de domnitorul sârb Desa (anii de domnie 1150-1166) a fost interpretată de unii cercetători ca fiind Šumadija sau Toplica, dar în final s-a tras concluzia că aceasta se afla în apropierea orașului Niš.

Statul medieval sârb și-a găsit sfârșitul odată cu căderea Despotatului Sârb, care avea în componența sa Šumadija, în sec. XV.

Epoca modernă

Până la căderea Despotatului Serbiei, regiunea a fost avansată, bogată și dens populată, concluzie trasă din mărturiile călătorilor care au trecut prin Šumadija în perioada dată. Multe denumiri topografice care au supraviețuit până în prezent sunt dovadă a unor vechi așezări, biserici, mănăstiri (selište, crkvine, manastirine, kućerine, podrumine, varoševo, etc.), și cimitire. După ce Despotatul a căzut, situația s-a schimbat radical. Invazia otomană și multe alte evenimente care au avut loc în Šumadija până în sec. XIX sunt cauza principală a exodului populației. Înainte de sosirea otomanilor, oamenii și-au părăsit casele și s-au ascuns în munți și ravine, sau au plecat în alte direcții. Așezările au dispărut, bisericile și mănăstirile au fost distruse, și numărul populației a rămas în continuă scădere. Un vizitator pe nume Gerlach a descris calea de la Batočina spre Palanka în felul următor: "Nu am găsit nicio urmă de așezare sau cultură, totul este cuprins de pustietate, nicio bucată de pământ nu este cultivată, nu există niciun sat".

Pavle Bakić, care avea moșii pe muntele Venčac, a plecat cândva între 1515 și 1522 "împreună cu un grup mare de oameni în Ungaria". Schweiger, care a trecut prin Serbia în 1577, a afirmat că începând din Kolar a călătorit "printr-o regiune pustie, slab populată și prost lucrată, timp de trei zile descoperind doar cinci sate sărace". Individual sau în grupuri, familii întregi au ales să-și părăsească ținutul natal și să treacă râurile ("preko" ceea ce înseamnă peste râuri) spre Syrmia, Banat, Bačka, Slavonia, Bosnia și alte regiuni. Această migrație a durat până la sfârșitul sec. XVIII, desfășurându-se din nou după 1813. În timpul războiului austro-turc (1787-1791), în 1788, locuitorii satelor Koraćice, Nemenikuća și Rogače au fugit și ei preko. Printre ei se afla și Milovan Vidaković, a cărui descriere sună astfel: "ne uitam la satele prin și pe lângă care treceam, toate erau deja acoperite de iarbă, fără niciun suflet viu prin ele, totul a dispărut; viile, grădinile, pășunile, toate sunt pustii, zăcând în buruieni". Multe alte emigrări au urmat după 1813. De exemplu, după eșecul Primei Revoluții Sârbe în 1813 părinții activistului Ilija Milosavljević-Kolarac au fugit preko împreună cu mulți țărani din calea armatei otomane. Aceștia au trecut Dunărea la Orašac și s-au stabilit în Crepaja, de unde mai târziu aveau să se întoarcă la casele lor.

Pe lângă emigrarea poulației a existat și imigrație într-o anumită măsură, a cărei intesitate a depins de circumstanțele care dominau la moment în Šumadija. După războiul austro-turc și crearea frontierei lui Koča, atunci când Šumadija a avut o situație mai favorabilă, regiunea a cunoscut un influx crescător de coloniști, apogeul fiind atins la puțin timp după izbucnirea Primei Revoluții Sârbe (1804). Šumadija și-a primit majoritatea populației sale în primele decenii ale sec. XIX. Fiind o regiune abia eliberată, fertilă și până atunci slab populată, aceasta a atras cu certitudine coloniști.

Pe parcursul sec. XVIII, pădurile și dealurile din Šumadija au servit drept ascunzători pentru bandele de haiduci (tâlhari, rebeli, luptători de gherilă) care luptau împotriva ocupației otomane. O parte din Sangeacul Smederevo care includea întreaga regiune Šumadija a fost eliberată de armata austriacă în 1718, acolo fiind format drept rezultat Regatul Serbiei (1718-1739). După războiul ruso-austro-turc (1735-1739), sangeacul a fost restabilit. În 1788, detașamentele de frajkori organizate de habsburgi au eliberat Šumadija, care împreună cu restul sangeacului a ajuns sub ocupație habsburgică (1788-1792) atunci când armata austriacă a decis să se implice. În cadrul Primei Revoluții Sârbe, declanșată în 1804, rebelii sârbi sub conducerea lui Karađorđe Petrović, eroul național al Serbiei născut în Šumadija, au eliberat regiunea. A Doua Revoluție Sârbă (1815) a fost condusă de Miloš Obrenović, care a respins cu succes forțele otomane, obținând până în 1830 autonomie deplină, fapt ce a dus la independența Serbiei centrale după secole de ocupație otomană.

Epoca contemporană

Între 1922 și 1929 una dintre unitățile administrative ale Regatului Iugoslaviei a fost Šumadijska Oblast. Aceasta includea aproximativ teritoriul actual al districtului Šumadija cu reședința administrativă la Kragujevac, care este și capitala districtului din prezent.

Așezări urbane

Următoarea listă include orașe cu o populație mai mare de 15.000 de locuitori:
 Kragujevac (150,835)
 Čačak (73,331)
 Smederevo (64,175)
 Jagodina (37,282)
 Lazarevac (26,006)
 Aranđelovac (24,797)
 Gornji Milanovac (24,216)
 Mladenovac (23,609)
 Smederevska Palanka (23,601)
 Velika Plana (16,078)

Cultură

Cel mai răspândit costum popular în Serbia este cel din Šumadija. Acesta include pălăria națională, Šajkača, și încălțămintea tradițională din piele, opincile. Sătenii mai în vârstă poartă în continuare costumele lor tradiționale.

Regiuna fertilă Šumadija este bine cunoscută pentru prunele sale, iar șlibovița, un rachiu de prune, este băutura națională a Serbiei. Prunele și produsele din prune au o importanță deosebită pentru sârbi și fac parte din numeroase obiceiuri. Serbia este cel mai mare exportator de șliboviță din lume, și al doilea cel mai mare producător de prune din lume.

Antropologie

Cercetările lui J. Cvijić

Cercetările lui J. Cvijić au vizat 8.894 de familii cu 52.475 de gospodării din diferite părți ale regiunii Šumadija (Kačer, Gruža, Lepenica, Kragujevačka Jasenica, Smederevsko Podunavlje și Jasenici), Kosmaj și satele din jurul Belgradului. Din acestea doar 464 familii cu 3.603 gospodării erau "vechi" (starinci, numiți și "indigeni"), ceea ce este apropiat de numărul familiilor de origine necunoscută (470 familii cu 2.464 de gospodării), restul populației fiind coloniști (7.960 de familii, 46.408 de gospodării). Šumadija a fost colonizată de oameni din toate regiunile Regatului Iugoslaviei de atunci, dar marea parte au venit din regiunile dinarice, inclusiv Muntenegru, Bosnia și Herțegovina, din Raška și Sandžak, Dalmația și Lika. Mai puțini au sosit din Kosovo, Metohia și restul regiunilor iugoslave.

Conform studiilor lui J. Cvijić, aproape 90% din familiile din Šumadija erau descendenții familiilor de coloniști din diferite grupuri etnografice sârbe. Grupul dinaric era predominant, celelalte regiuni slave de sud fiind prezente în proporții mai mici. Populația diversă s-a amestecat și s-a nivelat reciproc creând astfel un grup etnografic (Šumadinci) cu trăsături psihice specifice.

Cvijić a descris caracterul frapant al acestor Šumadinci ca fiind "ceva foarte puternic, îndrăzneț, activ și cu nervi sănătoși", remarcând că mulți dintre ei erau capabili, "reușind în orice", și că "apar din ce în ce mai multe personalități cu voință mare"; "observatorii străini ar avea impresia că toți prosperă cu o tenacitate și persistență de nestăpânit"; "tradiționalismul rigid a dispărut aproape complet. Toți se adaptă la noi moduri de viață. Se dedică mai puțin timp vorbei, poemelor și preferințelor epice spre deosebire de popoarele dinarice pure". Printre altele, trebuie de menționat că un šumadinac "are bun simț, este măsurat și cu picioarele pe pământ. Ei știu cum să aprecieze lucrurile și evenimentele just și fără mânie când sunt complet conștienți de acestea. Au demonstrat că sunt popor onest și cu simțul umorului.

Referințe

Geografia Serbiei

Šumadija


مساجد الجزائر العاصمة

مساجد عنابة
 مسجد عنابة الكبير.
 مسجد صالح باي عنابة
 مسجد الزبير
 مسجد الرحمة
 مسجد الفرقان
 مسجد الإسراء والمعراج
 مسجد الفردوس
 مسجد قباء

مساجد قسنطينة
  == نذكر الأقدم مازالت تقيم فيها الخمس صلوات

مسجد الجامع الكبير ( قسنطينة)مسجد  الجامع الكبير (قسنطينة) أقدم بيوت الله 1163
مسجد سوق الغزال أو مسجد الباي1774
الجامع الأخضر (قسنطينة)الجامع الأخضر قسنطينة 1743
مسجد سيدي الكتاني 1756_1777
مسجد رحبة الصوف
مسجد عبد الرحمان المناطقي
مسجد سيدي عفان
مسجد سيدي الدرار
مسجد سيدي قيس
مسجدسيدي بوعنابة
مسجد قيموش
مسجد السيدة حفصة
مسجد سيدي معرف

مسجد سيدي عبد الرحمان القروي

 مسجد الأمير عبد القادر أكبر مسجد في قسنطينة حاليا.
مسجد الاسقلال
مسجد الشنتلي

مساجد تلمسان
 المسجد الكبير

مساجد سوق أهراس

 مسجد الأمان

مساجد ميلة
مسجد سيدي غانم

مساجد سطيف

 المسجد العتيق – وسط المدينة
 مسجد عبد الحميد بن باديس – وسط المدينة
 مسجد علي بن أبي طالب – 750 مسكن
 مسجد خالد بن الوليد – طانجة
 مسجد عمر بن الخطاب
 مسجد السبطين – المعبودة
مسجد الفرقان - حي بوسكين

مراجع

مقالات ملحقة
 قائمة المساجد في ولاية الجزائر
 المركز الثقافي الإسلامي لولاية الجزائر
 المجمع الفقهي الجزائري

قوائم مبان ومنشآت دينية في الجزائر
قوائم مساجد حسب البلد
مساجد الجزائر

قائمة مساجد الجزائر


Schneider getur átt við eftirfarandi:
 Bernd Schneider
 Camillo Karl Schneider
 Rob Schneider
 Schneider Electric

Schneider


LUSS Constitution Museum est situé dans le Boston Navy Yard, qui fait partie du Boston National Historical Park à Boston dans le Massachusetts. Le musée est situé près de la frégate , lancé en 1797, à l'extrémité du Freedom Trail de Boston. Le musée est installé dans un bâtiment de chantier naval restauré au pied du quai 2.

