Southeast Asian mancalas are a subtype of mancala games predominantly found in Southeast Asia. They are  known as congklak (VOS Spelling: tjongklak), congkak, congka, and dakon in Indonesia,  congkak  in Malaysia and Brunei, and sungkâ  in the Philippines. They differ from other mancala games in that the player's store is included in the placing of the seeds. Like other mancalas, they vary widely in terms of the rules and number of holes used.

Names

Southeast Asian mancalas are generally known by variations of similar cognates which are likely onomatopoeiac. The names have also come to mean the cowrie shells, predominantly used as the seeds of the game. These names include   (VOS Spelling: tjongklak;  also spelled as tsjongklak in Dutch sources), , , and  in Indonesia,  congkak  in Malaysia, Brunei, and Singapore, and sungkâ (also spelled chonca or chongca by Spanish sources)  in the Philippines.

Historical records show that similar games also existed in Sri Lanka (where it is known as chonka) and India. In Tamilnadu, India, it is known as Pallanguzhi. A similar game is still found in the Maldives, where it is known as ohlvalhu (where valhu means "eight", so literally "eight holes"). It has also spread to the Marianas (where it is known as chongka) and Taiwan via relatively recent Filipino migrations.

Other names for the game include  or dhakon (Javanese), kunggit (Philippines), dentuman lamban (Lampung), mokaotan, maggaleceng, aggalacang or nogarata (Sulawesi), and naranj (Maldives). pallankuzhi (India Tamilnadu)

History
The oldest mancala game boards were found in a ruined fort of Roman Egypt and date back to the 4th century AD. The original route of dispersal of mancalas into Southeast Asia is unknown. It may have originally entered Southeast Asia via Austronesian trading routes with South Asia.

Indonesia has the largest variation of Southeast Asian mancalas and thus may be likely to be at least one of the major entry points, though this may also be just an artifact of the country's size. Where the characteristic Southeast Asian ruleset originates from is still unknown.

Description

Southeast Asian mancalas are played by two people on carved wooden elongated boat-shaped boards with cup-shaped holes. Most variants have two sets of seven holes for each player, plus two larger holes at each end which are known as the "stores" of the players. However, the number of holes can vary, ranging from three to nine or more (excluding the stores), and these variants (which can also differ in the rules) can coexist in one area.

Mancala games are played with "seeds" or "counters", which are usually made from small cowrie shells, pebbles, or tamarind seeds. The holes in Southeast Asian mancalas are typically deeper and larger than variants in mainland Asia and Africa, since the seeds used are larger. A total of 98 pieces are used in the seven-hole board version.

In Indonesia, the holes are called anak ("child"), while the larger store holes are called indung ("mother"). In the Philippines, the holes are called bahay or balay ("house"), while the store hole is called ulo ("head").

Rules
The rules for the most common seven-hole mancala versions in Brunei, Indonesia, Malaysia, the Maldives, Marianas, and the Philippines are almost identical. Each player controls the seven holes on the side of the board to their left, and their score is the number of seeds in their store holes. Seven seeds are placed in each small hole except for the players' store hole. The objective of the game is to capture more seeds in the store than one's opponent.

Both players begin simultaneously by scooping up all the seeds in any hole on their side. Each drops a seed into the next hole and continues clockwise depositing one seed into every hole thereafter. A player drops a seed into their store each time they pass it but does not deposit any into their opponent's store.

How the game continues, depends on where the last seed of each scoop is deposited.

If the seed drops into the player's own store: the player scoops up the seeds from any of their holes and distributes them in the holes round the board but not in their opponent's store.

If the seed drops into a hole (on either side of the board) containing seed: The player scoops up all of the seeds in that hole and continues distributing them as described above.

If the seed drops into the player's hole which is without seeds: The player is entitled to collect the seeds in their opponent's store directly opposite their own. These seeds collected from their opponent's holes together with their last seed are deposited in their own store. If the opponent's store opposite their own is empty, they deposit only their last seed in their own store. They forfeit their turn and stop playing. It is the opponent's turn now to distribute the seeds.

