Universitatea din Utrecht (UU; în , fostă Rijksuniversiteit Utrecht) este o universitate din Utrecht, Țările de Jos. Ea este una dintre cele mai vechi universități din Țările de Jos. A fost fondată pe 26 martie 1636 și a avut 30.449 de studenți înmatriculați în anul 2012 și un personaj angajat de 5.295 de persoane. În anul 2011 au fost acordate 485 de titluri de doctor și au fost publicate 7.773 de articole științifice. Bugetul universității pe anul 2013 a fost de 765 de milioane de euro.

Universitatea din Utrecht este apreciată drept cea mai bună universitate din Țările de Jos de Shanghai Ranking of World Universities 2013 și a fost clasată pe locul 13 între cele mai bune universități din Europa și pe locul 52 între cele mai bune universități din lume.

Motto-ul universității este "Sol Iustitiae Illustra Nos", care înseamnă "Soare al dreptății, răsari peste noi". Acest motto a fost extras dintr-o traducere latină a Bibliei din Maleahi 4:2. (Universitatea Rutgers, având o legătură istorică cu Universitatea Utrecht, folosește o versiune modificată a acestui motto.) Universitatea din Utrecht este condusă de un consiliu de administrație format din prof. dr. Bert van der Zwaan (Rector Magnificus) și Hans Amman.

Istoric
Universitatea din Utrecht a fost fondată pe 26 martie 1636. Influentul profesor de teologie Gisbertus Voetius a ținut discursul inaugural, iar Bernardus Schotanus (profesor de drept și matematică) a devenit primul rector magnificus al universității. Anna Maria van Schurman, care a devenit primul student de sex feminin al universității, a fost invitată să scrie un poem în limba latină pentru inaugurare. Inițial, doar câteva zeci de studenți au participat la cursuri universității. Șapte profesori predau la cele patru facultăți: filosofie, care oferea tuturor studenților o educație de bază, și trei facultăți de nivel mai înalt (teologie, medicină și drept).

Universitatea din Utrecht a înflorit în secolul al XVII-lea, în ciuda concurenței cu universitățile mai vechi din Leiden (1575), Franeker (1585) și Groningen (1614) și școlile de la Harderwijk (1599; universitate din 1648) și Amsterdam (1632). Universitatea din Leiden, în special, s-a dovedit un concurent puternic și au fost realizate o serie de îmbunătățiri suplimentare necesare. A fost amenajată o grădină botanică pe terenul actualului Observator Sonnenborgh și trei ani mai târziu a fost construit observatorul astronomic Smeetoren. Universitatea a atras mulți studenți din străinătate (în special din Germania, Anglia și Scoția). Ei au fost martorii confruntării intelectuale și teologice dintre susținătorii noii filosofii (René Descartes a trăit câțiva ani la Utrecht) și adepții teologului reformat Voetius.

În 1806 autoritățile franceze de ocupație din Țările de Jos au retrogradat Universitatea din Utrecht la rangul de école secondaire (liceu), dar după înființarea Regatului Unit al Țărilor de Jos în 1813 și-a recăpătat fostul ei statut. Leiden, Louvain, Groningen, Utrecht și Gent erau cele cinci universități (în ) ale noului stat, iar Universitatea din Leiden a primit titlul de eerste hoge school ("prima universitate"). Două dintre universități (Louvain și Gent) au fost incluse pe teritoriului noului stat belgian după separarea acestuia de Regatul Țările de Jos în 1830. Acest lucru a făcut ca Universitatea din Utrecht să fie una din cele trei universități neerlandeze.

Universitatea din Utrecht a jucat un rol proeminent în epoca de aur a științei din Țările de Jos. În jurul anului 1850 a fost formată "Școala de științe de la Utrecht", avându-i ca membri pe unii dintre cei mai importanți oameni de știință ai țării precum Pieter Harting, Gerardus J. Mulder, Christophorus H. D. Buys Ballot și Franciscus Donders. Ei au înființat laboratorul educațional (onderwijslaboratorium) ca un loc de practică științifică pentru studenții lor. Universitatea este reprezentată în Stichting Academisch Erfgoed, o fundație ce are scopul de a conserva colecțiile universitare.

Descriere

Universitatea este formată din șapte facultăți:
 Facultatea de Științe Umaniste
 Departamentul de Istorie și Istoria Artei
 Departamentul de Limbi, Literatură și Comunicare
 Departamentul de Media și Studii culturale
 Departamentul de Filosofie și Studii religioase
 Facultatea de Științe Sociale și Comportamentale
 Departamentul de Educație și Pedagogie
 Departamentul de Științe Sociale
 Departamentul de Psihologie
 Facultatea de Drept, Economie și Administrație
 Școala Universitară de Economie (USE)
 Școala Universitară de Drept
 Școala Universitară de Administrație (USG)
 Facultatea de Geoștiințe
 Departamentul de Științe ale Pământului
 Departamentul de Geografie Fizică
 Departamentul de Inovare, știința mediului și științe energetice (Institutul Copernicus)
 Departamentul de Geografie Umană și amenajarea teritoriului
 Facultatea de Medicină
 Facultatea de Medicină Veterinară
 Facultatea de Științe
 Departamentul de Biologie
 Departamentul de Chimie
 Departamentul de Informatică și științe computaționale
 Departamentul de Matematică
 Departamentul de Științe Farmaceutice
 Departamentul de Fizică și Astronomie
Există, de asemenea, trei unități interspecializate:
 Colegiul Universitar Utrecht
 Colegiul Universitar Roosevelt
 Centrul COLUU pentru Educație și Învățare
Cele două facultăți mari de Științe Umaniste și de Drept și Administrație sunt situate în centrul orașului Utrecht. Celelalte cinci facultăți și cele mai multe dintre serviciile administrative sunt situate în Parcul Științific De Uithof, o zonă de campus de la periferia orașului. Colegiul Universitar Utrecht, împreună cu Școala Universitară de Economie, sunt situate în fosta Kromhout Kazerne, care a fost folosită anterior ca bază militară neerlandeză. Colegiul Universitar Roosevelt este situat off-campus în orașul Middelburg din partea de sud-vest a Țărilor de Jos.

Profesori și absolvenți notabili
Universitatea Utrecht a avut printre absolvenți și profesori o serie de oameni de știință distinși, inclusiv 12 laureați ai Premiului Nobel și 13 laureați ai Premiului Spinoza.

Clasamente internaționale
În lista Clasamentului Mondial al Universităților din 2015, Universitatea din Utrecht s-a clasat pe locul 56 în lume și pe locul 1 în Țările de Jos. Poziția sa a scăzut ușor față de anul 2003, când s-a clasat pe locul 40.

În clasamentul QS World University Rankings din 2015/2016, Universitatea din Utrecht s-a clasat pe locul 94, îmbunătățindu-și poziția față de anul 2004, când s-a clasat pe locul 120.

În The Times Higher Education din 2014-15 World University Rankings, universitatea s-a clasat pe locul 79.

Referințe

Legături externe

 Utrecht University homepage
 Catalogus Professorum Academiae Rheno-Traiectinae – Catalogue listing all professors who have held chairs at Utrecht University
 Utrecht University datasets

Utrecht

Universitatea din Utrecht


අති පූජ්‍ය වාරියපොල ශ්‍රී සුමංගල හිමි 19 වන සියවසේ මුල් කාලයේ සිංහලේ  (වර්තමානයේ ශ්‍රී ලංකාවට අයත් ප්‍රදේශයකි) විසූ බෞද්ධ භික්ෂුවකි. උන් වහන්සේ අස්ගිරිය සංඝ සභාවේ අනුනායක ධූරය දැරූ අතර වඩාත් ප්‍රසිද්ධ වූයේ 1815 දී උඩරට ගිවිසුම අත්සන් කරන අවස්ථාවේ සිංහලේ පාලනය නිල වශයෙන් බ්‍රිතාන්‍යයන්ට බාර දීමට ප්‍රථම ඉහළ නැංවූ බ්‍රිතාන්‍ය කොඩිය (Union Jack Flag) බිම දමා නැවත සිංහලේ සිංහ කොඩිය ඉහළ නැංවීමෙනි. පසුව 1818 නිදහස් අරගයේදී එතුමා දන්ත ධාතූන් වහන්සේ දළදා මාලිගාවෙන් ඉවත් කර, නිදහස් අරගලයේ නායකයන් වෙත බාර දුන්නේය. වාරියපොල ශ්‍රී සුමංගල හිමියන් එම වසරේදීම අත් අඩංගුවට පත් වූ අතර එතුමාට රාජද්‍රෝහී වීම සම්බන්ධයෙන් චෝදනා එල්ල කරන ලදී.

පුද්ගලික ජීවිතය

සුමංගල හිමියන්, කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයේ වාරියපොල ග්‍රාමයේ බමුණුකො‍ටුවේ රාළහාමිගේ කිරිහාමි ලෙස උපත ලද්දේය. එතුමාගේ පියා හේරත් මුදුයන්සේලාගේ බමුණුකො‍ටුවේ රාළ නම් විය.  එතුමා සියම් නිකායේ අස්ගිරි සංඝ සභාවේ නාවින්නේ ධම්මදස්සි හිමියන් වෙතින් පැවිද්ද ලබා ගත් අතර වාරියපොල ශ්‍රී සුමංගල යන පැවිදි නාමය ලබා ගත්තේය. පසුව උපසම්පදාව ලබා ගත් එතුමා ඉතා ඉක්මණින් සිය නිකායේ තනතුරු අතින් ඉහළටම ගමන් කළේය. උන්වහන්සේ  අස්ගිරිය සංඝ සභාවේ අනුනායක ධුරය හෙබවීය. එමෙන්ම එතුමා වාරියපොල රජමහා විහාරයේ ( කලක් ශෛලතලාරාමය විහාරය ලෙස හැඳින්වූ සහ දැන් ශ්‍රී සුමංගල පිරිවෙන් රාජ මහා විහාරය ලෙස හඳුන්වන) ප්‍රධානත්වයද ඉසිලීය.

1815 උඩරට ගිවිසුම

1815 දී සිංහල නායකයෝ උඩරට ගිවිසුම අත්සන් කර රටේ පාලනය බ්‍රිතාන්‍යයන්ට භාර දුන්හ. මහනුවර දළදා මාලිගාවේදී එම ගිවිසුම අත්සන් කරන දිනයේදී (1815 මාර්තු 02), බ්‍රිතාන්‍ය සොල්දාදුවෙක් සිංහල කොඩිය බිම දමා බ්‍රිතාන්‍ය කොඩිය (Union Jack Flag) ඉහළ නැංවුවේය. මෙය දු‍ටු වාරියපොල ශ්‍රී සුමංගල හිමියෝ ගිවිසුම අත්සන් කර අවසාන වනතුරු මේ රට අයිති සිංහලයන්ට බව පවසමින් බ්‍රිතාන්‍ය කොඩිය පහත දමා නැවතත් සිංහල කොඩිය එසවූහ.  මෙම සිංහල කොඩිය සිංහලේ නිලකොඩියවේ. මෙම සිදුවීම අස්ගිරිය සංඝසභාවේ ඉතිහාසය සටහන්ව ඇති පොත්ද විස්තර කර ඇත.

1818 නිදහස් අරගලය

1818 දී දිවයිනේ උඩරට ප්‍රදේශ වලින් බ්‍රිතාන්‍ය පාලනයට එරෙහිව අරගලයක් පැන නැගිණි. අරගලයේ පැතිරීමත් සමඟ, වාරියපොල ශ්‍රී සුමංගල හිමියෝ දන්ත ධාතූන් වහන්සේ මහනුවර දළදා මාලිගාවෙන් රැගෙන එය සැඟවීම පිණිස හඟුරන්කෙත පර්දේශයට වැඩියහ. එතුමා පසුව දන්ත ධාතූන් වහන්සේ අරගලය මෙහෙයවූ මොනරවිල කැප්පෙටිපොල දිසාවේට භාර දුන්නේය.   සිංහලේ සාම්ප්‍රදායිකව දන්ත ධාතූන් වහන්සේගේ හිමිකාරීත්වය හිමි අයට රට පාලනය කිරීමේ අයිතිය හිමිවෙයි. එනිසා එම අත්කරගැනීම අරගලකරුවන්ගේ ධෛර්යය විශාල වශයෙන් ඉහළ නැංවීමට හේතු වූ අතර එනිසාම අරගලය තව තවත් පැතිර යන ලදී.  නමුත් බ්‍රිතාන්‍යයන් විසින් 1818 නොවැම්බර් මස සුමංගල හිමියන් ජීවග්‍රහයෙන් අල්වාගෙන දන්ත ධාතූන් වහන්සේ නැවත අත්පත් කරගත් අතර එය උත්සවාකාරයෙන් නැවත මහනුවරට වැඩම කරන ලදී.  වාරියපොල ශ්‍රී සුමංගල හිමියන්ට රාජද්‍රෝහීත්වය පිළිබඳ චෝදනා එල්ල කර යාපනයේ සිරගත කරන ලද අතර උන්වහන්සේ 1821 අප්‍රේල් 13 වැනිදා එවක ලංකා ආණ්ඩුකාරවරයාගේ නියෝගයක් මත නිදහස ලැබීය.