Description
Le musée, à travers ses collections et ses expositions interactives, raconte l'histoire du Constitution ("Old Ironsides") et des personnes qui l'ont conçue, construite et faite naviguée. Le musée abrite également la bibliothèque commémorative Samuel Eliot Morison et comprend un dépôt d'archives complet de documents liés à l'histoire du navire. L'USS Constitution Museum est une organisation privée à but non lucratif gérée séparément du navire de guerre.

Expositions
 All Hands On Deck : Une exposition interactive pour tous les âges qui explore les réalités de la vie en mer pendant la Guerre anglo-américaine de 1812 .
 Old Ironsides in War and Peace : Un aperçu détaillé de l'histoire du navire, y compris comment et pourquoi il a été construit, comment il a acquis sa renommée pendant la guerre de 1812 et pourquoi il est conservé dans le plus ancien navire de guerre commandé par la marine américaine.
 Centre de découverte de la guerre de 1812 "Old Ironsides" : Une exposition interactive qui explique les causes et les conséquences de la guerre de 1812 à travers des jeux, des multimédias, des livres et d'autres activités pratiques
 Constitution & HMS Java : L'histoire de la bataille entre l'USS Constitution et le , racontée à travers des œuvres d'art, des documents d'archives et des artefacts associés à la bataille.

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Liste de musées aux États-Unis

Musée maritime au Massachusetts
Fondation en 1972
Charlestown (Boston)
Boston National Historical Park

USS Constitution Museum


Klasatorpet er en Smålandsk torpstuga fra 1800-tallet, som siden 1969 har været et sommeråbent hembygdsmusem. Ved optagelsen af Vilhelm Mobergs roman Utvandrarna i 1969 var landsbyen optagested for hovedpersonernes hjem Korpamoen. Klasatorpet ligger i Långasjö, sydvest for Emmaboda, Kalmar län, i Småland.

Torpet blev bygget i begyndelsen af 1800-tallet, og det blev opkaldt efter den tidligere rytter Per Klase i Växjö Compani, der boede her en tid. Derefter blev det beboet af flere familier.

Klasatorpet forvaltes af Långasjö hembygdsförening, der ejer husene og tilstødende marker, efter at de er købt fri fra kirken. Hensigten er at bevare gårdsmiljøet og anvende jorden som i begyndelsen af 1800-tallet.

Emigration

I årene 1846-1930 emigrerede omkring 1,3 millioner svenskere til USA, hvoraf ca. 1200 kom fra Långasjö og nogle fra Klasatorpet. Småland havde den største udvandring af alle landskaber i Sverige. Omkring halvdelen af indbyggerne i Långasjö sogn udvandrede.

Filmoptagelserne

Før filmatiseringen af Udvandrerne søgte filminstruktør Jan Troell et autentisk torpmiljø, der kunne repræsentere Korpamoen () fra Vilhelm Mobergs roman. Ved hjælp af Långasjös hembygdsförening fandt han Klasatorpet, der lignede "ett sextondels mantal Kronoskatte Korpamoen"<ref group=note>{{lang-da|~ Ravnekrogen som kunne yde 1/16 mantal i skat til Kronen}}</ref>. Vilhelm Moberg fandt selv stedet passende, selvom han syntes, at jorden kunne have været en smule mere stenet. Klasatorpet var i 6 måneder omskabt til Korpamoen og i sommeren 1969 blev optagelserne på stedet afsluttet.

 Turisme

Allerede mens filmindspilningerne foregik, begyndte landsbyen at blive besøgt af turister. Klasatorpet ser i dag præcist ud som mens filmen blev indspillet. Dermed kan man få et bilede af hvordan, livet levedes her i 1800-tallet.

Vilhelm Moberg selv var ikke glad for turismen ved Korpamoen. I 1971 skrev han et brev, hvor han påpegede at Korpamoen'' var et af ham opfundet navn og forbød brugen af navnet i markedsføringen af Klasatorpet. Det forhindrede ikke turismen omkring gården fortsatte.

Noter

Referencer

Externa länkar

http://www.langasjo-hembygdsforening.se/site03.htm
Billeder fra Klasatorpet

Seværdigheder i Kalmar län
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Kalmar län
Hembygdsmuseer i Småland

Klasatorpet


Campana (Originaltitel: Quando suona la campana) ist der Titel eines 1970 entstandenen Kriegsfilmes von Luigi Batzella, der im deutschen Sprachraum auf dem Kleinstlabel "Trend Video" erstveröffentlicht wurde.

Handlung
Einige Jahre nach dem Zweiten Weltkrieg kommt Burger nach San Gasparre, um einige Schauplätze wiederzusehen, an denen er mehrere Kriegsabenteuer erlebte. Der freundliche Priester des Ortes erzählt ihm vom Partisanen Tego, der eine Brücke in die Luft sprengte und mit seinem Genossen Caronte im Auftrag des Widerstandsführers Moreno dann auf eine Nachricht einer Frau, Marisa, wartete. Die Wartenden wurden allerdings von den Deutschen aufgespürt; Don Vincenzo, der damalige Pfarrer habe noch versucht, die Kämpfer zu warnen, sei aber festgenommen worden. Burger findet bei seinen Streifzügen durch die Gegend einige Menschen, die Tego in weniger heroischem Licht darstellen.

Kritik
"Es ist schwer, die richtigen Worte für dieses Durcheinander zu finden. Eine Geschichte, erzählt wie im Delirium; Dialoge, die medizinische Behandlung nahelegen; sofort wieder vergessene Schauspieler; zwei fast völlig zusammenhanglose Teile...", so Davinotti.it.

Bemerkungen
Einige Szenen des Filmes wurden im 1977 entstandenen La bestia in calore von Regisseur Batzella wiederverwendet. Dieser Film besteht aus einer Kombination eines Schwarz-Weiß-Teiles mit einem farbigen Teil.

Weblinks

 Der Film bei comingsoon (italienisch)

Einzelnachweise

Filmtitel 1970
Italienischer Film
Zweiter Weltkrieg im Film
Kriegsfilm

Campana (Film)


La Cohors I Aresacorum fue una unidad auxilia de infantería del ejército del Imperio Romano del tipo cohors quinquagenaria peditata, reclutada a finales del  entre los Aresaci, una subtribu de los tréveros de Germania Inferior, en relación con las guerras marcomanas de Marco Aurelio y Cómodo. Esta datación tardía se debe a que no consta en ningún diploma militaris.

Historia
Fue destinada al gran campamento fortificado de Sucidava (Celei, Rumania) en la provincia Dacia Malvensis, fortaleza que custodiaba el puente que comunicaba Dacia con Moesia Inferior, donde se documentan ladrillos sellados con la figlina de la unidad.

A finales del  fue dirigida por un Praefectus cohortis de nombre incompleto, cuyo cognomen era Prisco y natural de la propia Augusta Treverorum (Tréveris, Alemania).

Debió desaparecer hacia mediados del , cuando los embates de los bárbaros contra Dacia y el limes del Danubio y las usurpaciones y guerras civiles destruyeron numerosas unidades auxiliares del ejército imperial.

Notas

Bibliografía
 J. Spaul, Cohors2: The evidence for and a short history of the auxiliary infantry units of the Imperial roman Army, BAR International Series, n.º 841, Oxford 2001, p. 183. ISBN 1-84171-046-6

Aresacorum

Cohors I Aresacorum


An Pterostylis crassicaulis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni David Lloyd Jones ngan Mark Alwin Clements, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni G.N.Backh.. An Pterostylis crassicaulis in nahilalakip ha genus nga Pterostylis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pterostylis

Pterostylis crassicaulis


HRC/RES/48/13 : Le droit humain à un environnement propre, sain et durable est une résolution du Conseil des droits de l'homme des Nations unies (CDH), qui reconnaît un environnement sain comme un droit humain.

Elle a été adoptée lors de la  session du CDH, marquant la première fois que le CDH reconnaissait un droit de l'homme dans une résolution. Le brouillon de résolution a été présenté par le groupe central composé du Costa Rica (rédacteur), du Maroc, de la Slovénie, de la Suisse et des Maldives. Le vote a été adopté avec 43 vote pour, 0 vote contre et 4 abstentions (Chine, Inde, Japon et fédération de Russie ).

Assemblée générale des Nations unies
La résolution en elle-même n'est pas juridiquement contraignante, mais elle  (le droit de l'homme à un environnement propre, sain et durable).

Articles connexes
 Droits de l'homme et changement climatique

Références

Organisation des Nations unies

HRC/RES/48/13


Miloš Biković (Beograd, 13. siječnja 1988.) srbijanski je filmski, televizijski i kazališni glumac.

Rođen je 13. siječnja 1988. u Beogradu. Ima 16 godina starijeg brata Aleksandra, koji je postao redovnik i iguman manastira Jovanja. Kada je bio vrlo mlad, roditelji su mu se razveli, a njegov otac se preselio u Njemačku. Završio je XIV. beogradsku gimnaziju, govori srpski, engleski i ruski jezik. Pohađao je školu glume i govora DADOV. Diplomirao je na Fakultetu dramskih umjetnosti u klasi Dragana Petrovića. Kao omiljenog glumca i uzora navodi Zorana Radmilovića, a omiljeni pisac mu je Fjodor Dostojevski.