If the seed drops into an empty hole belonging to the opponent: the player forfeits their turn and stops playing. They also forfeit their seeds and leave it in the opponent's hole. It is the opponent's turn now to distribute the seeds.

The first round ends when a player has no more seeds in their holes. The remaining seeds are awarded to their opponent.

Play resumes in the second round with players redistributing seeds from their own store to their own holes. Beginning from left to right, seven seeds are placed in each hole. If a player does not have sufficient seeds to fill their own holes, the remaining holes are left empty and are considered 'burnt'. The leftover seeds are deposited into their own store. The opponent deposits excess seeds they have won into their own store.

The loser gets to start the second round. Play is continued as before but players will bypass 'burnt' holes and no seeds are to be dropped into these holes. If a seed is accidentally dropped into a 'burnt' holes, it is confiscated and stored in the opponent's store.

Play continues until one player loses all of their holes or concedes defeat.

Cultural significance
The game is regarded as useful for developing certain mathematical principles.

The second series Malaysian Ringgit 10 sen coin has a Congkak board on the reverse in recognition of the long history of congkak in Malaysia.

Dakon stones

In Java, the term "dakon stone" refers to the similarly pitmarked stones from the bronze-iron age period of Indonesia. These stones have rows of 4 or 5 cup-shaped holes (called "cupules" in archaeology) and two holes at each end, a formation which has much in common with that of congklak. This prehistoric dakon stones is unrelated to the game and were probably employed in ceremonies to propitiate ancestors. Such stones can be found around Java.

Similar cup-shaped depressions are also found in other Austronesian cultures, most notably in Polynesia.

See also
Sepak takraw
Carrom

References

External links
A congklak page.
Jeroen Donkers Dakon page.
Oware/Awale and other Mancala games – an informative page
Congkak game on iPhone by Rojak Mobile Entertainment
Sungka Game Information

Traditional mancala games
Malay culture
Malaysian culture
Indonesian traditional games
Philippine games
Solved games

tl:Sungka

Southeast Asian mancala


El Papiro 23 (en la numeración Gregory-Aland), designado como 23, es una copia antigua del Nuevo Testamento en griego. Es un manuscrito en papiro de la Epístola de Santiago, contiene únicamente Santiago 1:10-12,15-18. El manuscrito ha sido asignado paleográficamente a principios del .

Descripción

Los Nombres sagrados están escritos completamente, las abreviaturas se usan solo al final de las líneas. Se ha observado la aparición de la no gramática αποσκιασματος encontrada en el Códice Sinaítico y el Vaticano en Santiago 1:17.

El texto griego de este códice es una representación del tipo textual alejandrino (o más bien protoalejandrino). Aland lo ubicó en la Categoría I. Este manuscrito muestra una grandísima coincidencia con los códices א A C, que representa el mejor texto de las Epístolas católicas, y luego con el Códice Vaticano y el Papiro 74.

Actualmente está guardado en la Universidad de Illinois (G. P. 1229) en Urbana, Illinois.

Véase también

 Lista de papiros del Nuevo Testamento

Referencias

Lectura adicional

 B. P. Grenfell & A. S. Hunt, Oxyrynchus Papyri X, (Londres 1914), pp. 16-18. (en inglés)
 R. H. Charles, Revelación de St. Juan, ICC, vol. II (Edinbourgh, 1920), pp. 448-450. (en inglés)

Enlaces externos
 23 (P.Oxy 1229) verso Santiago 1:10-12
 23 (P.Oxy 1229) reverso Santiago 1:15-18

Papiros del Nuevo Testamento
Manuscritos bíblicos del siglo III
Manuscritos del Nuevo Testamento en griego antiguo

Papiro 23


Ilgaz, Çankırı ilinin bir ilçesidir.

Tarihçe
Osman Gazi zamanında fethi neredeyse tamamlanmış ve Emir Karatekin komutasında Türk toprakları olmuştur.