මූලාශ්‍ර

ශ්‍රී ලංකාවේ ජාතික වීරයෝ

වාරියපොල ශ්‍රී සුමංගල හිමි


Margareta Norveška (Bergen, 9. travnja 1283. – Orkneyski otoci, 26. rujna 1290.), škotska kraljica od 1286. do 1290. godine iz dinastije Sverre, unuka Aleksandra III. (1249. – 1286.), posljednjeg škotskog kralja iz dinastije Dunkelda. Budući da je imala svega tri godine u trenutku proglašenja nasljednicom škotskog prijestolja i da je umrla tri godine kasnije, na putovanju za Škotsku, zapravo nikada nije formalno preuzela vladavinu nad Škotskom.

Životopis

Bila je kćerka norveškog kralja Erika II. (1273. – 1299.) i Margarete Škotske, kćerke škotskog kralja Aleksandra III.

Nakon smrti kralja Aleksandra III., 1286. godine, nastao je kaos u Škotskoj, jer kralj nije ostavio živog nasljednika, čime je bila ugašena kraljevska loza započeta s Malcolmom III. Canmoreom ili njegovim ocem, kraljem Duncanom I. u 11. stoljeću. Pravo na krunu polagali su, između ostalih Robert Bruce, djed budućeg škotskog kralja Roberta I. i Ivan Balliol, ali škotski parlament je odabrao maloljetnu princezu Margaretu za buduću kraljicu i imenovao šest zaštitnika Škotske, koji su trebali upravljati zemljom u njeno ime.

U međuvremenu, škotsko se plemstvo obratilo za pomoć engleskom kralju Eduardu I., koji je 1290. godine dogovorio je njen brak sa svojim sinom Eduardom, kasnijim kraljem Edvardom II. Također, sporazumom je priznao samostalnost Škotske, a zauzvrat se proglasio zaštitnicom maloljetne Margarete.

U rujnu 1290., Margareta se otisnula na put iz Norveške prema Britanskom otočju, ali se na moru razbolila i umrla nakon pristajanja uz englesku obalu. Nenadani događaj otvorio je ponovno krizu nasljeđivanja prijestolja, jer više nitko nije imao izravno pravo na škotsku krunu. Tako je počelo dugo razdoblje međuvlašća i borbi za prijestolje i neovisnost Škotske, čiju je slobodu ugrožavala Engleska.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Margareta, Djeva Norveške - britroyals.com
 Kraljica Margareta, Djeva Norveške - undiscoveredscotland.co.uk

Škotski vladari
Životopisi, Norveška

Margareta Norveška


Hüsamettin Arslan (d. 12 Ocak 1956, Mesûdiye, Ordu - ö. 2 Ocak 2018, İstanbul), sosyolog, akademisyen.

Uludağ Üniversitesi Fen-Edebiyat Fakültesi'nde öğretim üyesi olarak görev yaptı.

Yatılı okuduğu Tunceli Öğretmen Okulu'nu bitirdi. 1979 yılında Hacettepe Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Tarih Bölümünden mezun oldu. 1979 ile 1981 yılları arasında aynı fakültede yüksek lisansını tamamladıı ve "Ondokuzuncu yüzyılda Osmanlı İmparatorluğu'nda sanayileşme girişimleri" konulu bir yüksek lisans tezi ile mezun oldu.

Doktora çalışmasını, 1986 ile 1991 arasında İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi sosyoloji bölümünde yaptı. Doktorluk tezi, "Epistemik Cemaat / Bir bilim sosyolojisi denemesi" (Paradigma Yayınevi, İstanbul 1992) başlığıyla yayımlandı.

Çalışmaları; bilgi sosyolojisi, bilim sosyolojisi, sosyal bilimlerde yöntem ve hermenötik alanlarında yoğunlaşmıştır.

Uludağ Üniversitesi'nde sosyoloji bölümünde profesör ünvânı ile vefâtına kadar görev yaptı. Son olarak Uludağ Üniversitesi Sosyoloji Bölüm Başkanlığı görevini yürüten   Hüsamettin Arslan kanser tedavisi gördüğü Bağcılar Medipol hastanesinde   2 Ocak 2018 tarihinde hayatını kaybetti. Cenazesi  Marmara İlahiyat Camii' öğle namazına müteakip kaldırıldı. Cenazesi 3 Ocak 2018 tarihinde Fatih Camii'nde öğle namazından sonra kılınan, cenaze namazının ardından Karacaahmet Mezarlığı'nda toprağa verildi.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Negiz, Muhammet (2018). Hüsamettin Arslan: Vefatının Ardından Yazılan Yazılardan Seçmeler  (pdf)

Türk sosyologlar
Hacettepe Üniversitesi Edebiyat Fakültesinde öğrenim görenler
2018 yılında ölenler
1956 doğumlular
Karacaahmet Mezarlığı'na defnedilenler
Türk profesörler

Hüsamettin Arslan


Czajkowski (, feminine: Czajkowska, plural: Czajkowscy) is  a Polish noble family name for several coats of arms. The name derives from several locations names Czajki, Czajków, or Czajkowo, all derived from the name of the bird czajka, 'lapwing'.

Tchaikovsky is a transcription in various languages.

People
 Adrian Czajkowski (born 1972), real name of British author Adrian Tchaikovsky
 Andrzej Czajkowski (1935–1982), Polish classical pianist and composer
  (1816–1873), Polish writer
 James Paul Czajkowski (born 1961), real name of American author James Rollins
 Jim Czajkowski (born 1963), American baseball player
 Józef Czajkowski (1872–1947), Polish artist and architect
 Krystyna Czajkowska (born 1936), Polish volleyball player
 Michał Czajkowski (1804–1886), Polish-Ukrainian writer
 Michelle Fus ( Michelle Czajkowski; born 1988), creator of webcomic Ava's Demon
  (born 1933), Polish geophysicist and writer
 Stanisław Czaykowski (1899–1933), Polish motor racing driver
  (1878–1954), Polish landscape painter
 Zbigniew Czajkowski (1921–2019), Polish fencer
  (1926–1999), Polish participant in Warsaw Uprising
 Zofia Czajkowska (1905–1978), Polish musician and political prisoner

Fictional characters
 Magda Czajkowski, character on British serial drama Eastenders

References

See also

 Tchaikovsky (disambiguation)

Polish-language surnames
Polish toponymic surnames

Czajkowski


Yazıtepe, Adana ilinin İmamoğlu ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Sultan II. Abdülhamid döneminde Osmanlı İmparatorluğu tarafından Balkanlar'dan gelen muhacirler için tahsis edilmiş bir yerleşim yeridir. Zaten ilk ismi "İhsanü'l-Hamid"dir. "Abdülhamid'in hediyesi" anlamını taşır.

1960 yılından itibaren konar göçer Yörükler de bu köye yerleşmeye başlar. Şu an hem Balkan göçmenleri hem de Yörüklerden oluşan kozmopolit bir yapıdadır.

Geçim kaynağı olarak büyük ve küçükbaş hayvancılık tarım ön plandadır. Çevresine göre biraz yüksek bir konumdadır. Genellikle betonarme yapılar mevcuttur. Okul, cami, kahvehane, bakkal, misafirhane ve Kuran kursu mevcuttur.

Coğrafya
Adana iline 44 km, İmamoğlu ilçesine 4 km uzaklıktadır.

Nüfus

İmamoğlu'nun mahalleleri

Yazıtepe, İmamoğlu


Elf, Cermen mitolojisi′nde ve folklorunda yer alan doğaüstü varlık türüdür.

Elfler İskandinav, Anglo Sakson ve Cermen kültür kollarına ayrılan kuzey kültürünün çok popüler bir halk inanışı figürüdür. Elfler kimi zaman iyi yürekli, şefkatli, hastalıkları iyileştiren, bitkilerin ve taşların gizli sırlarını öğreten varlıklarken, kimi zaman zararlı, hilekâr, kötü niyetli ve tehlikeli olabilirler. İnsanları ve hayvanları büyüleyip hastalandırabilirler. Bazı inanışlarda kötü niyetli Elflerden korunmak için pentagram kullanılır. Bazı elfler şaşırtıcı güzelliktedir. Elf kadınları ve elf eşler uzun sarı saçlarını tararken tasvir edilir. Oyun, dans ve şarkı üzerine kurulu neşeli bir hayatları vardır. Bazen sadece vahşi sesleri duyulur, görünmezdirler. Cermen Şamanizminde de Elfler önemli bir yere sahiptir.Aslen Elflerin ölmüş insanların ruhlarına verilen bir isim olduğu bilinir.Nitekim İskandinavya'da çoğu kurganda yatan ölen kişiler için Elfe dönüştüğü,Elf olduğu anlatılır.

Etimoloji
İngilizce Elf kelimesi eski İngilizcede aelf, elf, ylve,  kardeş dillerden eski İskandinavya dilinde alfr, eski Almancada alp (çoğul alpi~elpi) ve orta çağ Almancasında alp (kadınsı tekil elbe, çoğul elbe~elber) olarak kullanılmıştır.

Fantastik kurgu

Tolkien'in Orta Dünya'sında bir ırk olan Elf'ler için Elf (Orta Dünya) maddesine bakınız.
Günümüzde Elfleri konu alan pek çok fantastik kurgu vardır. Bunların içerisinde en ünlüleri Yüzüklerin Efendisi ve Hobbit'tir. Elfler genellikle insanlara benzerler fakat insanlardan daha uzun, güzel, bilge ve narindirler. Bu narinliğe rağmen hızlı ve güçlüdürler. Melodik bir ses tonuna sahiptirler. Elfler genelde 1200 yıldan fazla yaşarlar. Kederden solmadıkça veya kesilip yaralanıp kanları akmadıkça ölmezler. Bu nedenle Elflerin ölümsüz oldukları söylenir. Elfler insanlara oranla daha güzeldirler. Dağlarda veya denizlerde dolaşmaktan pek hoşlanmazlar. Bunun yerine gökyüzünü görerek yaşamak, bir şeyler yetiştirmek ve ormanlarında huzurlu bir hayat sürmek Elflerin istediği yaşam tarzıdır. Elfler diğer ırklarla ilişki kurmayı pek tercih etmezler. Diğer ırklardan pek arkadaşları olmaz ama diğer ırklardan olan dostlarını da kolayca unutmazlar. Elfler büyü konusunda hünerli, savaşçılık konusunda da çeviklikleri dolayısıyla etkileyicidirler. Genellikle yay ve hançer tercih eden Elf savaşçıları çeviklikleri sayesinde bu konuda çok iyidirler.

Dipnotlar

Fantastik yaratıklar
İskandinav mitolojisi
Kelt mitolojisi
Cermen mitolojisi yaratıkları
Cermen mitolojisi
Efsanevi yaratıklar
Cüce benzeri yaratıklar
Şamanizm

Elf


Emel Mathlouthi(Tunis, 11 ianuarie 1982), în arabă آمال المثلوثي , este o cântăreață tunisiană. Ea a devenit celebră în timpul Revoluției Iasomiei cu cântece de protest, cum ar fi Ya Tounes ya meskina (Sărmana Tunisie) și Kelmti Horra (Cuvântul este liber). Primul său album de studio este lansat în 2012.

Discografie
Albume de studio
 2012 - Kelmti horra
 2017 - Ensen
Participări în compilații
 2013 - The Rough Guide to Arabic Revolution

Nașteri pe 11 ianuarie
Nașteri în 1982

Emel Mathlouthi


Kota o KOTA pueden referirse a:

Kotas, grupo étnico de Tamil Nadu en India.
KOTA, una asociación de Timor.
Kota, localidad de la India en el estado de Chhattisgarh.

Kota


Stol af opskummet polymer, også kendt som Polyetherstolen og med det engelske navn Portrait of My Mother's Chesterfield, er en lænestol skabt af kunstneren Gunnar Aagaard Andersen i 1964 af flere bløde lag af polymerskum, som kunstnerisk opgør med konservative møbler yndet af det forstokkede borgerskab. Stolen er lavet udelukkende af flere lag af flydende polymerskum, der har stivnet, så stolen ligner en slags blød kage i forfald eller et smeltet møbel, som Salvador Dali kunne have malet. Polyetherstolen er kommet i dansk Kulturkanon i 2006.

For rebelske kunstnere i det 20. århundrede begyndte en sofa, som var centrum af de borgerlige hjem, at symbolisere det velhavende, konservative borgerskab og dårlig smag, især dårlig smag i kunst og kultur. Heraf navnet "sofastykke", som er et nedværdigende begreb for uinspirerende og konservativt maleri, ukritisk indkøbt af middelklassen til at hænge som pynt over sofaen, ikke for kunstens skyld, men udelukkende som en form for møbel eller hjemudstyr. På britisk engelsk hedder en sofa en "chesterfield", og det britiske borgerskab var ikke bare konservativt, men også stift opdelt i samfundsklasser - heraf kom det engelske navn for Gunnars værk, Portrait of My Mother's Chesterfield.
Det forfaldne udseende af Polyetherstolen symboliserer derved også forfaldet af borgerskabets dyder i 1960'erne.

Stolen var også en teknisk udfordring for Gunnar Aagard, da han ville skabe den ud af en eneste slags materiale. Han designede værket, da han besøgte skumgummi-virksomheden Dansk Polyether-Industri i årene 1964-1965, hvor han skabte i alt 10 stole og 2 sofaer af polyetherskum.

En af Polyetherstolene er udstillet i MoMA i New York City, og en anden stol er udstillet i Designmuseet i København.

Kildehenvisninger

Design fra Danmark
Kulturkanonen
Kunst
Møbler

Stol af opskummet polymer


Jack McKenzie (* 22. Juli 1930 in High River, Alberta) ist ein ehemaliger kanadischer Eishockeyspieler.