Film i televizija
 "Sluga 2" kao Grisha (2024.)
 "Izazov" kao Vladislav Nikolaev (2023.)
 "Južni vetar: Na granici" kao Petar Maraš (2023.)
 "Južni vetar 2: Ubrzanje" kao Petar Maraš (2022.)
 "Hotel Beograd" kao Pavel Arkadievich (2022.)
 "Lutkice" kao Andrey Mirkin (2022.)
 "Hoću muža" kao Sergey Navashin (2022.)
 "Južni vetar 2: Ubrzanje" kao Petar Maraš (2021.)
 "Južni vetar" kao Petar Maraš (2020.)
 "Magomaev" kao Muslim Magomaev (2020.)
 "Hotel Beograd" kao Pavel Arkadievich (2020.)
 "Balkanska međa" kao Vuk Majevski (2020.)
 "Senke nad Balkanom" kao Josip Broz Tito (2020. – danas)
 "Sluga" kao Grisha (2019.)
 "Koma" kao Astronom (2019.)
 "Krila imperije" kao Sergey Kirsanov Dvinskiy
 "Lajkuj me milion puta" kao Čarli (2019.)
 "Balkanska međa" kao Vuk Majevski (2019.)
 "Grand" kao Pavel Arkadievich (2018.)
 "Južni vetar" kao Petar Maraš (2018.)
 "Izvan granica realnosti" kao Maykl (2018.)
 "Led" kao Leonov (2018.)
 "Mitovi" kao Ilya Petrovich Kurkov/Zevs (2017.)
 "Sumnjiva lica" kao Ljubiša (2016.)
 "Prvaci sveta" kao Radomir Šaper (2016.)
 "Bez granice" kao Igor Gromov (2015.)
 "Za kralja i otadžbinu" kao poručnik Dragutin Garić (2015.)
 "Bezdušni 2" kao Roma Belkin (2015.)
 "Bićemo prvaci sveta" kao Radomir Šaper (2015.)
 "Sunčanica" kao baron Nikolay Alexandrovich Gulbe Levitsky (2014.)
 "Montevideo: Vidimo se" kao Aleksandar Tirnanić Tirke (2014.)
 "Samac u braku" kao Radmilo Tomić (2014.)
 "Ravna gora" kao poručnik Dragutin Garić (2013. – 2014.)
 "Kad ljubav zakasni" kao Radmilo Tomić (2014.)
 "Šešir profesora Koste Vujića" kao Mihailo Petrović Alas (2013.)
 "Great" kao Nikola Radošević (2013.)
 "Šešir profesora Koste Vujića" kao Mihailo Petrović Alas (2012.)
 "Na putu za Montevideo" kao Aleksandar Tirnanić Tirke (2012.)
 "Mešano meso" kao dosadnjaković (2011.)
 "Montevideo: Bog te video" kao Aleksandar Tirnanić Tirke (2010.)
 "Puls" kao Vuk (2010.)
 "Zadatak: 10 minuta" kao Milan (2009.)
 "Vratiće se rode" kao Filip (2007. – 2008.)
 "Bela lađa" kao Filip Pantić (2006. – 2011.)
 "Stižu dolari" kao Nebojša Ljutić (2004. – 2006.)

Kazalište
Ostvario je značajne uloge u kazalištu, a to su: "Zbogom SFRJ" u Ateljeu 212; "Dama s kamelijama" u Narodnom pozorištu, kao i "Moj sin malo sporije hoda" i "Kad su cvjetale tikve" u Beogradskom dramskom pozorištu koje je ujedno i njegovo matično kazalište. Trenutačno igra u predstavi "Laž" u Beogradskom dramskom pozorišta.

Izvori

Srbijanski filmski glumci
Srbijanski televizijski glumci
Srbijanski kazališni glumci
Životopisi, Beograd

Miloš Biković


Omul-Păianjen: În lumea păianjenului (în ) este un film de animație cu super-eroi produs de Columbia Pictures și Sony Pictures Animation în asociere cu Marvel si distribuit de Sony Pictures Releasing în anul 2018. Acesta este primul film de animație în franciza Spider-Man și este pus într-un multivers comun numit "Spider-Verse", care are universuri alternative. Filmul a fost regizat de Bob Persichetti, Peter Ramsey și Rodney Rothman de la un scenariu al lui Phil Lord și Rothman și o poveste de către Lord, și cântă vocile Shameik Moore, Jake Johnson, Hailee Steinfeld, Mahershala Ali, Brian Tyree Henry, Lily Tomlin, Luna Lauren Velez, John Mulaney, Kimiko Glenn, Nicolas Cage și Liev Schreiber. În Omul-Păianjen: În lumea păianjenului, Miles Morales devine unul dintre mulții Spider-Man în timp ce echipează pentru a salva New York City de la Kingpin.

Planurile pentru un film animat Spider-Man, care vor fi dezvoltate de Lord și Christopher Millerwere, au fost dezvăluite pentru prima dată în 2014 și au fost anunțate oficial în aprilie 2015. Persichetti, Ramsey și Rothman s-au alăturat în următorii doi ani, împreună cu Moore și Schreiber în aprilie 2017. Lordul și Miller doreau ca filmul să aibă propriul său stil unic, combinând conducta de animație a Sony Pictures Imageworks cu tehnicile traditionale elaborate manual de benzi desenate inspirată de opera co-creatorului lui Miles Morales, Sara Pichelli. Finalizarea animației pentru film a necesitat până la 140 de animatori, cel mai mare echipaj folosit vreodată de Sony Pictures Animation pentru un film până în prezent. Filmul a fost dedicat în memoria lui Stan Lee și lui Steve Ditko.

Omul-Păianjen: În lumea păianjenului a avut premiera mondiala la Regency Village Theatre din Los Angeles la 1 decembrie 2018 și a fost lansat in Statele Unite pe 14 decembrie. A incasat 364 milioane de dolari in intreaga lume impotriva unui buget de 90 milioane dolari . Filmul a primit recunoștință critică pentru animația, personajele, povestea, vocea, umorul și coloana sonoră. A câștigat numeroase premii, inclusiv premiul pentru cel mai bun film animat la Premiile Academiei 91, 46 de premii Annie și 76 de premii Globul de Aur. A fost primul film non-Disney sau Pixar care a câștigat premiul Oscar pentru cea mai bună animație de la Rango din 2011. O continuare și un spin-off sunt în curs de dezvoltare.

Dublajul în limba română
În limba română, actorul Conrad Mericoffer, cunoscut publicului pentru telenovela Fructul oprit difuzată de Antena 1, interpretează vocea personajului principal.

Au interpretat: Florian Ghimpu- Ripeter
 Conrad Mericoffer - Peter
 Delia Nartea- Rio
 Ionuț Grama - Omul Păianjen din 2009
 Ion Grosu- Păianjenul Negru
 Oliver Toderiță- Regele Gămălie
 Adina Lucaciu- Mary Jane
 Viorel Păunescu- Stan
 Damian Oancea- Jameson
 Sabrina Iașchevici- Doc Ock
 Cătălina Chirțan- Lyla
 Marcelo Cobzariu- Jefferson
 Gabi Costin- Scorpion
 Viorel Ionescu- Omul- Păianjen, memă
 Raul Stănulescu- Miles
 Vlad Trifaș- Aaron
 Ana Udroiu- Gwen
 Valentino Tiron- Goblinul Verde
 Oana Avram- mătușa May
 Tudor Dobrescu- Richard
 Costina Cheyrouze- Vanessa
 Tudor Morgovan- cavou
 Claudia- Ramona- Prec- Seușean- Peni
 George Morcov- Șunca PăianjenAlte voci: Tomi Cristin
 Cătălin Babliuc
 Andreea Gaica-
 Sara Maria Ghimpu
 Denis Nadolu
 Monica Pricob
 Andrei Velicu
 Nicole RădulescuDublajul realizat în studiourile: Ager FilmRegia de dialog: Florian GhimpuTraducerea: Daniela GavrilescuSunet': Dan Bărăuță

Note

Filme în limba engleză
Filme din 2018
Filme Sony Pictures Animation
Filme de animație Columbia Pictures
Filme Columbia Pictures
Filme InterCom
Filme de animație
Filme de animație americane
Filme de animație din anii 2010
Filme Omul Păianjen

Omul-Păianjen: În lumea păianjenului


The  or RAA, was the largest of the organizations established by Japanese authorities to provide organized prostitution to prevent rapes and sexual violence by Allied occupation troops on the general population, and to create other leisure facilities for occupying Allied troops immediately following World War II. The RAA "recruited" 55,000 women and was short-lived.

Background
On August 21, 1945, Japanese authorities decided to set up a RAA for the benefit of Allied occupation troops. In fact at that time, the Home Ministry had already sent a directive to prefectural governors and police chiefs on August 18 ordering them to make preparations for "comfort facilities" in areas that the Allied occupation troops would be stationed. These facilities (which included dance halls, restaurants, and bars in addition to brothels) were intended to be staffed by women already involved in the "water trade". However, because there were not enough women in the "water trade" and there were an abundance of women facing food scarcity, recruitment was broadened with newspaper ads that obscured the nature of the work while promising food, clothing, and shelter. Government officials used patriotic language in describing the comfort facility system, extolling the women who sacrifice themselves to be "patriotic dikes" preventing sexual violence against Japanese women and girls.
In Okinawa,  Allied military troops are estimated by one Okinawan historian to have raped 10,000 Okinawan women during World War II.
Japanese authorities set up brothels to reduce sexual assault by Allied occupation troops. They thought it would be possible to reduce sexual violence by Allied occupation troops.

Some 50,000 women, most of them as prostitutes, worked for the RAA. The first brothel, named Komachien Garden and employing 150 women, was opened on September 20, 1945. RAA brothels were placed off limits in March 1946, after just seven months of operation, to stop the spread of sexually-transmitted diseases, and closed down shortly thereafter.

Establishment

Although arrangements in most of the country were left to local officials and police departments, in the case of the Tokyo area, which was to host the largest number of foreign troops, a different approach was taken. Nobuya Saka, Superintendent-General of the Metropolitan Police Headquarters, met with Hamajirō Miyazawa and Genjirō Nomoto, the heads of the , and asked them to help make arrangements for the soon to arrive troops. Miyazawa and Nomoto used their connections to gather together a group of representatives of the nightclub, bar, and brothel industries. These representatives then met with the police on the 21st where they were formally asked to establish "comfort facilities", but to conceal the government's role as much as possible. On August 23, these men formed the "Special Comfort Facilities Association" (renamed the Recreation and Amusement Association shortly later).

The RAA utilized the patriotic language of the war years in its operations, stressing the "selfless" nature of its employees. At the inauguration of the RAA (which was attended by bureaucrats and police officials), an "oath" was read:

The "Okichi" referenced was the possibly legendary maid of Townsend Harris, the first American consul in Japan from 1856 to 1861, who was pressured into becoming his consort.

The organization was funded through unsecured loans from the  arranged by Hayato Ikeda, director of the Ministry of Finance's Tax Bureau. 33 million yen were loaned to the RAA, which then  distributed shares to its members. The RAA established its first brothel on August 28: the Komachien in Ōmori. By December 1945, the RAA owned 34 facilities, 16 of which were "comfort stations". The total number of women employed by the RAA amounted to 55,000 at its peak.

Recruitment

As noted above, the women staffing comfort facilities were initially intended to be those already involved in the "water trade" (a euphemism for the Japanese night-time entertainment business). In practice, there were nowhere near enough prostitutes available, especially in the Tokyo area. The government had cracked down on prostitution late in the war, and many women had fled or been evacuated to the countryside following heavy Allied bombing of strategic centers and residential areas. Tokyo's most famous red-light district, Yoshiwara, had been reduced from a prewar population of 2,000 prostitutes to only a few dozen by the end of the war. Therefore, it was inevitable that efforts were made to recruit from the general population, a tactic that was authorized by the police.

The RAA recruited widely, using carefully worded advertisements posted in front of their offices and in newspapers. These boasted of generous work conditions (free accommodation, meals, and clothes) while avoiding details concerning the nature of the work. Given the widespread poverty and food shortages at the time, and the large number of orphaned and widowed young women, the job offers appeared quite attractive. Most women left upon learning of the deception, but some stayed.