Coğrafya
İlin kuzeyinde; güneyden Yapraklı ve Korgun, batıdan Kurşunlu ve Bayramören, doğudan Kastamonu'nun Tosya ve İhsangazi ilçeleriyle çevrilidir. İlçenin kuzey doğusunda uzanan, Hacet Tepesi'nde 2.546 m'ye ulaşan Ilgaz Dağları, güneyde Devrez Çayı'na yer yer dik yamaçlarla iner. Devrez Çayı vadisinde yükselti 900 m dolayına düşer. Vadi boyunca uzanan 1.500 m dolayında Köroğlu Dağları uzanır. Doğu-batı yönünde ilçeyi geçen Devrez Çayı, kuzey ve güneyden inen irili ufaklı çaylarla beslenir. Bunların en önemlileri Gökçay ve Bozan dereleridir.

İklim
Yıllık ortalama sıcaklık, 8-10 °C, yağış tutarı 400–500 mm'dir. İlçenin doğal bitki örtüsünü ise sarıçam, köknar ve karaçam ormanları oluşturur.

Ekonomi
İlçenin ekonomisi tarım ve hayvancılığa dayalıdır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Ilgaz, Çankırı


Sunku (en , en , en ) est une municipalité du raïon de Karhumäki en république de Carélie.

Géographie
Sunku est situé sur les rives du lac Putkozero, à 56 km au sud-est Karhumäki.
La municipalité de Sunku a une superficie de .

Sunku est bordé au nord-ouest par Karhumäki, au nord-est par Poventsa du raïon de Karhumäki, au sud par Tolvoja et Suurlahti et à l'ouest par Käppäselkä du raïon de Kontupohja.

55,2 % de la superficie est constituée d'eau, 38,7 % de forêt et 5,1 % de terres agricoles.

Démographie
Recensements (*) ou estimations de la population

Galerie

Bibliographie

Références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Village dans la république de Carélie
Raïon de Medvejegorsk

Sunku


Dai Fujimoto (født 2. maj 1990) er en japansk tidligere professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Roasso Kumamoto.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Dai Fujimoto


عثمان باتور ()  (بين ين ōusīmàn Bātúěr) (ولد عام 1899 — 29 أبريل 1951) ولد في مقاطعة كوكتوغاي، ولاية ألتاي، سنجان جمهورية الصين الشعبية.

يعتبر عثمان باتور أحد الأبطال في سنجان المعروفة تاريخيا بتركستان الشرقية، حيث كافح لأجل حرية الشعب الكازاخي. وبعد نضال طويل لنيل الحرية، تم القبض عليه في جنوب الولاية سنجان، وأرسل إلى أرومتشي حيث أعدم بتاريخ 29 أبريل 1951. وبعد موته فر أنصاره عبر جبال الهملايا. وقد تم نقلهم بعد ذلك إلى تركيا حيث لا يزالون إلى الآن.

اقرأ أيضا

 نزوح الكازاخ من سنجان

أشخاص أعدمتهم الصين رميا بالرصاص
أشخاص أعدموا من سنجان
أعلام جمهورية الصين معدومون
الإسلام في الصين
إعدامات القرن 20 في الصين
إعدامات حسب الطريقة
صينيون من أصل كازاخستاني
عسكريون صينيون
كازاخ الصين
كازاخستانيون
مسلمون صينيون
مواليد 1899
وفيات 1370 هـ
وفيات 1951
وفيات في أورومتشي

عثمان باتور


A wadcutter is a special-purpose flat-fronted bullet specifically designed for shooting paper targets, usually at close range and at subsonic velocities typically under approximately .  Wadcutters have also found favor for use in self-defense guns, such as .38 caliber snubnosed revolvers, due to shorter barrel lengths, lower bullet velocities, and improved lethality. Wadcutters are often used in handgun and airgun competitions.

Bullet profile

A wadcutter has a flat or nearly flat front that is typically as wide as the caliber size or only slightly smaller in diameter than caliber size. For target shooting, a wadcutter cuts a very clean hole through the paper target, making it easier to score and ideally reducing errors in scoring the target in the favor of the shooter. Because the flat nosed bullet is not well suited for feeding out of a magazine, wadcutters are normally used in revolvers or in specially designed semi-automatic pistols, such as the Smith & Wesson Model 52. Although this is not always the case, as some wadcutters may have rounded bullet nose profiles.