Karriere
Jack McKenzie begann seine Karriere als Eishockeyspieler bei den Brandon Wheat Kings, für die er von 1947 bis 1949 in der Manitoba Junior Hockey League aktiv war. Anschließend wechselte er zu den Toronto Marlboros, für deren Juniorenmannschaft er zunächst spielte, ehe er im Laufe der saison 1949/50 in den Kader der Seniorenmannschaft der Marlboros aufrückte, mit der er auf Anhieb den Allan Cup, den kanadischen Amateurmeistertitel, gewann. Nach einer weiteren Spielzeit bei der Seniorenmannschaft der Toronto Marlboros, spielte er von 1951 bis 1957 für die Kitchener-Waterloo Dutchmen, mit denen er 1953 und 1955 ebenfalls den Allan Cup gewann. Zudem repräsentierte er Kanada mit den Dutchmen bei den Olympischen Winterspielen 1956. In der Saison 1957/58 spielte er sowohl für die Dutchmen als auch die Whitby Dunlops, wobei er mit Letzteren 1958 Kanada bei der Weltmeisterschaft vertrat. In der Saison 1958/59 spielte er wieder ausschließlich für Kitchener-Waterloo. Nach seiner Eishockey-Karriere unterrichtete er als Lehrer an der High School in den Fächern Englisch, Mathematik und Sport.

International
Für Kanada nahm McKenzie an den Olympischen Winterspielen 1956 in Cortina d'Ampezzo teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Bronzemedaille gewann. Bei der Weltmeisterschaft 1958 gewann er mit Kanada die Goldmedaille.

Erfolge und Auszeichnungen
 1950 Allan-Cup-Gewinn mit den Toronto Marlboros
 1953 Allan-Cup-Gewinn mit den Kitchener-Waterloo Dutchmen
 1955 Allan-Cup-Gewinn mit den Kitchener-Waterloo Dutchmen

International
 1956 Bronzemedaille bei den Olympischen Winterspielen
 1958 Goldmedaille bei der Weltmeisterschaft

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Kanada)
Olympiateilnehmer (Kanada)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1956
Weltmeister (Eishockey)
Geboren 1930
Mann
Kanadier

Jack McKenzie


End Credits é o EP de estreia do músico irlandês EDEN. Foi lançado mundialmente em 8 de agosto de 2015 através de seu próprio selo MCMXCV, bem como do selo britânico Seeking Blue Records. O álbum foi produzido e gravado em Dublin durante a primavera de 2015 e contém sete faixas de aproximadamente 26 minutos. As faixas do EP acumularam mais de 14 milhões de plays no total no SoundCloud.

Produção
A produção de End Credits começou em Dublin depois que Jonathon mudou seu apelido de The Eden Project para Eden. Foi escrito e gravado entre abril e julho de 2015. A vocalista irlandesa Leah Kelly é destaque na faixa-título.

Capa
Cada faixa em End Credits apresenta capas individuais que usa fotografia de JSaulsky Photo. A arte da capa segue um formato de um filme fotográfico e retrata trilhos de trem perto de bairros americanos.

Faixas
Todas as canções foram escritas por Jonathon Ng.

Ficha técnica

 Jonathon Ng – vocais, guitarra, piano, produção, mixagem, engenharia, arranjo de cordas
 Leah Kelly – vocais (faixa 2)

Referências

Ligações externas

 End Credits em Discogs (lista de lançamentos)

EP de 2015
Álbuns de indie pop

End Credits (EP)


Frank Tobin (Liverpool, 1849 - Liverpool, 1927), commandeur de l'Ordre de l'Empire britannique, est un joueur de rugby anglais. Il est l'un des premiers joueurs internationaux anglais de rugby, ayant participé comme  (demi) au tout premier match international de l'histoire opposant l'Angleterre à l'Écosse le .

Biographie

Jeunesse et formation
Frank Tobin naît à Liverpool le .

Il fait ses études à la Rugby School où il a joué au football selon les règles de l'école de rugby.

Carrière sportive

Après avoir quitté l'école, Tobin retourne à Liverpool, où il évolue au poste de  (demi) au sein du Liverpool St Helens Football Club.

Il est sélectionné pour représenter l'Angleterre lors du tout premier match international de rugby de l'histoire contre l'Écosse, ayant lieu le  à Édimbourg. L'Écosse l'emporte  en inscrivant  et  contre  non transformé pour l'Angleterre (seules les transformations rapportaient des points à l'époque). Au cours du match, on dit qu'il a joué magnifiquement derrière la mêlée.

Comme douze autre joueurs, c'est le seul match international qu'il joue de sa carrière.

On dit que Tobin est également un bon joueur de cricket, ayant joué pour le First XI de son école, et un excellent batteur, remportant plusieurs titres nationaux au National Rifle Meeting.

Carrière professionnelle
Tobin quitte l'Angleterre pour Lima, au Pérou, en 1872 et y vit pendant 12 ans, où il commande le corps de pompiers britannique « Victoria ». Il entre en Angleterre pour devenir agent de change à Liverpool et devient très connu dans cette profession. Il devient, entre autres, président des directeurs de la London Nitrate Company, à Liverpool.

Tobin est honoré plus tard en devenant commandeur de l'Ordre de l'Empire britannique. Il épouse Li La Beach le , la fille de Sanford Smith et la veuve d'Edward Holden Martindale de Rochester, New York.

Pendant la première Guerre mondiale, à la demande de Sir James Barr, il organise l'Avenue Auxiliary Hospital. Sa participation aux travaux de guerre se faite à la fois dans le cadre de ses fonctions médicales en tant que chef de corps de l'Association de l'Ambulance Saint-Jean à Liverpool (il devient plus tard le président du centre de Liverpool de l'Ordre de Saint-Jean de Jérusalem) et également par le biais de ses relations avec la Ligue du service civique. Il reprend et adapte une grande maison de retraite dans l'avenue du Prince, et celle-ci est mise à part pour les officiers. C'est Tobin qui collecte les fonds nécessaires à l'équipement de l'hôpital, et dans ses efforts, il est aidé par l'Association de l'Ambulance Saint-Jean et par la branche de Liverpool de la .

Frank Tobin meurt le  à Liverpool.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 .

Liens externes

Naissance à Liverpool
Naissance en septembre 1849
Décès à Liverpool
Décès en février 1927
Décès à 77 ans
Joueur international anglais de rugby à XV
Joueur anglais de cricket
Agent de change

Frank Tobin


مصاص الدماء وأسطورة الرجل الذئب هي الرواية رقم 1 من سلسلة ما وراء الطبيعة التي تصدرها المؤسسة العربية الحديثة ضمن روايات مصرية للجيب للكاتب أحمد خالد توفيق تعد الرواية هي الرواية الأولي في مسار السلسلة التي تعد أول سلسلة روايات عربية في أدب الرعب.

 عدد صفحات الرواية:133 صفحة.

مصاص الدماء

يبدأ رفعت إسماعيل أول حكايته في عام 1959 عندما كان في مؤتمر عن أمراض الدم في بريطانيا، ليقابل صديقه القديم د.ريتشارد كامنجز الذي يدعوه إلى منزله الريفى الجميل، لتناول العشاء ويقابل زوجته وأبنته كاثرين، حيث يخبره د.ريتشارد أنه قام بالبحث عن الكونت دراكيولا ويعطى رفعت مظروف ليقرأه عن هذا الموضوع، ويفتحه رفعت عندما يعود إلى الفندق ليجد مجموعة من الصور والخرائط والأوراق القديمة وخطاب من خادم الكونت دراكيولا، يحذر فيه أن الكونت يعود إلى الحياة كل مائة عام وأنه سيحاول قتله ليستريح الناس من شره.

وفي اليوم التالي بعد أنتهاء جدول أعمال المؤتمر يقابل رفعت إسماعيل د. ريتشارد ليعلمه عدم اقتناعه بكل هذا، فيدعوه مرة أخرى د.ريشارد إلى منزله الريفى ليقابل ماكس لوفارسكى اليهودى ويكشف د.ريتشارد لرفعت عن مومياء دراكيولا، ويطلب من أن ينضم لهما ليصبح ثلاثتهم نماذج لثلاثة أديان تشهد عودة دراكيولا.

حيث سيحاول ثلاثتهم أعادة الحياة له وينضم لهما رفعت فقط ليبرهن لهما كم كانا مخطئين، ويبيت رفعت في منزل د.ريشارد ويفاجأ بدخول د.ريشارد عليه ليخبره بأن يلحق به في البدروم حيث توجد المومياء بعد عشر دقائق، وعندما ينفذ رفعت ما طلبه منه د.ريشارد يفاجأ بأن د.ريشارد لم يدخل أصلا غرفته ويعتبر الأخرى ن ما حدث مجرد هلاوس من رفعت.

وفي اليوم التالي يفاجأ رفعت بمن يقتحم مكتب د.ريشارد فيحاول منعه ويشتبك معه في قتال عنيف، ليفقد على أثره رفعت وعيه وعندما يصحو يتجه إلى البدروم ليفاجأ بوجود المهاجم ويحاول منعه من الهرب إلا أنه لا يستطيع.

وفي الليلة المقرر فيها عودة دراكيولا يفاجأ رفعت بـ كاثرين تخبره أنه لا يوجد أحد في المنزل لينزل معها البدروم، وينتصر عليه فضوله بأنه يقوم بأعادة دراكيولا بواسطة طقوس غريبة، لتتصرف كاثرين بسلوك غريب على نحو يوحى بأنها تحولت إلى مصاصة دماء، وتهاجم رفعت ليهرب من المنزل ومن بريطانيا، وهو لا يعرف أن كان دراكيولا عاد إلى الحياة في صورة كاثرين أم أن الامر برمته دعابة سمجة.

أسطورة الرجل الذئب

بعد ذلك بعامين في عام 1961 يكون رفعت في زيارة إلى رومانيا مع صديقه جوستاف فيكولسكو، يزور خلالها معالم رومانيا وفي خلال طريقهما يعلقا وسط عاصفة جليد، ويتجها إلى قرية تدعى كرايوفسكا، حيث يرفض كل الناس استقبالهما، ليستقبلهما قس الكنيسة أنطونيسكو ويقدم لهما العشاء، ويحكى لهما سر رفض الناس لاستقبالهما، حيث يوجد بيلاسكو المذءوب أي الذئب الذي كان رجلا.

ليحكى لهما أنه عندما ينتصف الشهر ويصير القمر بدرا، يتحول أحد أفراد القرية إلى ذئب يهاجم سكان القرية، ويقتلهم ومن يجرحه يتحول إلى ذئب في الشهر التالي، ويذهب بعد ذلك رفعت وجوستاف إلى حانة القرية، ليسمعا كلام كثيرا عن المذءوب، وأنه إذا هاجم أحدا ونجح هذا الشخص في جرح المذءوب، يبحث سكان القرية عن الشخص المجروح ليقتلوه حيث أنه المذءوب، ولكنهم لم يستطيعوا التخلص من المذءوب حتى الآن.

ثم تدخل إيكاترينا أبنة صاحب الحانة لتخبر رفعت أنها تريد أن تخبره بشئ، فيقرر رفعت المبيت في الحانة، لتخبره لأن المذءوب موجود حاليا في الحانة، وأنه قد هاجمها ولكنها جرحته في رأسه، وتطلب منه أن يحاول أن يعرف المذءوب من خمسة أشخاص يغطون رؤوسهم، فيفعل هذا ويستقر الرأى على أثنا ويراقبهما الموجودون في الحانة بأنتضار تحول عينى أحدهما إلى اللون الأحمر عند الليل، حيث يكون هذا دليل قاطع على أنه المذءوب. خورفات وبدع غالبا

ويغادر رفعت الحانة لأنه لا يستطيه أن يرى جريمة قتل، ليكتشف رفعت أن المذءوب يهاجمه ولكنه ينجح في الهرب منه بعد أن يسدد ضربة قوية لعين المذءوب اليسرى، لينقذه رواد الحانة من المذءوب وفي الصباح يكتشف أن هناك كدمة حول عين إيكاترينا اليسرى، فيطلب منها الهرب واللجوء إلى الكنيسة، وبتفتيش غرفتها في الحانة يكتشف ثياب مذءوب، ويكتشف رفعت أن هناك رجل يدعى ستيفانو كان يحب إيكاترينا فأدعى أن حبيبها ميخائيلسكو كان مذءوب فيقتله الجميع، فتقوم إيكاترينا بدور المذءوب للأنتقام، ليتضح لرفعت أنه ليس هناك مذءوب حقيقى في القرية وأن من قام بذلك هي إيكاترينا للأنتقام، ويحاول رفعت وصديقه جوستاف أنقاذ إيكاترينا من يد سكان القرية ولكنهما يفشلا في ذلك وتموت إيكاترينا، ليعود رفعت مرة أخرى إلى مصر بعد هذه المغامرة.

شخصيات الرواية:
 رفعت إسماعيل : أستاذ أمراض الدم وصائد اشباح هاو.
 د.ريتشارد كامنجز : صديق رفعت البريطانى.
 ماكس لوفارسي : عالم يهودى.
 كاترين : ابنة د.كامنجز.
 جوستاف فيكولسكو : صديق رفعت الرومانى.
 ايكاترينا : فتاه تقمصت دور المذئوب.