In addition to prostitutes, the RAA recruited a large number of "dancers" who were paid to dance with soldiers. Over time, the distinction between "dancer" and "prostitute" became blurred.

Heavy use was made of independent brokers to recruit women. These brokers, many of whom were affiliated with the yakuza, used less ethical recruitment techniques. The , a government organization for mobilizing girls and women ages 14–25 for work in factories, was a popular target as many of these women were left unemployed and stranded by the end of the war. Yuki Tanaka reports that groups of these women would be deceived and delivered to brothels.

Despite these deceptive recruitment practices, most women working in the comfort stations ultimately consented to work as prostitutes. There were also women who were unable to leave their brothels, however, because they had been sold by their impoverished families or because they owed money to the brothel. Some comfort stations used "company store" tactics and  to keep women in debt and unable to leave, something a contemporary GHQ official compared to "enslavement". Contracts forcing women to work at brothels in repayment of debts were eventually abolished by a SCAP order (SCAPIN 642) in January 1946, although some Japanese officials were skeptical of how well such a prohibition could be enforced.

Working conditions

When using the RAA brothels, GIs received a ticket (costing 100) (approx. 8 cents at the contemporary unofficial rate, ) upon entry which was then given to the women who serviced them. The women, who usually had between 15 and 60 clients per day, would take the tickets to the station's accounting office each morning where they would receive 50 for each ticket. This 50% rate was considerably better than that for prewar licensed prostitutes, who commonly only received 25% of their price.  For example, on the first day, one Japanese worker had 47 American customers and received around 2 US dollars.

Women working in RAA facilities faced the sexual violence common to prostitution in the sex trade (especially under foreign military occupation). Women working as dancers were especially vulnerable targets for rape. Additionally, military police and GIs sometimes demanded free service or refunds. The power inequality between Japanese police and Allied soldiers made it difficult for the women to complain.
Many of the victims were induced to create a "Labour Union", which then allowed them to be further targeted as the Korean war developed.

Expansion

On October 14, the Japanese police lifted their restrictions on brothels and night clubs, a de facto endorsement of the non-RAA sex industry catering to Occupation troops. The RAA facilities had also been illegal, but had enjoyed police protection. By the end of November, there were 25 non-RAA comfort stations employing 1,500 women in Tokyo (compared to "well over 2,000" for the RAA.) A December 29 GHQ estimate placed the number of prostitutes in Tokyo at 6,000 (not counting street prostitutes, who far outnumbered the number of women working in brothels.)

GHQ and disease control

From the beginning of the Occupation, some Allied military officials cooperated with the Japanese government's system. According to the governors of Chiba and Kanagawa prefectures, American commanders contacted them in September 1945 and requested the establishment of brothels for their troops, offering US military police help if necessary. American medical officers established prophylactic stations in red-light districts and inside the larger brothels that distributed tens of thousands of condoms a week.

Despite these precautions, the problem of sexually transmitted diseases (STDs; primarily gonorrhea and syphilis) became a serious public health issue. By early 1946, nearly a quarter of all US occupation forces were estimated to be infected, and nearly half of some units. The Australian 34th Infantry Brigade had a rate of 55% infection.

In response, GHQ imposed strict STD check procedures for prostitutes, placed certain brothels with high rates of infection off-limits to troops, and helped re-establish clinics and laboratories (many of which had been destroyed during the war) to diagnose infections. Most importantly, the 8th Army authorized the free dispersal of penicillin to infected prostitutes, despite a serious shortage of the drug in the US, and orders from Washington that it only be given to Japanese "as a life saving measure."

End of the system

Not all those in the occupation forces accepted the widespread patronizing of Japanese-sanctioned brothels by US troops. Some unit commanders considered prostitution an "endemic problem that plagued their troops" and tried (with limited success) to prevent their men from fraternizing with the Japanese.  By early 1946 military chaplains were condemning SCAP's cooperation, citing violations of War Department policies and the moral degradation of US troops it caused.

The complaints embarrassed Gen. MacArthur, head of the occupation forces, and SCAP issued an order (SCAPIN 642) on January 21 ending licensed brothels for being "in contravention of the ideals of democracy". The following day a GHQ public health official wrote MacArthur with his concerns that news of the STD problem and GHQ cooperation with prostitution would cause problems as they spread back home. SCAPIN 642 ended the RAA's operations, but did not affect "voluntary prostitution" by individuals. As such, non-RAA brothel owners were easily able to circumvent the order by, for example, "renting" space in their former brothels to "voluntary" prostitutes. Ultimately, GHQ responded by making all brothels and other facilities offering prostitution off-limits to Allied personnel on March 25, 1946.

The immediate effects of the end of authorized brothel prostitution was the sudden unemployment of thousands of women, many of whom went on to become "panpan" street prostitutes. The dispersal of prostitution made it harder for GHQ to control STDs and also caused an increase in sexual violence by GIs, from an average of 40 women a day before the SCAP order to an estimated 330 per day immediately after, however these figures cannot be independently confirmed.

By November 1946, the Japanese government had introduced the new  system in which prostitution was permissible in certain designated areas.

Comfort Woman terminology
Because the RAA and related systems were inspired by Japanese wartime experiences, their structures and terminologies were based on the pre-existing wartime comfort women system. Brothels were referred to with the euphemisms "comfort stations" and "comfort facilities", and prostitutes were referred to as "comfort women". Because of this, many English-language and Japanese scholars of the RAA continue to use those terms in their research.

To what degree the two systems are actually comparable is a matter of debate among historians, however. Some, such as Michael Molasky and Yuki Tanaka, stress the "striking" similarities between the two and refer to the RAA as "systematic exploitation". Chung-hee Sarah Soh, by contrast, notes that women in the RAA were provided with better living conditions than their wartime counterparts. Sarah Kovner states that a difference between the two systems is that RAA members could not be forced into prostitution for Allied occupation troops. Bob Wakabayashi writes though that coercive recruitment was employed in a manner similar to the wartime system.

Ikuhiko Hata indicates that the two systems were comparable in both methods of recruitment and administration in spite of the difference of the presence or absence of intermediary people.

See also
Comfort women
Elizabeth Saunders Home
Prostitutes in South Korea for the U.S. military
Prostitution in Japan
Rape during the occupation of Japan

References

Further reading

Occupied Japan
Prostitution in Japan
Japan–United States relations
Euphemisms
United States military in Japan
Comfort women
Military brothels

Recreation and Amusement Association


Velyka Pyssarivka (, ) est une commune urbaine de l'oblast de Soumy, en Ukraine. Elle compte  en 2021.

Histoire
Pendant la Seconde Guerre mondiale, Velyka Pyssarivka est occupée par les troupes nazies en . Pendant l'occupation, les nazis exécutent 36 villageois, 176 autres sont déportés en Allemagne pour le travail forcé. Après une tentative avortée par les soldats soviétiques début 1943, le village est finalement libéré en .

Invasion russe de 2022
Le , lors de l'invasion par la Russie, les forces russes sont entrées dans l'oblast de Soumy à proximité de Soumy, Chostka et Okhtyrka. Selon le gouverneur de l'oblast Dmytro Jyvytsky, les combats ont commencé à  aux environs de la ville, dans la direction de Velyka Pyssarivka. Selon le haut-fonctionnaire Anton Gerachtchenko, les forces russes ne sont pas parvenues à occuper la ville, et se sont retirés le jour suivant en laissant des blindés et de l'équipement.

Le , l'attaque du Corps des volontaires russes sur l'oblast de Belgorod est lancé depuis le point de passage frontalier de Velyka Pyssarivka qui est alors bombardé.

Références

Commune urbaine dans l'oblast de Soumy

Velyka Pyssarivka


An Psathyrostachys caduca in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pierre Edmond Boissier, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Aleksandre Melderis. An Psathyrostachys caduca in nahilalakip ha genus nga Psathyrostachys, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Psathyrostachys

Psathyrostachys caduca


Fuzhou (kínverska: 福州; rómönskun: Fúzhōu; Fu-chou), er höfuðborg og stærsta borg Fujian héraðs í suðausturhluta Alþýðulýðveldisins Kína. Hún er stjórnsýslu-, efnahags- vísinda- menningar- og samgöngumiðstöð héraðsins. Borgin sem nefnd er eftir fjalli í norðri sem kallast Fu, er staðsett í austurhluta héraðsins við norðurbakka ósa Min fljóts stærsta fljóts Fujian, stutt frá mynni þess við Austur-Kínahaf. Min-fljót gefur borginni aðgang að héraðinu og nálægum héruðum Jiangxi og Zhejiang. Fuzhou sem var ein fyrsta opna strandborgin í Kína, er menningarborg með yfir tvö þúsund ára sögu. Árið 2020 bjuggu á stórborgarsvæði Fuzhou um 8,3 milljónir manna.

Staðsetning

Fuzhou er staðsett á norðausturströnd Fujian héraðs, tengist í norður sameiginlega með borgunum Ningde og Nanping, í suður við borgirnar Quanzhou og Putian, og í vestur Sanming borg.

Borgin, sem nefnd er eftir fjalli í norðri sem kallast Fu, er staðsett í austurhluta héraðsins við norðurbakka ósa Min fljóts stærsta fljóts Fujian, stutt frá mynni þess við Austur-Kínahaf. Min-fljót gefur borginni aðgang að héraðinu og nálægum héruðum Jiangxi og Zhejiang.

Fuzhou sem var ein fyrsta opna strandborgin í Kína. Innan borgarinnar er hafnarsvæði sem kallað er Mawei Fuzhou, sem hefur ræktað kínverska skipamenningu og er talið vagga hins nútíma kínverska flota.

Saga

Rekja má sögu byggðar á því svæði þar sem Fuzhou er nú, allt til Nýsteinaldar. Fornleifar hafa fundist þar sem taldar eru frá 5000 f.Kr.

Í byrjun 2. f.Kr. var staðurinn kallaður Ye, eða Dongye, og þar var eitt sinn höfuðborg konungsríkisins Min-Yue. Innfæddir íbúar svæðisins voru af Yue þjóðunum, sem var samanstóð af fjölbreyttum ættbálkum sem ekki eru kínverskir og bjuggu að mestu í Suður-Kína.

Eftir að Wudi keisari Hanveldisins (206 f.Kr.— 220 e.Kr.) yfirtók svæðið varð það aðsetur Ye sýslu. Á 2. öld e.Kr. var nafni þess breytt í Houguan og það varð hersetur fyrir austurstrandarsvæðið. Árið 592, eftir landvinninga Suiveldisins í Suður-Kína, fékk svæðið nafnið Min sýsla og á tíma Tangveldisins (618–907) varð það aðsetur Fuzhou héraðs. Eftir An Lushan uppreisnina (755–763) varð svæðið aðsetur hins borgaralega ríkisstjóra Fujian.