Types of firearm wadcutters
A variety of wadcutter types exist: HBWC (Hollow Base Wadcutter), DEWC (Double-ended wadcutters), BBWC (Beveled-Base Wadcutters), and SWC (Semi-Wadcutters). HBWC rounds are best used at only the lowest velocities, as by being hollow at the rear end, they can split under heavy loads. DEWC rounds are best suited for automatic press reloading uses, as they may be used when loaded with either end pointed forward. BBWC have been developed to permit easier bullet insertion into the case when reloading.  SWC rounds were developed to permit them to be loaded in either semi-automatic pistols or revolvers, where the rounded bullet shape often works better with feed ramps on semi-automatic pistols, and they are often used for heavy loads intended either for hunting or for self-defense. Some SWC bullet designs have a smaller diameter rear end, making these bullets suitable for use with gas checks. Properly lubricated SWC bullets with gas checks are suitable for use at velocities exceeding , the gas check reducing leading within the bore.

Accuracy
The maximum accurate distance of wadcutters varies considerably with the shape of the front of the bullet. Full caliber diameter wadcutters are suitable for use only at short ranges, typically not being used at ranges exceeding  where accuracy is especially desirable. At distances beyond , full caliber diameter wadcutters become highly inaccurate.  On the other hand, SWC bullets can maintain high accuracy at ranges exceeding . In general, semi-wadcutters having a partially rounded nose are more accurate than wadcutters having a flat-front profile. In contrast, flat-front profile wadcutters tend to have improved lethality for hunting or self-defense purposes.

Lubrication and bullet crimping
Lead wadcutters require proper lubrication to prevent leading (buildup of lead deposits) of rifling and forcing cones when used in firearms.  With proper lubrication, no leading for solid lead wadcutters occurs until velocities exceed approximately .  Without proper lubrication, however, severe leading can occur quickly, in as few as a couple of rounds. Most DEWC, BBWC, HBWC, and SWC bullets have 1, 2, or 3 lubrication grooves, with or without an additional 1 or 2 crimping grooves. (Having two crimping grooves is sometimes seen in dual-use bullets, such as intended for use with both .38 Special and .357 Magnum cartridges, or, similarly, for use with both .44 Special and .44 Magnum cartridges, in instances where overall cartridge lengths may need to be set differently so as to achieve the highest accuracy.) Used in revolvers, wadcutters must be roll crimped.  Used in semi-automatic pistols, wadcutters must be taper crimped. Used in single-shot firearms (e.g., Thompson Center Contender or Encore), no crimping is absolutely required, but higher velocities may be achieved with either a roll or taper crimp, depending on cartridge, to permit pressure to rise higher before the bullet is released from the brass case.

Indoor wadcutters
Wadcutter bullets for center-fire firearms often have a modified profile with a reduced-diameter central point or rounded section. This was developed to allow the use of wadcutter bullets without causing excessive damage to the rubber anti-splashback curtain on indoor ranges. This profile produces a clean cut without tearing of the paper on the paper target for scoring but will only partially deform a rubber curtain and rebound before penetrating enough to cut the surface of the rubber mat.

Bullet loading techniques
Wadcutters can be loaded flush with the brass case opening or they may be set to extend out of the brass case, depending on what provides the most accuracy; the desired powder capacity of the case; or other desired criteria. Both varieties of wadcutters (flush, or non-flush) are commercially available. Although primarily intended for target practice, wadcutters can be used for close-in self-defense and hunting because their sharp edges and close-range accuracy are claimed to increase lethality.

Leading effects
Wadcutters are typically made from lead. Deposition of lead into the rifling grooves of barrels and into the forcing cones of revolvers limits the maximum usable velocity of wadcutters to less than about 900 ft/s. A Modern solution to leading at higher velocities is powder coating the lead projectile, encasing it in a protective shell. Shots fired at higher velocities may cause severe leading of the rifling and of the forcing cone, introducing a potentially dangerous condition from overpressure if full metal jacket bullets are subsequently fired without first removing the lead buildup.  Either a mechanical lead-removing tool (i.e., a Lewis Lead Remover or a generic equivalent) and/or chemical removal techniques may be used to remove the lead build-up caused from shooting wadcutters at too high a velocity.