آراء ونقاش حول الرواية
لمعرفة المزيد من التفاصيل والآراء حول الموضوع راجع منتدى شبكة روايات التفاعلية

سلسلة ما وراء الطبيعة
روايات بالعربية

مصاص الدماء وأسطورة الرجل الذئب


Bill "Bojangles" Robinson () a fost un actor și dansator american.

Filmografie
 The Big Broadcast of 1936 (1935)
 The Little Colonel (1935)
 The Littlest Rebel (1935)
 Rebecca of Sunnybrook Farm (1938)
 Stormy Wather (1943)

Note

Legături externe

Nașteri în 1878
Decese în 1949
Actori de film americani
Actori de televiziune americani

Bill Robinson


was a district located in Okayama Prefecture, Japan.

As of 2003, the district had an estimated population of 13,546 and a density of 30.70 persons per km2. The total area was 441.28 km2.

Towns and villages
 Ōsa
 Shingō
 Tessei
 Tetta

Merger
 On March 31, 2005 - the towns of Ōsa, Shingō, Tessei and Tetta were merged into the expanded city of Niimi. Therefore, Atetsu District was dissolved as a result of this merger.

Former districts of Okayama Prefecture

Atetsu District, Okayama


Torskekvabbefamilien (Lotidae) er en familie af strålefinnede fisk med 21 arter fordelt i 5 slægter. Nogle gange er de 3 havkvabbe-slægter placereret i en selvstændig familie (Gaidropsaridae). Tidligere har torskekvabberne været placeret som en underfamilie, Lotinae, i torskefamilien, og er det endnu hos nogle forfattere.

Torskekvabber har en eller to to rygfinner, og en lang gatfinne i modsætning til medlemmerne af torskefamilien som har tre rygfinner og to gatfinner. Alle torskekvabber har en skægtråd på hagen. Derudover har havkvabber et varierende antal skægtråde på snuden.

Torskekvabber findes på den nordlige halvkugle. Knuder er ferskvandsfisk, og resten lever i havet.

Slægter og arter

 Havkvabber (Ciliata):
 Femtrådet havkvabbe (Ciliata mustela)
 Havkvabber (Enchelyopus) Firetrådet havkvabbe (Enchelyopus cimbrius)
 Havkvabber (Gaidropsaurus):
 Tretrådet havkvabbe (Gaidropsaurus vulgaris)
 Knuder (Lota)
 Knude (Lota lota)
 Brosme
 Brosme (Brosme brosme)
 Langer (Molva)
 Lange (Molva molva)
 Byrkelange (Molva dyptergia)

Referencer

Eksterne henvisninger

Torskefisk

Torskekvabbefamilien


Ernst Bresslau (Berlim, 10 de julho de 1877 – São Paulo, 9 de maio de 1935) foi um zoólogo, pesquisador e professor universitário teuto-brasileiro.

Fundador das cadeiras de zoologia nas universidades de Colônia e São Paulo, Bresslau foi o primeiro diretor do Departamento de Zoologia da USP.

Biografia
Bresslau nasceu em Berlim, em 1877. Sua mãe, Caroline Isay, veio da pequena cidade de Schweich, enquanto seu pai, Harry Bresslau, era natural de Dannenberg. Harry era professor de História Medieval, primeiro em Berlim, depois em Estrasburgo. Ernst tinha ainda uma irmã, Helene, que viria a se casar com Albert Schweitzer, fundador do Hospital Lambaréné, no Gabão.

Como sua família tinha ascendência judaica, seu pai foi barrado ao tentar conseguir uma posição permanente para docente em Berlim e assim a família se mudou para Estrasburgo, onde a universidade local era conhecida por ser mais liberal. Bresslau ingressou no curso de medicina e na universidade teve dois professores que o influenciaram bastante: Gustav Schwalbe, antropólogo interessado na anatomia comparada entre humanos e animais, e Alexander Wilhelm Götte, biólogo interessado em morfologia comparada.

Aluno aplicado, por indicação de seu professor Götte, Bresslau publicou seu primeiro artigo, em 1899, "Zur Entwicklungsgeschichte der Rhabdocölen" (Sobre a história do desenvolvimento das Rhabdocoela), uma ordem de vermes achatados. Em seu tempo livre, como nos feriados, Bresslau trabalhava em um dicionário de zoologia, começado Friedrich Alfred Krupp, publicado de maneira particular inicialmente, e depois publicado em 1909 como "Zoologisches Wörterbuch" (Dicionário Zoológico). Em 1901, finalizou sua dissertação sobre a história do desenvolvimento de órgãos de mamíferos e marsupiais, que se tornaria seu ramo de pesquisa. Em 1902, ele passou nos exames finais.

Carreira
Interessado em continuar carreira na ciência, Bresslau se tornou assistente de Götte, com quem trabalhou de 1901 a 1907. Em 1903, defendeu a tese "Beiträge zur Entwicklungsgeschichte der Turbellarien" (Contribuições para a história do desenvolvimento dos turbelários), o que o habilitou a lecionar zoologia.

Desejando visitar o Brasil, Bresslau se inscreveu como médico de bordo de um navio comercial da HAPAG (Hamburg-Amerikanische Packetfahrt-Actien-Gesellschaft, uma empresa marítima alemã da época). Ao retornar, porém, as coisas tomaram um rumo bastante imprevisto, pois quando ele mencionou seu desejo de se casar ao seu mentor Götte, este lhe disse "casamento ou ser assistente, mas não os dois!" Bresslau teve a coragem de resistir à oferta de Götte e se casou com Luise Hoff, filha de um rico comerciante de Estrasburgo.

Depois de desistir de sua posição na universidade, ele passou no exame estadual em 1907 para se tornar professor do ensino médio. Aparentemente, Albert Schweitzer sentia que seu talento estava sendo desperdiçado e o aconselhou a voltar para a universidade. Com o apoio financeiro do sogro, Bresslau se tornou palestrante do departamento de zoologia da Universidade de Estrasburgo e, em 1909, tornou-se professor titular.

Lá ele continuou seus estudos sobre o desenvolvimento dos órgãos do mamíferos finalmente publicado em 1912 e depois em uma edição em inglês. Esses estudos eram tão atuais e importantes na época, Bresslau foi convidado em 1913 para dar uma série de três palestras sobre o desenvolvimento do aparelho mamário das ordens Monotremata, Marsupialia e Placentalia na Universidade de Londres, e durante o 9º Congresso Internacional de Zoologia em Mônaco, obteve um prêmio do czar Nicolau II da Rússia. Em 1913 também obteve financiamento da Academia Prussiana de Ciências para uma expedição ao Brasil.

Primeira expedição 1913/1914
Essa primeira expedição ao Brasil durou 14 meses e serviu principalmente para estudar os turbelários terrestres e o aparelho mamário de marsupiais como os gambás. Ele escreveu um diário detalhado de 292 páginas em Sütterlin (uma antiga escrita alemã). Durante esta viagem também visitou o famoso Instituto Butantan e o então Instituto Oswaldo Cruz. A viagem de volta no vapor Tubantia foi ofuscada pela eclosão da Primeira Guerra Mundial. O barco foi parado pelo cruzador inglês Highflyer, e Ernst Bresslau foi preso, mas depois foi libertado por médico.

Os resultados desta primeira expedição foram publicados em 1927, e os espécimes que ele trouxe para a Alemanha foram analisados por membros do Museu de História Natural Senckenberg em Frankfurt.

Primeira Guerra Mundial
Bresslau serviu na Primeira Guerra Mundial de 1914 a 1918 como médico. Era o médico-chefe de um hospital militar em Neu-Breisach, na Alemanha, onde organizava transportes de soldados feridos e recebeu honras militares por seus serviços. Apesar dos tempos turbulentos e inquietos, a família cresceu: sua filha Caroline nasceu em 1909, o filho Heinrich em 1912, o filho Hermann em 1915 e a filha Odilia em 1919. O fim da guerra foi um momento muito difícil, pois a Alemanha perdeu a Alsácia e, como cidadãos alemães, toda a família, incluindo os pais de Ernst Bresslau, tiveram que deixar Estrasburgo.

Uma oferta para se tornar o diretor do Instituto Zoológico da Universidade Osman Istambul, na Turquia, também foi retirada devido ao resultado da guerra. Por um curto período, Ernst Bresslau foi contratado pela Universidade de Freiburgo como substituto do diretor do Instituto Zoológico, o professor Franz Theodor Doflein. Finalmente, em 1919, Bresslau mudou-se para Frankfurt, para se tornar o diretor do Departamento de Zoologia do Instituto de Biologia de Tumores e Terapia Experimental Georg-Speyer-Haus, uma instituição de pesquisa com financiamento privado, onde se aventurou em um novo campo de pesquisa: protozoologia. Cultivando protozoários de prados temporariamente inundados e inventando novas técnicas de laboratório, ele conseguiu descrever várias novas espécies. Outra parte importante de sua pesquisa era sobre a erradicação de mosquitos.

Em 1924, lhe propuseram a cátedra do novo Instituto de Zoologia da Universidade de Colônia, originalmente fundada em 1388. Ela funcionou até 1798, quando foi fechada por 120 anos e depois foi reaberta em 1919 devido ao trabalho do prefeito de Colônia Konrad Adenauer, que se tornaria posteriormente o primeiro chanceler da recém-fundada República Federativa Alemã.

Bresslau começou do zero e durante os seus anos em Colônia teve não só de organizar a instalação de um novo departamento como também, dez anos depois, a mudança para um novo local devido ao enorme aumento de alunos. Ele deve ter sido um organizador muito enérgico, pois se tornou o decano da Faculdade de Filosofia já em 1926/1927.

Segunda expedição ao Brasil: 1929
Durante sua segunda expedição a Teresópolis na Serra dos Órgãos, no Brasil, em 1929, ele foi acompanhado por sua esposa que escreveu um diário de 101 páginas, contando os destaques de cada dia. Nesta ocasião também proferiu algumas aclamadas palestras na Academia Brasileira de Ciências, no Rio de Janeiro e na Universidade de São Paulo. Bresslau estava no auge de sua carreira quando, em junho de 1933, organizou a 35ª reunião anual da Sociedade Zoológica Alemã. Ele apresentou uma sensação técnica, uma câmera de alta velocidade ("Mikro-Zeitlupe", micro câmera lenta) que havia desenvolvido em cooperação com a Zeiss Company e que permitia velocidades de até 1000 quadros/segundo.

Na Alemanha, porém, as coisas estavam em rápida mudança. Em setembro de 1933, meses depois da ascensão de Hitler ao poder, Bresslau foi demitido de seu cargo por ser descendente de judeus, ainda que tenha crescido na fé luterana. Assim, em 1934, Bresslau emigrou para o Brasil, onde fundou o Instituto Zoológico da Universidade de São Paulo. Sua palestra de abertura, proferida em português, A origen dos mammiferos.  Sua filha mais velha Caroline, que não foi autorizada a terminar sua tese de doutorado (sobre a economia da Colônia medieval) na Universidade de Colônia, finalmente se formou na Suíça na Universidade de Berna. Logo após sua chegada a São Paulo, Bresslau foi nomeado membro correspondente da Academia Brasileira de Ciências.

Bresslau publicou cerca de 85 artigos e vários livros bem como inventou aparatos técnicos para pesquisa zoológica.

Morte
Bresslau morreu prematuramente em 9 de maio de 1935, em São Paulo, aos 57 anos, devido a uma insuficiência cardíaca. Sua esposa morreu também na capital paulista em 1966, tendo trabalhado como escritora durante a vida.

Alemães expatriados no Brasil
Brasileiros de ascendência alemã
Judeus asquenazes
Naturais de Berlim
Professores da Universidade de São Paulo
Zoólogos da Alemanha
Zoólogos do Brasil

Ernst Bresslau


The Ultimate Incantation prvi je studijski album poljskog death/thrash metal-sastava Vader. Diskografska kuća Earache Records objavila ga je 16. studenoga 1992. godine. Za pjesmu "Dark Age" snimljen je i spot.

Popis pjesama

Osoblje
Vader
 Peter - vokali, gitara
 Doc - bubnjevi
 Jackie - bas-gitara
 China - gitara
Ostalo osoblje
Tomek Malinowski – fotografije
Francesca Hollings – fotografije
Paul Johnston – produkcija, inženjer zvuka
Dan Seagrave – omot albuma

Izvori

Albumi iz 1992.
Albumi sastava Vader

The Ultimate Incantation


Danielle Bean (* in Barnard) ist eine US-amerikanische Biathletin, Triathletin und Marathonläuferin.

Danielle Bean studierte an der alternativmedizinischen A. T. Still University und schloss ihr Studium dort 2009 ab. Danach arbeitete sie als Physiotherapeutin für die United States Army. Sie tritt für Vermont Biathlon an. Eine erste internationale Meisterschaft lief Bean bei den Nordamerikanischen Meisterschaften im Sommerbiathlon 2011 in ihrem Heimatort Jericho, wo sie im Einzel antrat und mit elf Fehlern Siebte wurde. Auch das North American Invitational 2012 fand in Jericho statt. Dort wurde Bean mit acht Fehlern Siebte im Sprint, mit 12 Fehlern ebenfalls Siebte im Verfolgungsrennen und mit 15 Fehlern Sechste des Massenstarts. Eine erste Podiumsplatzierung im Biathlon-NorAm-Cup erreichte sie in der Saison 2011/12 in als Drittplatzierte in einem Sprint hinter Corrine Malcolm und Hannah Dreissigacker in Lake Placid.