Á 9. og 10. öld fjölgaði íbúum Fujian hratt. Á tíma í kínverskri sögu sem kenndur er við fimm ættarveldi og tíu konunga (907–979) var borgin var um skamma hríð höfuðborg hins sjálfstæða konungsríkisins Min (909–945) og hefur æ síðan verið höfuðborg Fujian héraðs.

Á tíma Songveldisins (960–1279) var erlendum viðskiptum beint til Fuzhou borgar, sem einnig varð mikilvæg menningarmiðstöð fyrir keisaradæmið í heild. Borgin dafnaði frá 16. til 19. aldar og velmegun hennar náði hámarki þegar hún var opnað eftir fyrra ópíumstríðið (1839–42). Hún varð síðan aðalhöfn fyrir umfangsmikla teverslun Kína, enda nálægt teframleiðslusvæðum. En með samdrætti í teverslun drógust útflutningsviðskipti Fuzhou saman um helming milli áranna 1874 og 1884. Við tók útflutningur á timbri, pappír og matvælum.

Árið 1866 var höfnin ein af fyrstu helstu tilraunum Kína með vestræna tækni, þegar skipasmíðastöð og vopnabúr voru byggð undir franskri handleiðslu á hafnarsvæði sem kallað er Mawei Fuzhou. Svæðið hefur þannig ræktað kínverska skipamenningu og er talið vagga hins nútíma kínverska flota.
Flotakademía við skipasmíðastöðina var sett á laggirnar og varð hún miðstöð fyrir nám í vestrænum tungumálum og tæknivísindum. Var þetta gert sem hluti af áætlun til að styrkja Kína í kjölfar mikils ósigurs landsins í síðara ópíumstríðinu (1856–60). Fljótt dró þó úr áhuga og stuðningi kínverskra yfirvalda á skipasmíðastöðinni.

Allt fram að síðari heimstyrjöld var Fuzhou í meginatriðum viðskiptamiðstöð og höfn, en með tiltölulega lítinn iðnað. Höfnin var hernumin af Japönum á árunum 1940–45.

Fuzhou borg var hernuminn af her kommúnista við litla mótstöðu árið 1949. Á fimmta áratug síðustu aldar varð borgin í víglínu átaka kommúnista við þjóðernissinna í Taívan þar sem borgin varð fyrir sprengjuárásum flugvéla lýðveldisinna. Hundruð manna féllu í sprengjuárás á borgina árið 1955.

Fuzhou varð einnig vettvangur ofbeldifullra átaka í menningarbyltingunni (1966–76) þegar hópar rauðra varðliða börðust með byssum, hver við annan á götum borgarinnar og jafnvel við sveitir kínverska hersins.

Árið 1984, þegar stjórnvöld opnuðu meir hagkerfið fyrir erlendum fjárfestingum, var Fuzhou útnefnd sem ein af "opnum borgum" Kína. Ýtti það mjög undir hagvöxt borgarinnar.

Lýðfræði

Árið 2020 þegar síðasta manntal var gert í Kína, var íbúafjöldi borgarkjarna Fuzhou 3.723.454 en íbúafjöldi undir lögsögu borgarinnar var 8.291.268.

Efnahagur

Fuzhou er iðnaðar- viðskipta og samgöngumiðstöð héraðsins. Í borginni er miðstöð viðskiptabanka, hönnunar, verkfræði, pappírsgerðar og prentunar. Framleiðsla á rafeindatækni, járn- og stálvörum, matvöru, og vefnaðar úr silki og bómullar, er umtalsverð. Handverk er áfram mikilvægt og er borgin er þekkt fyrir vandaða húsgagnasmíði og viðarafurðir.

Borgin fær raforku frá vatnsaflsvirkjunum í fjöllunum til norðvesturs.

Menntir og vísindi

Fuzhou er borg vísindarannsókna. Þar eru margar háskólastofnanir og rannsóknarstofnanir. Þrír helstu háskólar borgarinnar eru Fuzhou háskóli, alhliða rannsóknarháskóli stofnaður árið 1958, og telst til lykilháskóla Kína; Kennaraháskóli Fujian sem stofnaður var árið 1907, og landbúnaðar- og skógræktarháskóli Fujian sem stofnaður var árið 1958. Rannsóknarstofnun kínverska vísindaakademíunnar er starfandi í Fuzhou .

Samgöngur

Fuzhou er mikil hafnarborg, enda ein fyrsta opna strandborgin í Kína. Hafnaraðstaða hefur verið stórbætt á síðustu áratugum. Fuzhou sjálf er ekki lengur aðgengileg sjóskipum en byggt hefur verið upp nútímalent hafnarsvæði sem kallað er Mawei Fuzhou, auk annarrar ytri hafnar, við Guantou á strönd Austur-Kínahafs.

Frá höfninni í Mawei Fuzhou sigla farþegaskip reglulega til Matsu-eyja Taívan. Þá sigla háhraðaferjur á þremur klukkustundum yfir Taívansund til borganna Taípei og Taichung.

Samgöngur á Min fljóti eru mikilvægar fyrir borgina. Skipgengt á fljótinu upp Fujian hérað og til héraðanna Jiangxi og Zhejiang.

Það eru þrír flugvellir í Fuzhou borg: Fuzhou Yixu flugvöllurinn sem í dag er eingöngu ætlaður herflugi; Fuzhou Fuqing Longtian flugvöllur; og Fuzhou Changle alþjóðaflugvöllur. Sá síðast nefndi er í 45 km fjarlægð frá miðborg Fuzhou. Hann er safnvöllur fyrir flugfélögin Xiamen Airlines og Fuzhou Airlines.

Fuzhou er járnbrautarmiðstöð norðurhluta Fujian héraðs. Járnbrautir Wenzhou – Fuzhou og Fuzhou – Xiamen, eru hluti af háhraðalestarkerfi suðausturstrandar Kína. Hefei – Fuzhou háhraðalestin tengir borgina við höfuðborgina Beijing um nærliggjandi Jiangxi hérað á allt að 350 kílómetra hraða.

Í borginni er nýtt umfangsmikið snarlestarkerfi sem opnaði árið 2014. Það nær til 56 kílómetra en unnið er að bæta öðrum 111 kílómetrum við kerfið.

Tenglar

 Fujian hérað.
 Kínversk vefsíða borgarstjórnar Fuzhou. Skipulag, saga, fréttir og fleira
 Ensk vefsíða Encyclopaedia Britannica um Fuzhou.
 Vefsíða Travel China Guide um Fuzhou borg.. Ferðahandbók fyrir borgina: Almennar upplýsingar, samgöngur, helstu ferðamannastaði, veður o.fl.

Heimildir

Tilvísanir

Borgir í Kína

Fuzhou


Milan Pavkov (în ; n. 9 februarie 1994) este un fotbalist sârb care joacă pe postul de atacant pentru echipa din Superliga Serbiei Steaua Roșie Belgrad.

Cariera pe echipe

ČSK Čelarevo
După ce a jucat pentru FK Novi Sad și FK Mladost Bački Petrovac, Pavkov s-a alăturat echipei ČSK Čelarevo pentru sezonul 2013-2014. În primul sezon pentru noul club, Pavkov a jucat 27 de meciuri și a marcat 8 goluri. După sezonul 2014-2015, în care Pavkov a terminat ca cel mai bun marcator al Ligii Serbiei Voivodina cu 18 goluri în 27 de meciuri, ČSK Čelarevo a promovat în cel de-al doilea eșalon al Serbiei.

Voivodina
După meciuri bune făcute la ČSK Čelarevo, Pavkov a dat probe pentru Voivodina în vara anului 2015, cu care a semnat un contract. El a debutat în Superliga Serbiei într-un meci împotriva lui Mladost Lučani, jucat la 9 august 2015. La 2 iunie 2016, Pavkov și Vojvodina au reziliat contractul de comun acord.

Radnički Niš
La 4 iulie 2016, Pavkov a semnat un contract pe trei ani cu Radnički Niš, din Superliga Serbiei. Pavkov a înscris 2 goluri împotriva lui Voždovac pe 10 septembrie 2016, fiind nominalizat pentru cel mai bun jucător al celui de-a opta etapă a Superligii. A marcat încă 3 goluri până la sfârșitul anului 2016, în meciurile împotriva lui Partizan, Rad și Steaua Roșie Belgrad.

Steaua Roșie Belgrad
La începutul anului 2017, Pavkov s-a transferat la Steaua Roșie Belgrad semnând un contract pe doi ani și jumătate, cu Radnički primind 300.000 de euro în două tranșe. El a debutat intrând în locul lui Damien Le Tallec în minutul 85 al meciului împotriva lui Novi Pazar la 18 februarie 2017. El a marcat și un gol pentru echipa a doua a Stelei Roșii împotriva lui Kolubara. După ce a ratat restul sezonului din cauza unei accidentări, Pavkov s-a întors în echipă pentru sezonul următor. Pavkov a jucat primul meci în turul primei runde de calificare pentru UEFA Europa League 2017-2018, înlocuindu-l pe Richmond Boakye în ultimele minute ale meciului cu Floriana.

La 27 iulie 2017, Pavkov a fost împrumutat înapoi la Radnički Niš pentru un an. La 13 mai 2018, Pavkov a fost eliminat în meciul din deplasare cu Spartak Subotica, fiind primul cartonaș roșu din cariera sa la profesioniști. În timpul sezonului 2017-2018, Pavkov a înscris 23 de goluri în 33 de meciuri jucate, devenind al doilea marcator al sezonului, în spatele lui Aleksandar Pešić.

Revenind la Steaua Roșie în 2018, Pavkov a fost luat în cantonament cu clubul sub conducerea lui Vladan Milojević. După ce Aleksandar Pešić a părăsit clubul, Pavkov a fost numit în lotul de 20 de jucători pentru turul primei runde de calificare în Liga Campionilor 2018-2019 împotriva lui Spartaks Jūrmala. A intrat în acest meci înlocuindu-l pe Nikola Stojiljković, care se accidentase în minutul 18. Pe 12 august 2018, Pavkov a fost pentru prima dată titular pentru Steaua Roșie, când a marcat de două ori în victoria cu 3-0 asupra lui Spartak Subotica. Pe 6 noiembrie a marcat ambele goluri într-o victorie cu 2-0 împotriva lui Liverpool din grupele Ligii Campionilor. La 12 decembrie 2018, Pavkov a semnat prelungirea contractului cu Steaua Roșie până în decembrie 2022.

Cariera internațională
Pavkov a fost chemat la echipa națională a Serbiei pentru prima dată în martie 2019 pentru meciurile împotriva Germaniei și Portugaliei, înlocuindu-l pe Aleksandar Prijović, care a fost nevoit să se retragă din echipă din cauza unei accidentări. El a debutat la 20 martie 2019 într-un meci cu Germania, înlocuindu-l pe Luka Jović. El a primit un cartonaș roșu în minutul 90 al meciului pentru un fault asupra lui Leroy Sané.