Air rifle and pistol wadcutters

Target airguns used for 10 metre air rifle and 10 metre air pistol competitions generally shoot wadcutter pellets at muzzle velocities around . The use of wadcutter match diabolo pellets is nearly universal in airgun target shooting where paper targets are used, at distances of  or less.

See also
 Elmer Keith
 Semiwadcutter
 Smith & Wesson Model 52

References

Bullets
Firearm terminology

Wadcutter


Kromozom 15, toplamda 22 çift olan otozomal insan kromozomlarından onbeşincisidir. İnsanlarda normalde bir çift halinde bulunur. 100 milyon baz çiftine ve toplam hücre DNA'sının %3 ya da %3,5'ine sahiptir. Kromozom 15, muhtemelen 700 ile 900 arasında gen içermektedir.

Genler
Kromozom 15 üzerinde bulunan genlerden bazıları:

 FAH: fumarilasetoasetat hidrolaz(fumarilasetoasetaz)
 FBN1: fibrillin 1 (Marfan sendromu)
 HEXA: hegzozaminidaz A (alfa polipeptid)
 IVD: izovaleril Koenzim A dehidrojenaz
 OCA2: okülokutanöz albinizm II (pembe-göz dilution homoloğu, fare)
 RAD51: RAD51 homoloğu (RecA homoloğu, E. coli) (S. cerevisiae)
 STRC: stereosilin
 UBE3A: ubikuitin protein ligaz E3A (insan papilloma virüs E6-ilişkili protein, Angelman sendromu)
 PML: promiyelositik lösemi proteini (RARalpha ile birlikte t(15,17)'u içerir, akut promiyelositik löseminin önde gelen nedeni.

Hastalıklar
Kromozom 15 üzerinde bulunan genlerle ilgili olan hastalıkların bazıları:

 Angelman sendromu
 Meme kanseri
 İzovalerik asidemi
 Marfan sendromu
 Sendromik olmayan sağırlık
 Sendromik olmayan sağırlık, otozomal resesif
 Prader-Willi sendromu
 Tay-Sachs hastalığı
 Tirozinemi
 Idic15

Kromozom 15 (insan)


Uma Sessão Solene de Boas-Vindas pode ser realizada quando a visita de chefes de Estado estrangeiros ou líderes de organizações internacionais de que Portugal faça parte. Normalmente, realiza-se enquadrado numa visita de Estado a Portugal, à exceção da sessão solene ao Presidente da Ucrânia, Volodymyr Zelensky, a 21 de abril de 2022, que fez através de videoconferência, devido à situação de conflito provocada pela invasão da Ucrânia pela Rússia em 2022. Essas sessões contam com a intervenção do chefe de Estado estrangeiro ou líder de organizações internacionais de que Portugal faça parte e do Presidente da Assembleia da República Portuguesa.

Convidados

Polémicas
Apesar de se tratarem de chefes de Estado de países estrangeiros, várias sessões solenes de boas-vindas foram revestidas de polémica. O primeiro exemplo deu-se em 1985, quando os deputados do Partido Comunista Português e do MDP/CDE abandonaram o hemiciclo quando o Presidente dos Estados Unidos Ronald Reagan se preparava para falar, o que lhe valeu proferir a frase "As bancadas à esquerda parecem desconfortáveis".

Nas sessões solenes em que intervieram os Reis de Espanha (Juan Carlos em 2000 e Filipe VI em 2016) e o Presidente de Angola João Lourenço (em 2018), a bancada parlamentar do Bloco de Esquerda não aplaudiu as intervenções dos dois últimos, enquanto que no primeiro não esteve presente na sessão.