Belege

Biathlet (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren im 20. Jahrhundert
Frau

Danielle Bean


Lužac je prigradsko naselje u sastavu Grada Vukovara, Vukovarsko-srijemska županija.

O naselju

Zemljopis
Naselje se nalazi na lijevoj obali Vuke 3 km sjeverozapadno od centra Vukovara s kojim je povezano ulicom "204. vukovarske brigade" (ranije "Borisa Kidriča"). Između centra grada i Lušca se nalaze vukovarska Adica i Olajnica. Sjeverno se nalaze Priljevo i Borovo Naselje, dok se južno nalaze Sajmište, Petrova gora i Supoderica. Lužac je izolirano naselje, a s drugim vukovarskim naseljima povezano je cestama oko kojih nema stambenih i drugih objekata, nego šume, bare i njive.

Povijest

Domovinski rat
Domaći pobunjeni Srbi uz pomoć JNA osvojili su vukovarsko naselje Lužac 2. studenoga 1991. godine, te njegovim zauzimanjem presjekli grad na dvije strane, na Borovo Naselje (s Trpinjskom cestom) i ostatak Vukovara, te tako branitelji s Trpinjske ceste svoje ranjenike nisu mogli dovoziti do vukovarske bolnice. Ulaskom u Lužac ubijeno je 69 branitelja i mještana Lušca, a za njih 30 još uvijek se traga.

Sport
Od 1964. do 1991. godine postojao je nogometni klub Lužac.

Vidi još
 Pokolj u Lušcu 2. studenoga 1991.
 Vukovar

Izvori

Vukovar

Lužac (Vukovar)


Brendan Howlin (born 9 May 1956) is an Irish Labour Party politician who has been a Teachta Dála (TD) for the Wexford constituency since 1987. He previously served as Leader of the Labour Party from 2016 to 2020, Minister for Public Expenditure and Reform from 2011 to 2016, Leas-Cheann Comhairle from 2007 to 2011, Deputy leader of the Labour Party from 1997 to 2002, Minister for the Environment from 1994 to 1997 and Minister for Health from 1993 to 1994. He was a Senator from 1983 to 1987, after being nominated by the Taoiseach.

Early life
Born into a political family in Wexford, Howlin is the son of John and Molly Howlin (née Dunbar), and named after Brendan Corish, the local Labour TD and later leader of the Labour Party. Howlin's father was a trade union official who served as secretary of the Irish Transport and General Workers' Union, in Wexford, for 40 years. He also secured election as a Labour member of Wexford Corporation, where he served for eighteen years, and was also election agent to Brendan Corish. Howlin's mother was also strongly involved in local Labour politics. Howlin's brother Ted is a former member of Wexford County Council and Lord Mayor of Wexford. Howlin was raised on William Street in Wexford town with his three siblings.

Howlin grew up in Wexford town and was educated locally in the Faythe and at Wexford CBS. He later attended St Patrick's College, Drumcondra, Dublin, and qualified as a primary school teacher. During his career as a teacher he was active in the Irish National Teachers' Organisation, before embarking on a career in full-time politics.

Political career

Anti-nuclear movement (1978–1982)
Howlin credits his introduction to politics to his involvement in the Irish anti-nuclear movement. The chair of Nuclear Opposition Wexford, Howlin was involved in the organisation of a protest against the building of a nuclear power plant in Carnsore Point, which drew 40,000 protestors. In 1979, Howlin was asked to run for Wexford Corporation and was selected in his absence, but declined to run in order to continue as chair of NOW.

Early years (1982–1993)
Howlin contested his first general election at the November 1982 election. He ran as a Labour candidate in the Wexford constituency, but despite the existence of a large left-wing vote in the area, Howlin was not elected. In spite of this setback, a Fine Gael-Labour Party coalition government came to power and he was nominated by the Taoiseach Garret FitzGerald to serve in Seanad Éireann as a Senator. Howlin secured election to Wexford County Council in 1985 and served as Mayor of Wexford in 1986.

In 1987, the Labour Party withdrew from the coalition government and a general election was called. Howlin once again contested a seat in Wexford and was elected to Dáil Éireann. Labour were out of office as a Fianna Fáil government took office. In spite of his recent entry to the Dáil, Howlin was subsequently named Chief Whip of the Labour Party, a position he held until 1993.

Cabinet minister (1993–1997)
The 1992 general election resulted in a hung Dáil once again; however, the Labour Party enjoyed their best result to date at the time. After negotiations, a Fianna Fáil-Labour Party coalition government came to office. Howlin joined the cabinet of Taoiseach Albert Reynolds, as Minister for Health. During his tenure the development of a four-year health strategy, the identifying of HIV/AIDS prevention as a priority and the securing of a £35 million investment in childcare were advanced. Howlin, however, was also targeted by anti-abortion groups after introducing an act which would allow information regarding abortion.

In 1994, the Labour Party withdrew from government after a disagreement over the appointment of Attorney General Harry Whelehan as a Judge of the High Court and President of the High Court. However, no general election was called and, while it was hoped that the coalition could be revived under the new Fianna Fáil leader Bertie Ahern, the arithmetic of the Dáil now allowed the Labour Party to open discussions with other opposition parties. After negotiations a Rainbow Coalition came to power involving Fine Gael, Labour and Democratic Left. In John Bruton's cabinet, he became Minister for the Environment.

Leadership contender (1997)
Following the 1997 general election, a Fianna Fáil-Progressive Democrats coalition government came to power and the Labour Party returned to the opposition benches. In the announcement of the party's new front bench, Howlin retained responsibility for the Environment.

In late 1997, Dick Spring resigned as leader of the Labour Party and Howlin immediately threw his hat into the ring in the subsequent leadership election. In a choice between Howlin and Ruairi Quinn, the former gained some early support; however, the leadership eventually went to Quinn by a significant majority. As a show of unity Howlin was later named deputy leader of the party and retained his brief as Spokesperson for the Environment and Local Government.

Leadership contender (2002)
In 2002, following Quinn's resignation as party leader after Labour's relatively unsuccessful 2002 general election campaign, Howlin again stood for the party leadership. For the second time in five years Howlin was defeated for the leadership of the party, this time by Pat Rabbitte, who was formerly a leading figure in Democratic Left. Howlin was succeeded as deputy leader by Liz McManus.

While having been publicly supportive of Rabbitte's leadership, he was perceived as being the leader of the wing of the party which was sceptical of Rabbitte's policy with regard to future coalition with Fianna Fáil. Rabbitte explicitly ruled out any future coalition with Fianna Fáil, instead forming a formal alliance with Fine Gael in the run-up to the 2007 general election (the so-called Mullingar Accord).

Leas-Cheann Comhairle (2007–2011)
On 26 June 2007, Howlin was appointed the Leas-Cheann Comhairle (deputy chairperson) of Dáil Éireann.

Cabinet minister (2011–2016)

After the 2011 general election, Fine Gael and the Labour Party formed a government, Howlin was appointed to the new office of Minister for Public Expenditure and Reform. In May 2011, he said that over the next 20 years the number of people in Ireland over 65 is set to increase by almost half a million, a situation that could see the annual health budget soar – rising by €12.5 billion in the next decade alone. While reform was a major part of government attempts "to regain full sovereignty over economic policy", Howlin told a meeting of the Association of Chief Executives of State Agencies they would in any event face key "imperatives" in coming years. He said a new public spending review, on which he had briefed the cabinet in recent days, would not be a simple assessment of where to make cuts, but would also consider the way public sector services were delivered. Howlin reiterated the government's commitment not to cut public sector pay, "if the Croke Park Agreement works". "These are just some of the challenges that our society is facing in the coming decade – crisis or no crisis. In the good times, tackling them was going to be difficult. Today, in these difficult times, tackling them is going to be imperative." Howlin said Ireland was facing a profound and complex economic crisis "where we are fighting a battle on three fronts – mass unemployment, a major failure in banking, and a fiscal crisis".

Analysis of budgets
Budgets 2012 to 2016 - introduced in part by Brendan Howlin as Minister for Public Expenditure and supported by Labour - were described by the Economic and Social Research Institute (ESRI) as "regressive".

It found "Budget 2012 involved greater proportionate losses for those on low incomes: reductions of about 2 to 2½ per cent for those with the lowest incomes, as against losses of about ¾ of a per cent for those on the highest incomes".

By contrast, the ESRI found earlier budgets in 2008–2010 to be "strongly progressive" because before 2011 "Losses imposed by policy changes in tax and welfare have been greatest for those on the highest incomes, and smaller for those on low incomes".

However, it concluded "Budget 2014 had its greatest impact – a reduction of 2 per cent – on low income groups".
The ESRI described Budget 2015 as having a "pattern of losses in the bottom half of the income distribution, declining as income rises, and gains in the upper reaches", which "can clearly be described as regressive".

Labour Party leadership (2016–2020)
Howlin retained his seat in the Dáil following the 2016 general election, though only six of his Labour colleagues did likewise and the party returned to the opposition benches. Following the resignation of Joan Burton, Howlin contested the 2016 Labour Party leadership election unopposed and was elected Leader of the Labour Party on 20 May 2016.

In March 2018, Howlin criticised Taoiseach Leo Varadkar for failing to personally invite him to accompany Varadkar as he met ambulance crews in Howlin's constituency of Wexford. Varadkar replied that he had been far too busy dealing with the recent weather crisis and Brexit "to organise invitations to Deputies personally in order that they [Howlin] felt included". It was separately said of Howlin's complaint "It appears that the Taoiseach, the chief executive of the State, needs the imprimatur of local politicians when he enters their bailiwick, and needs to be accompanied and monitored by those same politicians while he is in their realm."

Leadership challenge
Alan Kelly challenged Howlin for the party leadership in 2018, stating that he had failed to 'turn the ship around'. Howlin stated that Kelly's comments were a disappointing and unnecessary distraction. Howlin also said that there was not a single parliamentary party member that supported the challenge and that Kelly had the backing of a minority of councillors. Howlin told The Irish Times that there was no formal proposition made to the Central Council (which would deal with any formal leadership challenge).

2020 general election
In September 2018, Howlin stated that winning 14 seats in the 33rd Dail was a realistic goal. During the campaign in 2020, Howlin stated that his wish to end the U.S.A's use of Shannon airport for military related activities. In the 2020 general election party first preference vote dropped to 4.4% of first preference votes and returned 6 seats - a record low. Howlin announced his intention to step down as leader on the 12 February 2020. He also said that the Labour Party should not formally enter government, a view that was backed by the parliamentary party. He also stated that he would not back any candidate in the following contest. On 15 February 2020, Howlin ruled himself out as a candidate for Ceann Comhairle of the 33rd Dail, with the polling day to elect his successor set for 3 April 2020.

After leadership (2020–present)
In 2020, Howlin's legislation (Harassment, Harmful Communications and Related Offences Bill) was passed and signed into law by Michael D. Higgins. This bill made the distribution of intimate images or "revenge porn" a criminal offense, and made other forms of cyber-bullying and harassment punishable.

On 6 October 2023, Howlin announced that he would not contest the next general election.

Personal life
Howlin is a single man. He has spoken publicly of receiving hate mail relating to his private life and questioning his sexual orientation. In an interview with The Star during the 2002 Labour Party leadership contest, in response to repeated speculation, he announced he was "not gay".

References

External links

Brendan Howlin's page on the Labour Party website

1956 births
Living people
Alumni of St Patrick's College, Dublin
Irish schoolteachers
Labour Party (Ireland) TDs
Leaders of the Labour Party (Ireland)
Members of Wexford County Council
Mayors of places in the Republic of Ireland
Members of the 17th Seanad
Members of the 25th Dáil
Members of the 26th Dáil
Members of the 27th Dáil
Members of the 28th Dáil
Members of the 29th Dáil
Members of the 30th Dáil
Members of the 31st Dáil
Members of the 32nd Dáil
Members of the 33rd Dáil
Ministers for the Environment (Ireland)
Ministers for Health (Ireland)
Nominated members of Seanad Éireann
Labour Party (Ireland) senators
People from Wexford, County Wexford
Politicians from County Wexford
Ministers for Public Expenditure, National Development Plan Delivery and Reform
Labour Party (Ireland) local councillors

Brendan Howlin


بلدية كاررانزا  هي بلدية تقع في مقاطعة بيسكاي, التي تقع في منطقة الباسك شمالي إسبانيا.

أعلام
 خواكين غوميز
 دييغو دي هايدو

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

مراجع

أماكن مأهولة في بيسكاي
بلديات بيسكاي

كاررانزا (بيسكاي)


Les relations entre l'Allemagne et l'Ukraine sont des relations internationales s'exerçant entre deux États d'Europe, la République fédérale d'Allemagne et l'Ukraine. Les relations diplomatiques entre l'Ukraine et l'Allemagne ont été établies à l'origine en 1918 entre la République populaire ukrainienne et l'Empire allemand, mais ont été interrompues peu de temps après en raison de l'occupation de l'Ukraine par l'Armée rouge. Les relations actuelles ont repris en 1989 au niveau du consulat et en 1992 en tant que mission diplomatique à part entière.

Historique

Avant 1991

Ukraine pré-soviétique
Au lendemain du traité de Brest-Litovsk entre les Empires centraux et l'Ukraine, en février 1918, les troupes allemandes et austro-hongroises fournissent une assistance militaire à l'Ukraine face à la Russie soviétique lors de l'opération Faustschlag. Celle-ci est alors forcé de signer le traité de Brest-Litovsk le 3 mars.