Statistici privind cariera

Club

Titluri
ČSK Čelarevo

 Liga a Treia (Voivodina): 2014-2015

Steaua Roșie Belgrad

 Superliga Serbiei: 2018-2019

Referințe

Legături externe

 Milan Pavkov statistici la utakmica.rs

Fotbaliști internaționali sârbi
Fotbaliști sârbi
Atacanți
Oameni în viață
Nașteri în 1994
Articole cu surse în limba sârbă (sr)

Milan Pavkov


Amphipetalum, monotipski biljni rod iz porodice Talinaceae. Jedina vrsta je A. paraguayense iz Paragvaja i Bolivije

Rod i vrsta opisani su 1988.

Izvori

Talinaceae

Amphipetalum


Robert Todd Lincoln (1 de agosto de 1843 - 26 de julho de 1926) foi um advogado, empresário e político estadunidense. Ele era o filho mais velho do presidente Abraham Lincoln e Mary Todd Lincoln, e o único de seus quatro filhos a viver até a idade adulta. Robert Lincoln tornou-se advogado empresarial e presidente de empresa, e serviu como Secretário da Guerra dos Estados Unidos e Embaixador dos Estados Unidos no Reino Unido

Lincoln nasceu em Springfield, Illinois, e se formou no Harvard College antes de servir na equipe do militar Ulysses S. Grant como capitão do Exército da União nos dias finais da Guerra de Secessão. Após a guerra, ele se casou com Mary Eunice Harlan, e eles tiveram três filhos juntos. Após concluir a faculdade de direito na cidade de Chicago, ele construiu um escritório de advocacia de sucesso e tornou-se rico representando clientes corporativos.

Ativo no política republicano e um símbolo tangível do legado de seu pai, Lincoln foi freqüentemente citado como um possível candidato a um cargo, incluindo a presidência, mas nunca tomou medidas para montar uma campanha. O único cargo para o qual foi eleito foi o supervisor da cidade de South Chicago, que ocupou de 1876 a 1877; a cidade mais tarde tornou-se parte da cidade de Chicago. Lincoln serviu como Secretário de Guerra dos Estados Unidos na administração de James A. Garfield, continuando sob Chester A. Arthur, e como Ministro dos Estados Unidos para o Reino Unido na administração de Benjamin Harrison.

Lincoln tornou-se conselheiro geral da Pullman Palace Car Company, e depois que o fundador George Pullman morreu em 1897, Lincoln assumiu a presidência da empresa. Depois de se aposentar desse cargo em 1911, Lincoln atuou como presidente do conselho até 1922. Nos últimos anos de Lincoln, ele residiu em casas em Washington, DC e Manchester, Vermont; a casa de Manchester, Hildene, foi incluída no Registro Nacional de Locais Históricos em 1977. Em 1922, ele participou das cerimônias de dedicação do Lincoln Memorial. Lincoln morreu em Hildene em 26 de julho de 1926, seis dias antes de seu 83º aniversário, e foi enterrado no Cemitério Nacional de Arlington.

Família e infância
Robert Todd Lincoln nasceu em Springfield, Illinois, em 1 de agosto de 1843, filho de Abraham Lincoln e Mary Todd Lincoln. Ele tinha três irmãos mais novos, Edward, William e Tad. Na época em que Lincoln nasceu, seu pai havia se tornado um membro conhecido do partido político Whig e já havia servido como membro da legislatura estadual de Illinois por quatro mandatos. Ele foi nomeado após seu avô materno, Robert Smith Todd.

Quando seu pai se tornou presidente dos Estados Unidos na véspera da Guerra Secessão, Lincoln era o único dos três filhos do presidente a viver sozinho. Ele fez o exame de admissão na Harvard College em 1859, mas foi reprovado em quinze das dezesseis disciplinas. Ele foi então matriculado na Phillips Exeter Academy para se preparar posteriormente para a faculdade, e se formou em 1860. Admitido no Harvard College, graduou-se em 1864 e foi membro do Hasty Pudding Club e do Delta Kappa Epsilon (capítulo Alpha). O autor galês Jan Morris escreveu que Robert Lincoln "tendo reprovado em quinze das dezesseis matérias no exame de admissão de Harvard, entrou finalmente e emergiu como um chato antipático".

Depois de se formar em Harvard, Lincoln se matriculou na Harvard Law School. Quando inicialmente expressou interesse pela faculdade de direito a seu pai, o presidente Lincoln fez referência a seu próprio treinamento jurídico agradável, mas informal, afirmando: "Se você fizer isso, deverá aprender mais do que eu, mas nunca terá um tão bom Tempo". Robert Lincoln frequentou a Harvard Law School de setembro de 1864 a janeiro de 1865, e partiu para ingressar no Exército da União. Em 1893, Harvard concedeu a Lincoln o grau honorário de LL. D.

Para constrangimento do presidente, Mary Todd Lincoln impediu Robert Lincoln de ingressar no Exército até pouco antes do fim da guerra. "Perdemos um filho, e sua perda é a maior que posso suportar, sem ser chamada a fazer outro sacrifício", Mary Todd Lincoln insistiu ao presidente Lincoln. O presidente Lincoln argumentou que "nosso filho não é mais querido para nós do que os filhos de outras pessoas são para suas mães". No entanto, Mary Todd Lincoln persistiu afirmando que ela não poderia "suportar que Robert fosse exposto ao perigo". Em janeiro de 1865, a primeira-dama cedeu e o presidente Lincoln escreveu a Ulysses S. Grant, perguntando se Robert poderia ser colocado em sua equipe.

Em 11 de fevereiro de 1865, ele foi comissionado como ajudante de ajudante com o posto de capitão e serviu nas últimas semanas da Guerra Civil Americana como membro da equipe imediata do general Ulysses S. Grant, uma posição que reduziu drasticamente a probabilidade de que ele estaria envolvido em um combate real. Ele estava presente em Appomattox quando Lee se rendeu.

Lincoln teve um relacionamento distante com seu pai, em parte porque, durante seus anos de formação, Abraham Lincoln passou meses no circuito judicial. O relacionamento deles era semelhante ao que Abraham Lincoln teve com seu próprio pai. Lincoln lembrou: "Durante minha infância e juventude ele estava quase constantemente longe de casa, comparecendo a tribunais ou fazendo discursos políticos". tarde, Robert diria que sua imagem mais vívida de seu pai foi empacotando alforjes para se preparar para suas viagens por Illinois. Abraham Lincoln tinha orgulho de Robert e o considerava brilhante, mas também um tanto competidor. Um conhecido supostamente disse: "ele adivinhou que Bob não se sairia melhor do que ele". Os dois não tinham o forte vínculo que Lincoln tinha com seus outros filhos Willie e Tad, mas Robert admirava profundamente seu pai e chorou abertamente em seu leito de morte.

Na noite da morte do pai, Robert recusou um convite para acompanhar os pais ao Ford's Theatre, alegando cansaço depois de passar grande parte de seu tempo recente em uma carroça coberta na frente de batalha.

Em 25 de abril de 1865, Robert Lincoln escreveu ao presidente Andrew Johnson solicitando que ele e sua família pudessem ficar por duas semanas e meia, porque sua mãe havia lhe dito que "ela não pode estar pronta para sair daqui". Lincoln também reconheceu que estava ciente do "grande inconveniente" que Johnson tinha desde que se tornara presidente dos Estados Unidos apenas pouco tempo antes. Após o assassinato de seu pai, em abril de 1865, Robert se mudou com sua mãe e seu irmão Tad para Chicago. Ele frequentou aulas de direito na Old University of Chicago - agora Northwestern University Pritzker School of Law - e estudou direito na firma Scammon de Chicago, McCagg & Fuller.  Em 1º de janeiro de 1866, Lincoln saiu do apartamento que dividia com sua mãe e irmão. Ele alugou seus próprios quartos no centro de Chicago para "começar a viver com algum conforto" que não conhecia quando morava com sua família. Lincoln se formou na Universidade do Noroeste com um LL. B. em 1866 e tornou-se advogado em Chicago em 22 de fevereiro de 1867. Ele foi certificado para exercer a advocacia quatro dias depois, em 26 de fevereiro de 1867.

Em 24 de setembro de 1868, Lincoln se casou com a ex- Mary Eunice Harlan (1846–1937), filha do senador James Harlan e Ann Eliza Peck de Mount Pleasant, Iowa. Eles tiveram duas filhas e um filho.

 Mary "Mamie" Lincoln (1869–1938)
 Jack Lincoln II (1873–1890)
 Jessie Harlan Lincoln (1875–1948)

Em uma era anterior ao ar-condicionado, Robert, Mary e as crianças muitas vezes trocavam sua vida quente na cidade pelo clima mais frio de Mt. Pleasant. Durante a década de 1880, a família passaria o verão na casa de Harlan. A casa Harlan-Lincoln, construída em 1876, ainda existe hoje. Doado por Mary Harlan Lincoln ao Iowa Wesleyan College em 1907, ele agora funciona como um museu contendo uma coleção de artefatos da família Lincoln e da presidência de Abraham Lincoln.

Relacionamento com Mary Todd Lincoln
Em 1871, uma tragédia atingiu a família novamente quando o único irmão sobrevivente de Lincoln, Tad, morreu aos 18 anos, deixando sua mãe arrasada pela tristeza. Lincoln, que já estava preocupado com o que pensava serem os modos "gastadores" e o comportamento excêntrico de sua mãe, e temendo que ela fosse um perigo para si mesma, providenciou para que ela fosse internada em um hospital psiquiátrico em Batavia, Illinois, em 1875. Com sua mãe no hospital, ele ficou com o controle das finanças dela. Em 20 de maio de 1875, ela chegou a Bellevue Place, um sanatório particular de luxo no Vale do Rio Fox.

Três meses depois de ser instalada em Bellevue Place, Mary Lincoln planejou sua fuga. Ela contrabandeou cartas para seu advogado, James B. Bradwell, e sua esposa, Myra Bradwell, que não era apenas sua amiga, mas também uma advogada feminista e companheira espiritualista. Ela também escreveu ao editor do Chicago Times, conhecido por seu jornalismo sensacional. Logo, os constrangimentos públicos que Robert esperava evitar estavam se aproximando, e seu caráter e motivos foram questionados. O diretor de Bellevue, que no julgamento de Mary por internamento garantiu ao júri que ela se beneficiaria com o tratamento em suas instalações, agora em face da publicidade potencialmente prejudicial, declarou que ela estava bem o suficiente para ir para Springfield para morar com sua irmã como ela desejava. Os procedimentos de compromisso e os eventos seguintes levaram a um profundo afastamento entre Lincoln e sua mãe, e eles nunca se reconciliaram totalmente.