Mais recentemente, devido à posição do Partido Comunista Português em relação à invasão da Ucrânia pela Rússia em 2022, o partido recusou-se a comparecer à sessão solene em que o Presidente da Ucrânia Volodymyr Zelensky discursou por videoconferência.

Sessões solenes da Assembleia da República Portuguesa
Discursos

Sessão Solene de Boas-Vindas da Assembleia da República


Latina ecleziastică (uneori denumită latina Bisericii) este forma limbii latine utilizate de Biserica Romano-Catolică în liturghie și administrație.

Cum au arătat cercetările moderne efectuate îndeosebi în abația Solesmes (din departamentul francez Sarthe), începând cu a doua jumătate a secolului al XIX-lea, accentul textului latin este la rădăcina ritmului gregorian. Pentru o bună execuție a cântecului gregorian, accentul este prioritar. Pronunțarea ecleziastică este relativ secundară (o fonetică clasică nu schimbă natura melodiei).

Folosire
Primele șapte concilii ecumenice și-au formulat definițiile dogmatice în greacă și, chiar la Roma, greaca a fost limba originală a liturghiei, și în care primii papi au scris. De fapt, la Roma, la sfârșitul Republicii și la începutul Imperiului, elita înțelegea, în mod curent, greaca, deși afacerile de stat erau conduse în latină. Cărțile care au devenit Noul Testament au fost inițial redactate în greacă, și nu au fost traduse în latină decât mai târziu.

Utilizarea latinei ca limbă oficială de către Sfântul Scaun este o moștenire istorică și, în mod teoretic, orice altă limbă ar putea fi aleasă. Totuși, o asemenea schimbare apare puțin probabilă. Ca limbă ieșită din uzul curent (o "limbă moartă" în practică, chiar dacă unii contestă această idee), latina prezintă avantajul că sensul cuvintelor nu riscă să se schimbe radical de la un secol la altul. Acest fapt permite garantarea unei precizii suficiente a discursului teologic, protejând defințiile ortodoxe. De aceea, ultimii papi au reafirmat importanța latinei pentru Biserică, îndeosebi pentru cei care fac studii ecleziastice.

Biserica continuă să publice texte liturgice oficiale în latină, ceea ce îi permite să dispună de o referință unică pentru traducerile în toate celelalte limbi. Același lucru este valabil și pentru textele oficiale de drept canonic. Totuși, de la Conciliul Vatican II din 1962-1965, latina nu mai este oficial limba exclusivă a riturilor liturgice roman și ambrozian. Această mișcare are rădăcini mai vechi.

De câteva secole, uzul limbii latine ca limbă de comunicare s-a stins, chiar la universitari; iar documentele produse de Sfântul Scaun sunt în general redactate într-o limbă modernă. Cu toate acestea, textul autentic, de referință, publicat în Acta Apostolicae Sedis, este de obicei redactat în limba latină, chiar dacă acest text nu este disponibil decât mai târziu. De exemplu, Catehismul Bisericii Catolice a fost redactat inițial în franceză și a fost publicat în această limbă în 1992. Dar cinci ani mai târziu, când textul latin a fost publicat în 1997, textul francez a trebuit să suporte câteva corecturi, pentru a fi repus în conformitate cu versiunea latină.

Unele enciclici papale au fost publicate în limbi moderne. Cazurile mai cunoscute sunt: Non abbiamo bisogno din 1931, în italiană, Mit brennender Sorge din 1937, în germană, respectiv Nos es muy conocida, tot din 1937, în spaniolă.

În materie liturgică, regula acuală în vigoare privitoare la utilizarea latinei în liturgia euharistică a Ritului roman precizează: "Mesa este celebrată în latină sau în altă limbă, cu condiția ca textele liturgice folosite să fi fost omologate conform normei de drept. Doar în cazul celebrărilor Mesei pe care autoritățile ecleziastice le desemnează ca trebuind să se desfășoare în limba țării, preoții sunt totuși și peste tot autorizați să celebreze mesa în latină" (Redemptionis Sacramentum, 112).