À la suite de cela, un coup d'État orchestré par Pavlo Skoropadsky contre la Rada centrale et la République populaire ukrainienne les remplace par l'État ukrainien. L'administration militaire allemande aurait alors joué un rôle déterminant dans l'organisation du coup d'État.

Le premier ambassadeur allemand en Ukraine fut Alfons Mumm von Schwarzenstein. Son homologue ukrainien fut Oleksandr Sevriuk avant qu'il ne soit remplacé par Teodor Shteingel.

Seconde Guerre mondiale
Durant l'occupation allemande (1941–1944), celle-ci sera partagé entre le Gouvernement général et le Reichskommissariat Ukraine. Les forces de l'Armée insurrectionnelle ukrainienne (UPA) se battront contre les Allemands mais participera aussi à une collaboration contre l'ennemi commun soviétique.

À partir de 1944, les dirigeants survivants de l'Organisation des nationalistes ukrainiens (branche mère de l'UPA) se réfugieront en Allemagne occupée, plus particulièrement en zone américaine.

Ukraine soviétique
La République socialiste soviétique d'Ukraine, n'étant pas un État indépendant, n'a aucune relation diplomatique avec l'Allemagne avant 1989 (consulat). Cependant, le  à Munich, Stepan Bandera, un des chefs de l'Organisation des nationalistes ukrainiens qui lutte contre les Soviétiques, est assassiné par les services secrets soviétiques.

Après 1991
À la suite du projet du premier gazoduc Nord Stream, l'Ukraine perd de l'importance sur les échanges de gaz entre le Russie et l'Europe (dont l'Allemagne). Elle ne pourra plus faire pression sur le gaz pour obtenir ce qu'elle veut.

En 2014, à la suite du début de la crise ukrainienne, l'Allemagne fait partie des deux médiateurs (l'autre étant la France) entre la Russie et l'Ukraine dans les rencontres diplomatiques appelées « formats Normandie ». Elle jouera un rôle essentiel pour éviter l'escalade militaire entre les deux pays voisin.

La politique de l'Ostpolitik a été considérablement ébranlée après 2014 lorsque la Russie a menacé l'Ukraine, s'est emparée de la Crimée et a parrainé des combats dans l'est de l'Ukraine. Berlin a dénoncé les actions de Moscou comme une violation du droit international et a joué un rôle de premier plan dans la formulation des sanctions de l'UE. Cependant, l'Allemagne dépend fortement des approvisionnements énergétiques russes via le gazoduc Nord Stream, elle a donc procédé avec prudence et s'oppose aux efforts américains pour annuler Nord Stream.

En 2018, l'Ukraine remet en cause le projet de gazoduc Nord Stream 2. Elle soutient que c'est un projet politique contre elle et non pas un projet économique.

À la suite de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022, la chancellerie a accepté de livrer des armes à l'Ukraine. Elle a aussi fait fermer des banques russes et commencer la remilitarisation de son armée.

Cependant, son passé avec la Russie ne passe pas inaperçu. Sa position de chef de l'Union européenne s'est ébranlé selon France Inter. Le président allemand s'est même vu refuser un rendez-vous avec son homologue ukrainien.

Villes contenant des missions diplomatiques
En Ukraine :

 ambassade à Kiev,
 consulat général à Donetsk (temporairement à Dnipro en raison de la guerre au Donbass),
 consulat à Kharkiv,
 consulat à Lviv,
 consulat à Odessa.

En Allemagne :

 ambassade à Berlin,
 consulat général à Düsseldorf,
 consulat général à Francfort,
 consulat général à Hambourg,
 consulat à Mayence,
 consulat général à Munich.

Articles connexes
 Diaspora ukrainienne
 Relations entre l'Ukraine et l'Union européenne
 Nouvelle guerre froide
 Conflit russo-ukrainienne
 Procédure d'adhésion de l'Ukraine à l'Union européenne

Notes et références

Allemagne
Ukraine

Relations entre l'Allemagne et l'Ukraine


Europium(II)-oxid ist eine chemische Verbindung und zählt zu den Oxiden des Europiums. Neben Europium(II)-oxid sind auch Europium(III)-oxid und das gemischtvalente Europium(II,III)-oxid bekannt.

Gewinnung und Darstellung
Europium(II)-oxid kann durch Reduktion von Europium(III)-oxid mit elementarem Europium bei 800 °C und anschließender Destillation im Vakuum bei 1150 °C hergestellt werden.

Möglich ist auch die Herstellung durch Reaktion von Europiumoxychlorid mit Lithiumhydrid.

In der modernen Forschung werden häufig ultradünne Filme von Europiumoxid mittels Molekularstrahlepitaxie (MBE) hergestellt direkt aus Eu Atomen und O2 Molekülen. Diese Filme haben Kontaminationen, auch Eu3+, von weniger als 1 %.

Eigenschaften
Europium(II)-oxid ist ein violetter Feststoff als Volumenkristall und blau-transparent als ultradünner Film. Er ist sehr empfindlich gegenüber feuchter Luft, in der es langsam in gelbes Europium(II)-hydroxid-hydrat und schließlich in weißes Europium(III)-hydroxid übergeht. Auch bildet es Karbide (EuCx) und native Oxide (EuO1+x, Europium(III)-oxid, Europium(II,III)-oxid). EuO kristallisiert in einer kubischen Natriumchlorid-Struktur mit dem Gitterparameter a = 0,5144 nm. Die Stöchiometrie der Verbindung ist häufig nicht exakt, sie kann bis zu 4 % Eu3+ und auch geringe Mengen elementares Europium enthalten. In Ultrahochvakuumbedingungen und speziellen Oxid-MBE Anlagen können jedoch seit 2008 hochreine einkristalline EuO Filme reaktiv erzeugt werden (s. Gewinnung und Darstellung). Diese Kristallfilme zeigen Eigenschaften eines Volumenkristalls ab etwa 4 nm.

Europium(II)-oxid ist ferromagnetisch mit einer Curie-Temperatur von 69,3 K. Durch Anreicherung mit weiterem elementarem Europium auf etwa 5–7 % erhöht sich diese auf 79 K. Dieses besitzt auch einen CMR-Effekt, wodurch die Leitfähigkeit des Materials unterhalb der Curie-Temperatur stark ansteigt. Eine weitere Möglichkeit, die Curie-Temperatur zu steigern, ist eine Dotierung mit Gadolinium, Holmium oder Lanthan.

Weiterhin ist Europium(II)-oxid ein Halbleiter mit einer Bandlücke von 1,12 eV.

Verwendung
Auf Grund der Eigenschaften von Europium(II)-oxid werden dünne Schichten des Materials, die auf Silicium aufgetragen werden, dahingehend untersucht, als Spinfilter zu wirken. Dies sind Materialien, die nur Elektronen mit einem bestimmten Spin passieren lassen, während Elektronen mit einem anderen Spin nicht passieren können. Diese sind für neuartige elektronische Bauteile von Interesse.

Einzelnachweise

Europiumverbindung
Oxid

Europium(II)-oxid


Serapio Huici Lazcano (Villava, Navarra, 3 de septiembre de 1868 – Madrid, 12 de diciembre  de 1953) fue un ingeniero de caminos, empresario y editor español.

Biografía
Nacido en Villava (Navarra) el 3 de septiembre de 1868, estudió Ingeniería de Caminos, Canales y Puertos en la Universidad de Madrid.

Su prolífica actividad empresarial hizo de él uno de los cien grandes capitalistas españoles de principios del .

En 1925 era consejero de ocho importantes industrias de Madrid, Bilbao, Vitoria y Pamplona. Fue presidente de la eléctrica  El Irati S.A., vicepresidente de Papelera Española, y cofundó la empresa cementera Cementos Portland. Igualmente estuvo ligado a la aparición de entidades bancarias navarras tales como La Vasconia y El Crédito Navarro.

Participó también en la creación de varias empresas editoriales: cofundó en 1903 el Diario de Navarra, cofundó y presidió Espasa-Calpe y fue presidente del periódico El Sol, de gran prestigio en los ambientes intelectuales y literarios de la época y donde entabló amistad con el filósofo español José Ortega y Gasset.

La célebre librería Casa del Libro, en la calle Gran Vía de Madrid, abrió sus puertas en 1923 de la mano de Serapio Huici como consejero de Espasa-Calpe.

Obras
Además de su actividad empresarial, dedicó esfuerzos a sus aficiones arqueológicas y artísticas. Cabe destacar sus conferencias publicadas como «La arquitectura cisterciense» (1922), «La iglesia de los Templarios de Torres del Río» (BCMHAN, 1924), «Marfiles de San Millán de la Cogolla y esculturas de Santo Domingo de Silos» (Madrid, Espasa-Calpe, 1925). La Cámara Oficial del Libro premió una obra cuya autoría compartió con Victoriano Juaristi: El santuario de San Miguel de Aralar y su retablo esmaltado. (Madrid, Espasa-Calpe, 1929).

El 1 de abril de 1953 le fue otorgada la Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil. La Diputación Foral de Navarra reconoció sus méritos con el nombramiento de Hijo Predilecto de Navarra el 12 de diciembre de 1953, día de su fallecimiento. Una de las calles principales de Villava lleva su nombre.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Serapio Huici en la Gran Enciclopedia Navarra
 Serapio Huici en la Auñamendi Eusko Entziklopedia

Empresarios de Navarra
Ingenieros de caminos, canales y puertos
Ingenieros de España del siglo XIX
Ingenieros de España del siglo XX
Editores de España del siglo XIX
Editores de España del siglo XX
Fallecidos en Madrid
Nacidos en Villava

Serapio Huici


Maxim este o formație românească de muzică pop fondată în 15 iulie 2013 la București.

Biografie

Debutul
Maxim a fost o trupă de muzică pop, formată de Adrian Sînă în anul 2013. Medvedi, Ciobota și Sucilea au fost concurenți în cadrul emisiunii-concurs X Factor, iar Laiu, ultimul sosit în trupă, vine din Chișinău, Republica Moldova.

Primul single s-a numit "50/50" și s-a bucurat și de un videoclip. Piesa a fost compusă de liderul trupei Akcent în studiourile Premium Artist, însă nu a avut impact mare la public, așa cum sperau băieții și Sînă.

2014

În 2014, cei patru băieți au lansat melodia "Sarutari criminale" înregistrată în studioul Premium Artist Studio. Versurile piesei au fost scrise de Adrian Sînă. Clipul este cel de-al doilea videoclip al formației Maxim, regizor fiind Bogdan Păun, iar DOP, Alexandru Mureșan. Piesa a ajuns rapid la inimile ascultătorilor, videoclipul a strâns peste 14 milioane de vizualizări pe YouTube, devenind una dintre cele mai difuzate piese ale anului 2014.
Mai târziu, Maxim a lansat piesa "Vreau să te", o poveste despre libertate și spiritul de aventură. Melodia a fost compusă de Sînă și s-a bucurat de un mare succes în rândul fanilor, dar și de difuzări pe radiourile din țară, urcând cu rapiditate în clasamente.

2015
În 2015, trupa Maxim a lansat piesa "Noapte fără tine", o melodie de dragoste ce a devenit populară cu mai bine de o lună în urma, după ce a fost cântată live la un concert. Aceasta a beneficiat și de un videoclip regizat de Slava Sîrbu, filmat în mai multe locuri din Dobrogea
 Tot în 2015, trupa a lansat piesa "Atât de bine" și a colaborat cu Andrei Vitan pentru piesa "Am dragostea ta".

Schimbări

Sucilea și Ciobota au părăsit trupa pentru a urma o carieră solo. Aceștia au fost înlocuiți de Iulian Selea, fost concurent la Vocea României și Adi Istrate, participant la X Factor.

2016
În 2016, Maxim a lansat piesa "Te trag"

Membri

Actuali
Adi Istrate
Iulian Selea

Foști
Gabriel Ciobota
Marcus Sucilea
Bogdan Medvedi
Alexander Laiu

Piese
50%50 - 2013
Sărutări criminale - 2014
Vreau să te - 2014
Noapte fără tine - 2015
Atât de bine - 2015
Am dragostea ta (feat. Andrei Vitan) - 2015
Te trag - 2016
Adu-ți aminte - 2016
Fata n-are nicio vina - 2017
Amar (feat. Laola) - 2018
I Love U (feat. Ackym) - 2018
Vivre (feat. REEA) - 2018

Premii și nominalizări

Referințe

Formații pop românești
Formații muzicale fondate în 2013
Cvartete muzicale

Maxim (formație)


Børnenes Kontor er en dansk dokumentarfilm fra 1926.

Handling
Kontorets boder på Gammel Torv. Børn i slumkvarterer. Tøjuddeling. Udflugt til Bakken. Flyveren Højriis skriver autografer. Ford Rodeo. Indsamling af penge på forskellige arbejdspladser (bl.a. DSB). Besøg hos en arbejdsløs familie i kommunens barakker. Julemad uddeles.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1926

Børnenes Kontor (dokumentarfilm fra 1926)


تقسم طاجيكستان إلى 3 ولايات،  أو فولاياتو بالإضافة إلى إدارة مستقلة للعاصمة دوشنبه.

المصدر: السكان والمساحة من لجنة الإحصاء السكاني الطاجيكية.

وتقسم كل ولاية إلى نواحي والتي تقسم هي الأخرى إلى تجمعات جماعات ثم قرى. وتحتوي طاجيكستان على 58 ناحية.