Política

Secretário da Guerra (1881-1885)
De 1876 a 1877 Lincoln serviu como Supervisor da Cidade de South Chicago, uma cidade que mais tarde foi absorvida pela cidade de Chicago. Em 1877, ele recusou a oferta do presidente Rutherford B. Hayes de nomeá-lo secretário de Estado adjunto, mas mais tarde aceitou a nomeação como secretário da guerra do presidente James Garfield, servindo de 1881 a 1885 sob os presidentes Garfield e Chester A. Arthur.

Durante seu mandato, os motins de Cincinnati de 1884 estouraram por causa de um caso em que um júri deu o veredicto de homicídio culposo em vez de assassinato em um caso que muitos suspeitavam ter sido fraudado. Quarenta e cinco pessoas morreram durante três dias de tumulto antes que as tropas americanas enviadas por Lincoln restabelecessem a calma.

Seguindo seu serviço como Secretário de Guerra, Lincoln ajudou Oscar Dudley a estabelecer a Escola de Treinamento Industrial de Illinois para Meninos em Norwood Park em 1887, depois que Dudley (um funcionário da Humane Society) "descobriu mais meninos desabrigados, abandonados e maltratados do que cachorros nas ruas da cidade". A escola mudou-se para Glenwood, Illinois, em 1890. Ele passou por várias mudanças de nome e agora se chama Glenwood Academy.

Ministro da Corte de St. James
Lincoln serviu como ministro dos Estados Unidos no Reino Unido, formalmente o Tribunal de St. James, de 1889 a 1893 sob o presidente Benjamin Harrison. O filho adolescente de Lincoln, Abraham II "Jack", morreu nessa época na Europa. Depois de servir como ministro, Lincoln voltou aos negócios privados como advogado.

Lincoln foi conselheiro geral da Pullman Palace Car Company sob George Pullman, e foi nomeado presidente após a morte de Pullman em 1897. De acordo com o livro de Almont Lindsey de 1942, The Pullman Strike, Lincoln conseguiu que Pullman fosse discretamente dispensado da intimação emitida para que Pullman testemunhasse nos julgamentos de 1895 dos líderes da American Railway Union por conspiração durante a greve de 1894 em Pullman. Pullman se escondeu do subchefe enviado a seu escritório com a intimação e então apareceu com Lincoln para se encontrar em particular com o juiz Grosscup depois que o júri foi demitido. Em 1911, Lincoln tornou-se presidente do conselho, posição que ocupou até 1922.

Astrônomo amador sério, Lincoln construiu um observatório em sua casa em Manchester, Vermont, e o equipou com um telescópio refrator feito em 1909 pela Warner & Swasey com lentes objetivas de seis polegadas da John A. Brashear Co., Ltd. O telescópio e o observatório de Lincoln ainda existem; foi restaurado e é usado por um clube de astronomia local. Robert Lincoln fez sua última aparição pública na cerimônia de dedicação em Washington, DC para o memorial de seu pai em 30 de maio de 1922.

Lincoln também era um jogador de golfe dedicado e atuou como presidente do Ekwanok Country Club em Manchester.

Presença em assassinatos
Robert Lincoln estava coincidentemente presente ou por perto quando ocorreram três assassinatos presidenciais.

 Lincoln não estava presente no Ford's Theatre quando seu pai foi assassinado mas ele estava na Casa Branca nas proximidades, e correu para ficar com seus pais. O presidente foi transferido para a Casa Petersen após o tiroteio, onde Robert compareceu ao leito de morte de seu pai.
 A convite do presidente James A. Garfield, Lincoln estava na estação ferroviária da Sixth Street em Washington, DC, quando o presidente foi baleado por Charles J. Guiteau em 2 de julho de 1881, e foi testemunha ocular do evento. Lincoln estava servindo como Secretário de Guerra de Garfield na época.
 A convite do presidente William McKinley, Lincoln estava na Exposição Pan-Americana em Buffalo, Nova York, onde o presidente foi baleado por Leon Czolgosz em 6 de setembro de 1901, embora ele não fosse uma testemunha ocular do evento; ele estava do lado de fora do prédio onde ocorreu o tiroteio.

O próprio Lincoln reconheceu essas coincidências. Ele teria recusado um convite presidencial posterior com o comentário: "Não, não vou, e é melhor eles não me perguntarem, porque há uma certa fatalidade sobre as funções presidenciais quando estou presente".

Robert Lincoln e Edwin Booth
Robert Lincoln certa vez foi salvo de possíveis ferimentos graves ou morte por Edwin Booth, cujo irmão, John Wilkes Booth, foi o assassino do pai de Robert (Lincoln). O incidente ocorreu em uma plataforma de trem em Jersey City, Nova Jérsia. A data exata do incidente é incerta, mas acredita-se que tenha ocorrido no final do ano de1863 ou início de 1864, antes do assassinato do presidente Lincoln por John Wilkes Booth em 14 de abril de 1865.

Robert Lincoln relembrou o incidente em uma carta de 1909 para Richard Watson Gilder, editor da The Century Magazine: O incidente ocorreu enquanto um grupo de passageiros estava tarde da noite comprando suas vagas para o vagão-leito do condutor que estava na plataforma da estação na entrada do carro. A plataforma tinha quase a mesma altura do piso do carro e, é claro, havia um espaço estreito entre a plataforma e a carroceria. Havia alguma aglomeração e aconteceu de eu ser pressionado por ela contra a carroceria do carro enquanto esperava minha vez. Nesta situação, o trem começou a se mover, e com o movimento eu fui torcido e caído um pouco, com os pés para baixo, no espaço aberto, e estava pessoalmente desamparado, quando meu colarinho do casaco foi fortemente agarrado e eu fui rapidamente puxado para cima e para fora, firmando-se na plataforma. Ao virar para agradecer ao meu salvador, vi que era Edwin Booth, cujo rosto, é claro, era bem conhecido por mim, e expressei minha gratidão a ele e, ao fazê-lo, chamei-o pelo nome. Meses depois do incidente, enquanto servia como oficial na equipe do general Ulysses S. Grant, Robert Lincoln relembrou o incidente a seu colega oficial, o coronel Adam Badeau, que por acaso era amigo de Edwin Booth. Badeau enviou uma carta a Booth, elogiando o ator por seu heroísmo. Antes de receber a carta, Booth não sabia que o homem cuja vida ele salvou na plataforma do trem era filho do presidente. Diz-se que o incidente foi um pouco consolador para Edwin Booth após o assassinato do presidente por seu irmão. O Presidente Ulysses S. Grant também enviou a Booth uma carta de agradecimento por sua ação.

Política republicana
De 1884 a 1912, o nome de Lincoln foi mencionado em vários graus de seriedade como candidato à indicação presidencial ou vice-presidencial republicana. A cada vez, ele negou veementemente qualquer interesse em concorrer e afirmou que não aceitaria a nomeação para nenhum dos cargos.

Morte

Robert Todd Lincoln morreu dormindo em Hildene, sua casa em Vermont, em 26 de julho de 1926, uma semana antes de seu 83º aniversário. A causa da morte foi apontada por seu médico como "hemorragia cerebral induzida por arteriosclerose".

Ele foi posteriormente enterrado no Cemitério Nacional de Arlington em um sarcófago projetado pelo escultor James Earle Fraser. Ele foi enterrado com sua esposa, Mary, e seu filho, Abraham II ("Jack"), que morreu em Londres, Inglaterra, de sepse em 1890 aos 16 anos de idade. Semanas após a morte de Jack, Robert escreveu a seu primo Charles Edwards: "Tivemos uma longa e ansiosa luta e às vezes tínhamos esperança de salvar nosso filho. Teria sido feito se dependesse apenas de sua maravilhosa coragem e paciência agora que o fim chegou, há um grande vazio em nossas vidas futuras e uma aflição que não pode ser medida".

Legado
De acordo com o historiador Michael Burlingame, os historiadores normalmente consideram Robert Todd Lincoln, "uma figura particularmente infeliz e até trágica". Como tantos filhos de pais famosos, ele carece de um forte senso de identidade. Certa vez, ele reclamou: "Ninguém me queria como Secretário da Guerra. . . Para ministro da Inglaterra. . . Para presidente da Pullman Company; eles queriam o filho de Abraham Lincoln". Mesmo assim, ele aceitou as nomeações e foi muito bem pago, tornando-se um advogado e empresário milionário, apaixonado pelos prazeres do rico cavalheiro conservador vitoriano de seu círculo social. Ele tinha pouco em comum com o pai, pessoal ou politicamente - ele não era bem-humorado ou despretensioso, mas frio, abafado e indiferente.

Lincoln foi o último membro sobrevivente dos Gabinetes Garfield e Arthur. O Mar de Lincoln, uma massa de água no Oceano Ártico entre o Canadá e a Groenlândia, foi nomeado em homenagem ao então Secretário da Guerra Lincoln na expedição de Adolphus Greely 1881-1884 ao Ártico.

Dos filhos de Robert, Jessie Harlan Lincoln Beckwith (1875-1948) teve dois filhos, mas nem Mary Lincoln Beckwith ("Peggy" 1898-1975) nem Robert Todd Lincoln Beckwith ("Bud") (1904-1985) tiveram seus próprios filhos. A outra filha de Robert, Mary Todd Lincoln ("Mamie") (1869–1938) casou-se com Charles Bradford Isham em 1891. Eles tiveram um filho, Lincoln Isham (1892–1971), que se casou com Leahalma Correa em 1919, mas morreu sem filhos.

A última pessoa conhecida como sendo de linhagem direta de Lincoln, o neto de Robert, Robert Todd Lincoln Beckwith, morreu em 1985.

Retratos na tela
No cinema e na televisão, Robert Todd Lincoln foi interpretado por:

 Edwin Mills em Abe Lincoln em Illinois (1940)
 James Carroll Jordan em Sandburg's Lincoln (1974)
 Michael Cristofer em The Last of Mrs. Lincoln (1976)
 Gregory Cooke em Lincoln (1988)
 Kieran Mulroney em Tad (1995)
 Wil Wheaton em O dia em que Lincoln foi baleado (1998)
 Joseph Gordon Levitt em Lincoln (2012)
 Brett Dalton em Killing Lincoln (2013)
 Neal Bledsoe em Timeless (2016)

Secretários da Guerra dos Estados Unidos
Oficiais do Exército da União
Alunos da Phillips Exeter Academy
Republicanos do Illinois
Alunos da Harvard Law School
Filhos de presidentes dos Estados Unidos
Sepultados no Cemitério Nacional de Arlington
Norte-americanos de ascendência inglesa
Embaixadores dos Estados Unidos no Reino Unido
Astrônomos amadores
Mortos em 1926
Nascidos em 1843

Robert Todd Lincoln


An Bromus timorensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jan Frederik Veldkamp. An Bromus timorensis in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Lesser Sunda Is.. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bromus

Bromus timorensis


José Gamarra (nascido em 1934 em Tecuarembó, Uruguai) é um pintor uruguaio que vive em Paris, França, desde 1963.