Fonetică
Latina scrisă astăzi, așa cum este folosită în Biserică, nu diferă semnificativ de latina clasică. Studierea limbii lui Cicero  și a lui Vergiliu este suficientă pentru înțelegerea, într-un mod adecvat, a latinei Bisericii. Totuși, cei care sunt interesați doar de textele ecleziastice preferă să-și limiteze studiul autorilor antici, al căror vocabular apare mai puțin frecvent în documentele Bisericii.

Pronunția
Pronunția latinei utilizate în cântecul gregorian și în liturghia în rit latin nu este aceeași cu aceea din latina clasică. Ea a fost fixată sub Carol cel Mare, cu ars bene loquendi (ca parte a Trivium Quadrivium-ului ) care a modificat locul accentului din latina clasică.

Pronunțarea romană
În cele mai multe țări, cei care se exprimă în latina ecleziastică urmează pronunțarea devenită tradițională la Roma, dând literelor valoarea pe care o au în italiana modernă, dar fără să se facă distincția de deschiderea pentru e și o; ae și oe se confundă cu e; în fața acestor vocale și i, literele c și g se pronunță [t͡ʃ] (ca în românește [ce] și [ci]) și respectiv [d͡ʒ] (ca în românește [ge] și [gi]); ti urmat de o vocală este pronunțat, în general, [t͡si], (ca în românește [ț]), (dacă nu sunt în urma lui s, t sau x). Acești oratori pronunță v consoană (care nu se scrie u) ca în română, iar consoanele duble se pronunță ca atare. Nicio distincție nu se face între vocalele lungi și vocalele scurte.

Pronunțarea vocalelor
 a se pronunță ca în română (tată, mamă, casă)
 e se pronunță ca în cuvintele românești: merg, eclipsă, metru
 i se pronunță ca în română (vin, plin).
 o se pronunță ca în română (oră).
 u se pronunță ca în română (unde, cum).
 ae și oe se pronunță [e] (aeternae).
 ai și ou se pronunță în două silabe (hiat).
 au, ay, eu și ei sunt diftongi.

Pronunțarea consoanelor
 c se pronunță [k] în fața unei consoane și în fața vocalelor a, o și u (credo, carmen, cor, cum). Altfel, servește la marcarea altor sunete:
 sc se pronunță [ʃ] (ca în română: [ș]), (ascendit).
 c se pronunță [t͡ʃ] (ca în română; [ce] și [ci]), în fața lui  e sau i.
 cc se pronunță [tt͡ʃ] (ecce, eccilla), în fața lui e sau i.
 xc se pronunță [kʃ] (in excitus).
 ch se pronunță [k] (cherubim).
 g  se pronunță [d͡ʒ] (ca în română: [ge] sau [gi]), în fața lui e sau i (agimus).
 gn se pronunță [ɲ] (agnus).
 j se pronunță [j] și formează un diftong cu vocala următoare (Jesus).
 m și n se articulează puternic și nu nazalizează vocala precedentă (semper, sanctus).
 s se pronunță întotdeauna [s] (Jesus).
 x se pronunță [ks] (exaudi).
 ti se pronunță [t͡zi] sau [t͡si] (ca în română: [ț]): (grátia, tértia, étiam, loquéntium) când această silabă este urmată de o vocală și precedată de orice literă, cu excepția lui s, x și t; în celelalte cazuri, ea se pronunță [ti] (hóstia, modéstia, iústior), dar și pentru infinitivul verbelor deponente (pati, pátier, pátior, verti, vértier, convérti, convértier).
 z se pronunță [dz] (zelus).
 ph se pronunță [f].
 h este, în general, mut (nu se pronunță).

Alte pronunțări
Clericii din unele țări urmează tradiții care pot, în anumite cazuri, să fie foarte diferite. De exemplu, în țările slave și germanofone, litera c înainte de vocalele e sau i ia valoarea lui [t͡s] (ca în română: [ț]); iar litera g este pronunțată dur în orice poziție, niciodată [d͡ʒ].

Diferențele sunt cu atât mai marcate cu cât este vorba de epoci mai vechi. Restituirea operelor religioase, îndeosebi baroce și din Renaștere, a dat loc utilizării unei pronunțări uneori foarte diferite de pronunțarea romană.