المراجع

تقسيمات البلد حسب البلد
تقسيمات البلدان في آسيا
تقسيمات إدارية من المستوى الأول حسب البلد
تقسيمات طاجيكستان
قوائم تقسيمات البلدان
قوائم متعلقة بطاجيكستان

ولايات طاجيكستان


La route régionale 212 () est une route régionale allant de Säkylä jusqu'à Huittinen en Finlande.

Présentation
La seututie 222 est une route régionale de Satakunta.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

212

Transport à Säkylä
Transport à Köyliö
Transport à Huittinen

Seututie 212


Varšavska bitka vojna je bitka koja se odvila u kolovozu 1920. godine u blizini Varšave tijekom Poljsko-sovjetskog rata i u kojoj je, iako na izmaku snaga, poljska vojska odnijela odlučujuću pobjedu i zaustavila komunistički prodor prema kršćanskoj Europi. Zbog toga se bitka naziva i "Čudo na Visli".

Poraz je potpuno osakatio sovjetsku vojsku, a susljedne poljske pobjede osigurat će poljsku nezavisnost te dovesti do mira u Rigi kojim će Poljska obraniti svoje istočne granice koje će takvima ostati sve do početka Drugog svjetskog rata, 1939. godine.

Britanski političar i diplomat Edgar Vincent smatrao je ovu bitku jednom od najvažnijih u povijesti čovječanstva upravo zato što je uspjela zaustaviti daljnje širenje komunizma u Europi. Naime, sovjetskom pobjedom u Poljsko-sovjetskom ratu i stvaranjem komunističke vlasti u Poljskoj, Sovjeti bi izbili neposredno na istočne granice Njemačke u kojoj je tada vladao značajan revolucionarni naboj.

Poljska vojna povijest

Varšavska bitka (1920.)


Le Viêt Nam, Viet Nam, Vietnam ou Viêtnam, en forme longue la république socialiste du Viêt Nam, est un pays d'Asie du Sud-Est, situé à l'est de la péninsule indochinoise. État d'idéologie communiste, le Viêt Nam a proclamé son indépendance en 1954 à la suite des accords de Genève. Membre de l'Organisation des Nations Unies (ONU), de l'Association des Nations de l'Asie du Sud-Est (ASEAN), de la Coopération économique pour l'Asie-Pacifique (APEC) et de l'Organisation Mondiale du Commerce (OMC), il a une forte présence sur la scène internationale. La politique étrangère du Viêt Nam représente l'ensemble des principes, orientations, programmes, ententes, institutions et actions qui caractérisent les relations du Viêt Nam avec les autres États.

Histoire

Politique étrangère avant 1954

Avant l'incursion des puissances occidentales en Asie du Sud-Est, le Viêt Nam a longtemps été un royaume tributaire de la Chine et cela faisait en sorte que la majorité de ses interactions avec d'autres acteurs mondiaux étaient filtrés par l'empire du Milieu.

À partir de la deuxième moitié du 19e siècle, la famille royale Nguyen a forcé la fermeture du pays au commerce étranger et au christianisme, et cela a créé beaucoup de mécontentement chez les puissances européennes. L'intervention française au Viêt Nam s'inscrivit dans un plan européen visant à ouvrir la Chine au commerce occidental, sous des prétextes de protection des chrétiens persécutés. En 1858, Napoléon III et le Second Empire interviennent en Asie du Sud-Est continentale et s'emparent du Sud du Vietnam, qu'ils annexent pour en faire la colonie de Cochinchine. Voulant sécuriser ce nouveau territoire et accaparer les richesses retrouvées dans le nord du pays, la France entame une nouvelle expédition avec le but d'unifier les trois régions du Vietnam. Cependant, en juin 1884, les Français parviennent à faire accepter par l'empereur du Viêt Nam le traité de Patenotre, qui confirme les protectorats français d'Annam et du Tonkin. Considéré par plusieurs comme un traité inégal, ce document officialise la colonisation du Viêt Nam par la France. Sous le protectorat français, la politique étrangère du Viêt Nam est administrée par la puissance occidentale, et ce, jusqu'en 1954, après que la France a signé les accords de Genève, reconnaissant l'indépendance de la partie nord du pays.

Politique étrangère 1954-1990

À la suite des accords de Genève, le Viêt Nam est plongé dans la Guerre Froide, un affrontement idéologique opposant les États-Unis et l'U.R.S.S.. Dirigé par des chefs communistes entrainé à Moscou, comme Hồ Chí Minh, la république socialiste du Viêt Nam s'alignera avec les soviétiques et ses pays satellites. L'alliance entre le Viêt Nam et la lointaine Union soviétique ne vient pas seulement de la formation « moscoutaire » des dirigeants de Hanoï; elle est nécessairement une parade contre la menace réelle ou mythique du grand voisin gênant du Nord, comme celle du Cambodge avec la Chine, ce « grand dragon », pour parer aux menaces bien réelles du voisin gênant d'Orient. La guerre froide ravagera le pays entre les années 1955 et 1975, lorsque les Américains débarqueront pour essayer de contrer l'expansion du communisme en Asie du Sud-Est. À cause de son association avec l'Union soviétique et de sa guerre avec les Américains, plusieurs pays provenant de l'occident seront frileux d'engager des relations diplomatiques avec le Viêt Nam. En raison des problèmes causés par la guerre et la réunification du pays, le Viêt Nam sort compétemment anéanti du conflit et doit affronter plusieurs problèmes économiques.

Après que le retrait américain en 1975, l'aide du Viêt Nam au Cambodge en 1978 et son conflit avec la Chine en 1979 s'ajoutent aux difficultés l'état, le gouvernement vietnamien s'isole diplomatiquement pour essayer de régler ses défis à l'interne. La politique de grande libéralisation de l'économie, introduite en 1986, a été nommée Dôi moi (Rénovation) par le sixième congrès national. C'était similaire à la perestroïka, mais le Parti Communiste Vietnamien tenait à montrer qu'il était distinctement vietnamien. Le Dôi moi façonnera la politique étrangère du Viêt Nam pour les années à venir.

Politique étrangère depuis 1990

En juin 1991, le Parti communiste a choisi son VIIe congrès pour annoncer que « le Viêt Nam [voulait] être ami de tous les pays de la communauté internationale, dans la lutte pour la paix, l'indépendance et le développement ». Or, cette intégration sur la scène internationale se fera à travers une nouvelle constitution, établit en 1992, qui poussera le Viêt Nam à développer une nouvelle économie marchande. Entre 1989 et 1996, alors que l'économie vietnamienne enregistrait une croissance régulière et vigoureuse, le gouvernement mit en œuvre le Modèle d'économie socialiste de marché avec un certain succès. Même si ce Modèle implique des réformes économiques d'envergure, les décideurs vietnamiens n'ont pas renoncé à leur objectif de long terme d'établir une économie socialiste basée sur les entreprises d'État et le secteur industriel. Depuis que le Viêt Nam a lancé sa politique du renouveau (Dôi moi) en 1986, le pays a rompu avec un système en quasi-autarcie et il a relancé la machine socio-économique. Cela a permis au Viêt Nam de rejoindre l'Association des Nations de l'Asie du Sud-Est (ASEAN) en tant que membre à part entière le 28 juillet 1996. De plus, le Viêt Nam est devenu le  pays admis dans l'Organisation mondiale du commerce (OMC) en janvier 2007.

Relations avec d'autres États

Coopération diplomatique

Le Viêt Nam a opté pour une politique étrangère axée essentiellement sur la recherche de soutiens financiers étrangers, indispensables à sa sécurité globale, et articulée autour d'une stratégie d'intégration volontariste de l'économie internationale par la diversification et la multilatéralisation des relations extérieures. Depuis sa politique de renouveau, le Viêt Nam a renforcé ses liens avec la communauté internationale. Cela s'est vue à travers des coopérations sur le plan régional. Sur le plan diplomatique, l'ASEAN a constitué un véritable appel d'air pour un Viêt Nam encore isolé ; c'était le vecteur le plus efficace pour améliorer l'image et la crédibilité du pays. Sur ce, le Viêt Nam espère promouvoir la paix, le développement et la coopération internationale à travers le monde. Le 27 février 2019 et le 28 février 2019, le Viêt Nam a joué un rôle important par rapport aux rapprochements entre le gouvernement américain et celui nord-coréen. En effet, il a accueilli, à Hanoi, le président des États-Unis, Donald Trump, et le dirigeant suprême de la Corée du Nord, Kim Jong-Un lors du deuxième sommet politique entre les deux pays.

Coopération commerciale

Après la fin de l'embargo américain en 1994, le Viêt Nam a peu développé ses relations commerciales avec d'autres acteurs commerciaux, surtout avec les pays qui étaient alignés avec les Américains.  L'Asie du Sud-Est est maintenant une des régions avec un énorme potentiel économique et offre d'excellentes occasions de commerce et d'expansion au pays prêt à s'engager. En 2018, le Viêt Nam a signé le Partenariat transpacifique global et progressiste (PTPGP). Le PTPGP créera l'un des plus grands blocs de libre‑échange du monde. Les 11 parties représentent un marché de  de personnes et un PIB de 10 T$ US. Ce partenariat comprenant des pays de l'Amérique, l'Asie et l'Océanie permet d'établir de bonnes relations commerciales sur une échelle internationale.

De plus, le Viêt Nam et l'Union Européenne se sont entendu sur un accord de libre-échange qui est entré en vigueur le 1 août 2020. Cet accord supprime les droits de douane, les formalités administratives et les autres obstacles auxquels les entreprises européennes sont confrontées lorsqu'elles exportent vers le Vietnam, facilite les échanges de biens essentiels tels que l'électronique, les produits alimentaires et les produits pharmaceutiques et ouvre le marché vietnamien aux exportations de services de l'UE. Parmi les produits vietnamiens les plus exportés, on y retrouve le pétrole, le textile, les chaussures, les produits de la pêche, le riz, les produits en bois, les électroniques et le café.

Coopération militaire
Avec les tensions qui se développent en mer de chine méridionale et l'expansionnisme chinois en Asie du Sud-Est, le Viêt Nam entreprend des mesures militaires pour assurer la sécurité de l'état. Un fort allié militaire dans la région sont les États-Unis. À cette fin, le secrétaire d'État américain, John Kerry, dans le cadre de sa visite au Viêt Nam en décembre 2013, a annoncé une aide américaine de  de dollars destinée à aider les pays d'Asie du Sud-Est à acquérir des frégates à grande vitesse et à former leur équipage. Les Américains continuent d'avoir une fort présence militaire dans la région avec des bases situées au Vietnam, aux Philippines et en Thaïlande.

Le Viêt Nam souligne l'importance de la coopération militaire et de défense de l'ASEAN alors que les défis régionaux continuent d'évoluer de manière compliquée dans le contexte de la pandémie de COVID-19. Or, la coopération militaire entre pays de l'ASEAN est devenu une relation primordiale pour gérer les dégâts causés par des désastres naturels. La gestion des catastrophes est d'abord une affaire civile, mais elle est devenue dans la dernière décennie un domaine dans lequel se sont particulièrement investies les instances militaires régionales. Cette entraide régionale favorise les liens entre pays.

Autres coopérations internationales
En raison de son passé colonial français, le Viêt Nam est le pays le plus francophone en Asie du Sud-Est. En 1997, soit près de  après la politique de Renouveau, le Viêt Nam est choisi pour devenir le pays-hôte du 7è Sommet de la Francophonie. Le Viêt Nam a, pour la première fois, l'occasion d'organiser une telle conférence de dimension internationale, rassemblant de nombreux chefs d'États et de gouvernements.

À cause de son emplacement géographique, le Viêt Nam est un des pays en Asie qui est le plus touché par les changements climatiques. Les enjeux multiples du changement environnemental, qu'il s'agisse de l'augmentation du niveau de la mer ou des événements météorologiques extrêmes à la puissance et fréquence croissantes (tempêtes, mousson, etc.) provoquent une certaine prise de conscience dans les cercles dirigeants. Cela pousse le gouvernement à entreprendre des actions avec d'autres états pour essayer de minimiser les impacts que les changements climatiques peuvent avoir sur le territoire. Le Viêt Nam a initié une coopération étroite avec la Société de toxicologie et de chimie de l'environnement de l'Asie-Pacifique afin d'élaborer des politiques de gestion de l'environnement et de renforcer les capacités en matière de mise en place d'un réseau d'experts et de scientifiques dans la surveillance de l'environnement.

Autres aspects

ASEAN

À la suite de la reconstruction de son économie, le Viêt Nam a rejoint l'Association des nations de l'Asie du Sud-Est (ASEAN). Membre de l'ASEAN, le Viêt Nam voit s'accélérer la croissance économique, le progrès social et le développement culturel dans la région grâce à des efforts conjoints pour renforcer les bases d'une communauté prospère et pacifique des nations de l'Asie du Sud-Est. Sur le plan économique, le Viêt Nam a rapidement renforcé son économie. En 2008, 16 % des exportations et 24,3 % des importations du Viêt Nam provenaient de pays membres de l'ASEAN.

Aujourd'hui, le Viêt Nam est un des pays membres les plus importants de l'association et il espère faire rayonner l'Asie du Sud-Est à une échelle internationale avec l'aide des autres pays. Assumant la présidence de l'ASEAN en 2020, en pleine pandémie de Covid-19, il a accueilli du 12 au  (en visioconférence) le  de l'ASEAN et réunions connexes, qui a notamment abouti à la signature du Partenariat régional économique global (RCEP) liant les dix pays de l'ASEAN à cinq de ses principaux partenaires dans la région indopacifique Chine, Japon, Corée du Sud, Australie et Nouvelle-Zélande, formant désormais la plus grande zone de libre-échange au monde. Finalement, l'adhésion du Viêt Nam à l'ASEAN a favorisé et facilité les relations entre les pays de l'Asie du Sud-Est.