A sua arte é exibida no Metropolitan Museum of Art, em Nova York.

Nascidos em 1934
Pessoas vivas
Pintores do Uruguai

José Gamarra


Beşar Vilayeti, Cezayir'in batısında yer alan bir vilayet.

181.020 km² yüzölçümündeki vilayetin nüfusu 255.000'dir. Vilayetin merkezi Beşar şehridir.

Diğer şehirler
 bani abès
 abadla

Beşar (il)


The Buffalo Bisons (known colloquially as the Herd) are a Minor League Baseball team of the International League and the Triple-A affiliate of the Toronto Blue Jays. Located in Buffalo, New York, the team plays their home games at Sahlen Field, the highest-capacity Triple-A ballpark in the United States.

The current Bisons organization was founded in 1979 and assumed the history of previous franchises that also used the Buffalo Bisons name, most notably the 1886–1970 Buffalo Bisons minor league franchise, and the 1879–1885 Buffalo Bisons major league franchise. The team established the Buffalo Baseball Hall of Fame in 1985 to honor former players, managers and contributors to baseball in Buffalo.

The team holds the all-time record for single-season attendance in Minor League Baseball, selling 1,240,951 tickets in 1991 while being considered for 1993 Major League Baseball expansion. Forbes valued the Buffalo Bisons at $34 million in 2016, making it the 15th-most valuable Minor League Baseball franchise.

History

Mayor James D. Griffin and an investment group purchased the Jersey City A's of the Double-A class Eastern League for $55,000 in 1978, and the team began play as the Buffalo Bisons at War Memorial Stadium in 1979. This new franchise assumed the history of prior Buffalo Bisons teams that had played in the city from 1877 to 1970. Robert E. Rich Jr. purchased the Bisons for $100,000 in 1983, and upgraded the team to the Triple-A class American Association in 1985 after buying out the Wichita Aeros for $1 million. Rich Jr. grew the team's popularity and was known for his innovative promotional tie-ins, most notably an annual series of post-game concerts by The Beach Boys.

The Buffalo Bisons moved to the $42.4 million Pilot Field (now Sahlen Field) in downtown Buffalo in the 1988 season. In their first year at the venue after moving from War Memorial Stadium, the Bisons broke the all-time record for Minor League Baseball attendance by drawing 1,186,651 fans during the 1988 season. The team won two division titles and set subsequent attendance records on the heels of their unsuccessful 1993 Major League Baseball expansion bid. The team's 1991 single-season attendance of 1,240,951 remains a Minor League Baseball record.

The Cleveland Indians replaced the Pittsburgh Pirates as Major League Baseball affiliate of the Buffalo Bisons prior to the 1995 season. The team won division titles in 1996 and 1997, and won the final American Association championship in 1997. Bartolo Colón threw the first no-hitter in franchise history on June 20, 1997 against the New Orleans Zephyrs.

In wake of the American Association disbanding following the 1997 season, the Bisons joined the International League in 1998. The team won the division and league championship in their first season, but lost the Triple-A World Series. The addition of regional rivalries allowed for the creation of the Thruway Cup, an annual competition between the Buffalo Bisons, Rochester Red Wings and Syracuse SkyChiefs. The Bisons went on to win division titles in 2000, 2001, 2004, 2005, and the league championship at home in 2004.

The New York Mets replaced the Cleveland Indians as Major League Baseball affiliate of the Buffalo Bisons prior to the 2009 season. This era was plagued with poor on-field performance and low attendance.

The Toronto Blue Jays replaced the New York Mets as Major League Baseball affiliate of the Buffalo Bisons prior to the 2013 season. To kick off this era, the Bisons scored 27 runs on 29 hits against the Syracuse Chiefs on April 18, 2013, setting records for the most runs and hits in an International League game since 1973. The Blue Jays used Sahlen Field as their home field in 2020 after the Bisons season was cancelled due to the COVID-19 pandemic, investing $5 million in upgrading the venue.

In conjunction with Major League Baseball's restructuring of Minor League Baseball and the closure of the International League, the Bisons joined the newly formed Triple-A East in 2021. Due to renovations at Sahlen Field as well as use of the stadium by the Blue Jays, the Bisons began their 2021 season at Trenton Thunder Ballpark in Trenton, New Jersey. At their home games, they wore the uniforms of the Trenton Thunder and were referred to as such, while on the road they were still known as the Buffalo Bisons.

The Bisons returned to the International League in 2022.

Roster

Alumni

Retired numbers

National Baseball Hall of Fame members

International League Hall of Fame members

Buffalo Baseball Hall of Fame members

All 25 Seasons Team (2012)

Season-by-season records

Radio and television

Bisons Baseball Network produces all radio broadcasts of Buffalo Bisons games. Their flagship station since 2009 has been WWKB, a clear-channel station in Buffalo. Select games are simulcast on WGR in Buffalo and CJCL in Toronto. Games were previously carried by WUFO/WXRL (1983), WEBR (1984), WBEN (1985–1988) and WGR (1989–2008).

Live video streams of all Buffalo Bisons games have aired on the MiLB.TV subscription service since 2013, and free via the Bally Live app since 2023. Select games have been televised on WNYO since 2023. Games were previously televised on WNYB (1988–1989, 1996), Empire Sports Network (1991–1995, 1997–2004), Time Warner Cable SportsNet (2007–2016), Spectrum Sports (2017) and WNLO (2019–2022).

Pat Malacaro has served as the team's play-by-play announcer since 2018. Pete Weber served as play-by-play announcer from 1983 to 1995, and is the current play-by-play announcer for the Nashville Predators. Jim Rosenhaus served as play-by-play announcer from 1996 to 2006, and is the current play-by-play announcer for the Cleveland Guardians. Ben Wagner served as play-by-play announcer from 2007 to 2017, and is the current play-by-play announcer for the Toronto Blue Jays.

Duke McGuire has served as the team's color commentator since 1996, and previously worked as the team's in-stadium public address announcer from 1979 to 1995. John Murphy served as color commentator from 1985 to 1988, and is the current play-by-play announcer for the Buffalo Bills. Greg Brown served as color commentator from 1989 to 1993, and is the current play-by-play announcer for the Pittsburgh Pirates.

Weber, McGuire and Rosenhaus were inducted into the Buffalo Baseball Hall of Fame for their broadcast work.

Culture

Mascots

Donald Palmer was an acrobatic batboy who performed for the Buffalo Bisons as "The Butcher" from 1979 to 1988.

Earl Howze, Jr. was a beer vendor who performed for the Buffalo Bisons as "The Earl of Bud" from 1979 to 1997. He was known for dancing to the song "Tequila" atop the venue's dugouts, with a routine similar to the one made famous by Paul Reubens in the 1985 film Pee-wee's Big Adventure. The Buffalo Bisons honored him at an August 2012 game, with every fan in attendance receiving a bobblehead of his likeness. Howze, Jr. also performed for the Buffalo Sabres at Buffalo Memorial Auditorium.

Tom Girot is a beer vendor who has performed for the Buffalo Bisons as "Conehead" since 1979. The Buffalo Bisons honored him at a July 2018 game, with a beer launched in his likeness called Conehead IPA by Resurgence Brewing Company. Girot has also performed for the Rochester Red Wings at Frontier Field and the Toronto Blue Jays at Sahlen Field.

Buster T. Bison has been the official mascot of the Buffalo Bisons since 1983. He was later joined by his cousin Chip in 1994, and his future wife Belle in 2006.

Tracey B. Wilson was an actress who performed for the Buffalo Bisons as the mime "Loud Mouth" from 1993 to 1999.

Buffalo Bisons games since 2011 have featured the Wing, Cheese & Carrot (WCC) mascot race between costumed representations of various local foods just prior to the sixth-inning.

Music

"Stampede" has been the official fight song of the Buffalo Bisons since their inaugural season at Sahlen Field in 1988.

Tina Turner's recording of "The Best" is played after every Buffalo Bisons home victory at Sahlen Field.

A parody of the Gary Glitter song "Rock and Roll Part 2" featuring lyrics referencing Irv Weinstein was played at Sahlen Field during the seventh-inning stretch of Buffalo Bisons games in the 1990s.

References

External links

Official website

1979 establishments in New York (state)
Baseball teams established in 1979
Chicago White Sox minor league affiliates
Cleveland Guardians minor league affiliates
American Association (1902–1997) teams
Eastern League (1938–present) teams
International League teams
New York Mets minor league affiliates
Pittsburgh Pirates minor league affiliates
Toronto Blue Jays minor league affiliates
Triple-A East teams

Buffalo Bisons


O British Soap Awards (BSAs) é uma cerimônia de premiação britânica que homenageia as melhores novelas do Reino Unido. É transmitida pela ITV e atualmente apresentada por Phillip Schofield. Todos os prêmios, exceto três, são votados por profissionais da indústria; os prêmios de Melhor Ator, Melhor Atriz e Melhor Novela Britânica são eleitos por voto popular.

As cerimônias de 2020 e 2021 foram canceladas devido à pandemia de COVID-19.

História
O primeiro evento ocorreu em 1999. Embora seja uma produção da ITV, os eventos foram realizados no BBC Television Centre, em Londres até 2009. Os prêmios de 2011 foram transferidos para Granada Studios em Manchester, depois para The London Studios para os prêmios de 2010 e 2012. A cerimonia de 2013 foi realizada na Dock10. A premiação de 2014 aconteceu no Hackney Empire, assim como as de 2016 e 2018. Os prêmios de 2015 foram realizados no Palace Theatre, em Manchester. Os prêmios de 2017 foram no The Lowry e depois voltaram da cerimônia de 2019.

As novelas mais indicadas para prêmios foram Coronation Street, Doctors, EastEnders, Emmerdale e Hollyoaks. As novelas hoje extintas que foram anteriormente indicadas para prêmios incluem Brookside, Crossroads, Family Affairs e Night and Day.

Coronation Street e EastEnders foram as únicas duas novelas a ganhar o prêmio "Melhor Novela Britânica" de 1999 a 2013, até que Hollyoaks ganhou em 2014. Emmerdale se tornou a quarta novela a ganhar o prêmio em 2016, o que significa que apenas Doctors ainda o prêmio atualmente.

Cerimonias

Maior número de prêmios
Até 2019, Coronation Street havia ganhado o maior número de prêmios com 116, seguido por EastEnders com 109, Emmerdale com 46, Hollyoaks com 39, Doctors com 15, Brookside com 9, Family Affairs com 3, Home and Away com 2 e Night and Day com 1.

Ligações externas

Eventos anuais no Reino Unido
Prêmios estabelecidos em 1999
Programas de televisão produzidos pela ITV Studios
Prémios de televisão para telenovelas

British Soap Awards