Relation avec les États-Unis

Sur le plan international, les propos du Britannique Lord Palmerston en 1848 paraissent aujourd'hui encore d'actualité en ce qui concerne le rapprochement entre le Viêt Nam et le monde extérieur, ce que d'aucuns caractérisent de pragmatisme politicoéconomique au service des intérêts nationaux :  Même si le Viêt Nam et les États-Unis ont eu une relation compliquée lors de la deuxième moitié du , le partenariat États-Unis - Viêt Nam s'est grandement amélioré depuis.

Après que les Américains ont levé leur embargo commercial et financier en 1994, le Viêt Nam est devenu un allié important des États-Unis en Asie du Sud-Est. Les quatre secteurs prioritaires en matière de coopération entre le Viêt Nam et les États-Unis sont l'éducation, l'environnement et le changement climatique, le commerce, (avec le souhait de signer rapidement l'accord de partenariat transpacifique), mais aussi le renforcement de la sécurité régionale. Avec la montée de la Chine dans la région, le Viêt Nam cherche des alliés afin d'éviter un affrontement inégal. À cette fin, le Viêt Nam a intensifié sa coopération militaire avec les États-Unis, surtout en mer de Chine méridionale. En 2020, 27,4 % de toutes les exportations vietnamiennes étaient destinées aux États-Unis.

Relation avec la Chine

Étant son voisin frontalier, la Chine a laissé de fortes impressions sur l'histoire du Viêt Nam. L'alternance entre phase de frictions, de négociations et d'avancées diplomatiques est une constante dans les relations entre le Viêt Nam et la Chine. L'émergence et la croissance du communisme se sont avérées former de bonnes relations entre les deux pays. Pendant la première guerre d'Indochine et la guerre du Vietnam, la Chine a soutenu le Viêt Nam avec une grande quantité d'équipements, de conseillers et d'aide à la planification. La Chine a été le premier pays à reconnaître la nouvelle République démocratique du Viêt Nam en 1950.

Depuis la réunification de 1975, les relations entre la Chine et le Viêt Nam se sont rapidement détériorées. En 1979, une guerre sino-vietnamienne a éclaté à la suite de tensions proches de leur frontière commune. Les tensions se sont ravivées entre les deux pays à la suite de gestes provocateurs en mer de Chine méridionale. Elles ont atteint un point paroxystique en mai 2014 à la suite de l'installation à proximité des îles Paracels, et à 240 km de la côte vietnamienne, de la plate-forme de forage chinoise HYSY 981. À cause de ses multiples voies maritimes et de ses ressources naturelles, la Mer de Chine méridionale reste un endroit géopolitiquement chaud pour les pays côtiers.

Aujourd'hui, la Chine et le Viêt Nam essayent de collaborer afin d'améliorer leurs relations diplomatiques et économiques.

Notes et références

Politique étrangère du Viêt Nam


Die Saison 2006/07 der Oberliga Südwest war die 29. Spielzeit der Fußball-Oberliga Südwest seit ihrer Wiedereinführung im Jahr 1978 und die 13. als vierthöchste Spielklasse in Deutschland. Die Meisterschaft und den Aufstieg in die Regionalliga sicherte sich der FSV Ludwigshafen-Oggersheim mit neun Punkten Vorsprung auf die zweite Mannschaft des 1. FSV Mainz 05.

Die sportlichen Absteiger waren der FSV Salmrohr, SG 06 Betzdorf und TuS Hohenecken. Zudem stieg die zweite Mannschaft des 1. FC Saarbrücken ab, da die erste Mannschaft der Saarbrücker in derselben Spielzeit von der Regionalliga in die Oberliga abstieg. Der Aufsteiger FC Kutzhof zog seine Mannschaft noch vor dem Saisonstart wegen der Eröffnung eines Insolvenzverfahrens vom Spielbetrieb zurück, wodurch nur 17 Mannschaften am Ligabetrieb teilnahmen.

Die Aufsteiger waren der SC 07 Idar-Oberstein aus der Verbandsliga Südwest, der SV Roßbach/Verscheid aus der Rheinlandliga und die Sportfreunde Köllerbach aus der Verbandsliga Saar. Aus der Regionalliga Süd stiegen der 1. FC Saarbrücken, FK Pirmasens und die zweite Mannschaft des 1. FC Kaiserslautern ab.

Der Torschützenkönig wurde Shpejtim Arifi vom Meister FSV Ludwigshafen-Oggersheim mit 19 Treffern.

Tabelle

|}

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte, die Gastmannschaft in der oberen Zeile aufgelistet.

Weblinks
 Oberliga Südwest 2006/07 bei kicker.de

2006
Fußballsaison 2006/07

Fußball-Oberliga Südwest 2006/07


بلدة حمورية (ريف دمشق) في محافظة ريف دمشق
 تمر الحمورية

حمورية (توضيح)


ජේම්ස් නොක්ස් පෝක් (නොවැම්බර 2, 1795 – ජූනි 15, 1849), 1845 වසරෙහි සිට 1849 වසර දක්වා එක්සත් ජනපදයෙහි 11වන ජනාධිපතිවරයා ලෙසින් සේවය කළේය.

ජේම්ස් කේ. පෝක්


Denens is a municipality in the Swiss canton of Vaud, located in the district of Morges.

History
Denens is first mentioned in 1005 as Disnens.

Geography
Denens has an area, , of .  Of this area,  or 85.1% is used for agricultural purposes, while  or 3.0% is forested.   Of the rest of the land,  or 11.6% is settled (buildings or roads) and  or 0.3% is unproductive land.

Of the built up area, housing and buildings made up 7.6% and transportation infrastructure made up 3.0%.  Out of the forested land, 1.5% of the total land area is heavily forested and 1.5% is covered with orchards or small clusters of trees.  Of the agricultural land, 66.9% is used for growing crops and 2.4% is pastures, while 15.8% is used for orchards or vine crops.

The municipality was part of the Morges District until it was dissolved on 31 August 2006, and Denens became part of the new district of Morges.

The municipality is located on a plateau above the Morges river.

Coat of arms
The blazon of the municipal coat of arms is Argent, on a Coupeaux Vert a Crow statant Sable beaked Or.

Demographics
Denens has a population () of .  , 14.1% of the population are resident foreign nationals.  Over the last 10 years (1999–2009 ) the population has changed at a rate of 13.4%.  It has changed at a rate of 6.1% due to migration and at a rate of 7.5% due to births and deaths.

Most of the population () speaks French (515 or 88.6%), with German being second most common (31 or 5.3%) and English being third (9 or 1.5%).  There are 3 people who speak Italian.

Of the population in the municipality 135 or about 23.2% were born in Denens and lived there in 2000.  There were 222 or 38.2% who were born in the same canton, while 118 or 20.3% were born somewhere else in Switzerland, and 100 or 17.2% were born outside of Switzerland.

In  there were 3 live births to Swiss citizens and 1 birth to non-Swiss citizens, and in same time span there was 1 death of a Swiss citizen.  Ignoring immigration and emigration, the population of Swiss citizens increased by 2 while the foreign population increased by 1.  There  were 4 Swiss women who immigrated back to Switzerland.  At the same time, there were 7 non-Swiss men and 3 non-Swiss women who immigrated from another country to Switzerland.  The total Swiss population change in 2008 (from all sources, including moves across municipal borders) was a decrease of 18 and the non-Swiss population increased by 6 people.  This represents a population growth rate of -1.7%.

The age distribution, , in Denens is; 74 children or 11.1% of the population are between 0 and 9 years old and 98 teenagers or 14.7% are between 10 and 19.  Of the adult population, 66 people or 9.9% of the population are between 20 and 29 years old.  89 people or 13.3% are between 30 and 39, 112 people or 16.8% are between 40 and 49, and 86 people or 12.9% are between 50 and 59.  The senior population distribution is 67 people or 10.0% of the population are between 60 and 69 years old, 50 people or 7.5% are between 70 and 79, there are 24 people or 3.6% who are between 80 and 89, and there is 1 person who is 90 and older.

, there were 245 people who were single and never married in the municipality.  There were 288 married individuals, 20 widows or widowers and 28 individuals who are divorced.

 the average number of residents per living room was 0.55 which is fewer people per room than the cantonal average of 0.61 per room.  In this case, a room is defined as space of a housing unit of at least 4 m² (43 sq ft) as normal bedrooms, dining rooms, living rooms, kitchens and habitable cellars and attics.  About 64.6% of the total households were owner occupied, or in other words did not pay rent (though they may have a mortgage or a rent-to-own agreement).

, there were 215 private households in the municipality, and an average of 2.6 persons per household.  There were 43 households that consist of only one person and 25 households with five or more people.  Out of a total of 224 households that answered this question, 19.2% were households made up of just one person.  Of the rest of the households, there are 68 married couples without children, 77 married couples with children  There were 18 single parents with a child or children.  There were 9 households that were made up of unrelated people and 9 households that were made up of some sort of institution or another collective housing.

 there were 104 single family homes (or 68.9% of the total) out of a total of 151 inhabited buildings.  There were 21 multi-family buildings (13.9%), along with 23 multi-purpose buildings that were mostly used for housing (15.2%) and 3 other use buildings (commercial or industrial) that also had some housing (2.0%).  Of the single family homes 11 were built before 1919, while 25 were built between 1990 and 2000.  The greatest number of single family homes (33) were built between 1981 and 1990.  The most multi-family homes (7) were built before 1919 and the next most (4) were built between 1961 and 1970.  There were 2 multi-family houses built between 1996 and 2000.

 there were 245 apartments in the municipality.  The most common apartment size was 4 rooms of which there were 58.  There were 3 single room apartments and 112 apartments with five or more rooms.  Of these apartments, a total of 209 apartments (85.3% of the total) were permanently occupied, while 34 apartments (13.9%) were seasonally occupied and 2 apartments (0.8%) were empty.  , the construction rate of new housing units was 0 new units per 1000 residents.  The vacancy rate for the municipality, , was 0.36%.

The historical population is given in the following chart:

Sights
A remarkable feature of Denens is its scarecrow competition, in which the residents of Denens fashion scarecrows of all kinds. They are then displayed around the municipality, giving this delightful village a quirky and distinct look, and the ability to visitors to vote for the best scarecrow. Originally, this competition was held every two years but its organisation has now decreased to once every four or five years.

Politics
In the 2007 federal election the most popular party was the SVP which received 23.4% of the vote.  The next three most popular parties were the SP (15.07%), the FDP (14.58%) and the LPS Party (13.09%).  In the federal election, a total of 223 votes were cast, and the voter turnout was 52.0%.

Economy
, Denens had an unemployment rate of 3.1%.  , there were 56 people employed in the primary economic sector and about 12 businesses involved in this sector.  12 people were employed in the secondary sector and there were 6 businesses in this sector.  32 people were employed in the tertiary sector, with 12 businesses in this sector.  There were 292 residents of the municipality who were employed in some capacity, of which females made up 44.2% of the workforce.

 the total number of full-time equivalent jobs was 62.  The number of jobs in the primary sector was 29, all of which were in agriculture.  The number of jobs in the secondary sector was 11 of which 3 or (27.3%) were in manufacturing and 8 (72.7%) were in construction.  The number of jobs in the tertiary sector was 22.  In the tertiary sector; 4 or 18.2% were in wholesale or retail sales or the repair of motor vehicles, 1 was in the movement and storage of goods, 4 or 18.2% were in a hotel or restaurant, 1 was in the information industry, 5 or 22.7% were technical professionals or scientists, 5 or 22.7% were in education.

, there were 19 workers who commuted into the municipality and 226 workers who commuted away.  The municipality is a net exporter of workers, with about 11.9 workers leaving the municipality for every one entering.  Of the working population, 9.9% used public transportation to get to work, and 69.5% used a private car.

Religion
From the , 148 or 25.5% were Roman Catholic, while 291 or 50.1% belonged to the Swiss Reformed Church.  Of the rest of the population, there were 29 individuals (or about 4.99% of the population) who belonged to another Christian church.  There were 10 (or about 1.72% of the population) who were Islamic.  There were 1 individual who belonged to another church.  93 (or about 16.01% of the population) belonged to no church, are agnostic or atheist, and 21 individuals (or about 3.61% of the population) did not answer the question.

Education
In Denens about 205 or (35.3%) of the population have completed non-mandatory upper secondary education, and 136 or (23.4%) have completed additional higher education (either university or a Fachhochschule).  Of the 136 who completed tertiary schooling, 57.4% were Swiss men, 27.9% were Swiss women, 9.6% were non-Swiss men and 5.1% were non-Swiss women.

In the 2009/2010 school year there were a total of 101 students in the Denens school district.  In the Vaud cantonal school system, two years of non-obligatory pre-school are provided by the political districts.  During the school year, the political district provided pre-school care for a total of 631 children of which 203 children (32.2%) received subsidized pre-school care.  The canton's primary school program requires students to attend for four years.  There were 48 students in the municipal primary school program.  The obligatory lower secondary school program lasts for six years and there were 52 students in those schools.  There were also 1 students who were home schooled or attended another non-traditional school.

, there were 21 students in Denens who came from another municipality, while 90 residents attended schools outside the municipality.

References

External links

http://www.denens.ch

Denens