Pronunțarea după modelul francez (muzica franceză dintre secolele al XVII-lea și al XX-lea)
 c se pronunță [k] în fața lui a, o et u, dar [s] în fața lui i, e, æ și œ, chiar dacă este precedat de o consoană (ecce, súscipe, excélsis).
 j se pronunță [ʒ], ca în franceză (jaune: [ʒon]).
 g se pronunță [ɡ] în fața lui a, o și u, dar [ʒ] în fața lui i, e, æ și œ.
 gn se pronunță întotdeauna [gn].
 h este, în general, mut.
 qu se pronunță [kw] (quam, quárum, quóndam ca în franceza fouet), doar în fața lui i se pronunță [kɥ] (quía, réquiem ca în franceza fuite) și poate pur și simplu [k] pentru câteva cuvinte.
 r este în general rulat ([r]).
 ti se pronunță [si] (grátia ca "gracieux" din franceză, tértia, étiam, loquéntium) când această silabă este urmată de o vocală și precedată de orice literă, în afară de s, x și t; în celelalte cazuri, se pronunță [ti] (hóstia ca "hostie" în franceză, modéstia, iústior), dar și infinitivul verbelor deponente (pati, pátier, pátior, verti, vértier, convérti, convértier).
 v se pronunță ca în franceză.
 u se pronunță [y], ca în franceză (chute: [ʃyt]).
 um se pronunță [ɔm] (ca în franceză, homme).
 un se pronunță [ɔ̃] sau [œ̃], potrivit cuvintelor, cel mai aproape de cuvântul francez (mundi ca "monde", unctio ca "onction", sunt ca "sont", defunctis ca "défunt").
 au se pronunță [o], ca în franceză (paume: [pom]).
 en se pronunță [ɛ̃] sau [ɛn] (mai ales la sfârșitul cuvântului).
 in se pronunță [ɛ̃] sau [in] (mai ales la sfârșitul cuvântului).
 on se pronunță [ɔ̃] sau [ɔn] (mai ales la sfârșitul cuvântului).

Ars bene loquendi

În cântarea gregoriană melodia doar urmează accentele frazei, subliniindu-le. Această situație este foarte fracventă în antifoane și în piesele silabice.

Locul accentului latin
Cuvintele latine polisilabice se organizează în jurul unei silabe accentuate:
 Cuvintele monosilabice nu sunt accentuate (decât la sfârșitul frazei).
 În cuvintele cu două silabe, accentul tonic cade pe prima silabă.
 În cuvintele cu mai mult de două silabe, accentul tonic cade pe penultima silabă sau pe precedenta.
Locul accentului tonic este indicat în cărți printr-un accent ascuțit: [′]. Locul accentului tonic nu este indicat (în general) decât pentru cuvintele cu trei sau mai multe silabe.

Pentru determinarea cu certitudine a locului accentului tonic, trebuie văzută într-un dicționar lungimea silabelor:

Dacă penultima silabă este lungă, ea este accentuată (o vocală dublă este accentuată, tot așa și atunci când o vocală este urmată de două consoane);
Dacă penultima silabă este scurtă, accentul tonic cade pe precedenta silabă (antepenultima silabă).

Accentul tonic poate cădea, în mod excepțional, pe ultima silabă a cuvântului dacă un cuvânt monosilabic este aruncat la sfârșitul frazei sau dacă provine din ebraică.

Note

Bibliografie
 Catullus, Carmina, Ediție bilingvă, Traducere, studiu introductiv și note de Teodor Naum, Universitas, Editura Teora, București 1999 ISBN 973-20-0034-1

Legături externe
  Cercul latin  vizează învățarea latinei și promovarea latinei în Biserică.

Vezi și
 Lingvistică
 Listă de limbi
 Limbi după familii
 Limbi indo-europene
 Limbi italice
 Limbi italo-falisce
 Latină
 Pronunțarea tradițională a latinei

Istoria limbii latine
Muzică gregoriană
Limbi liturgice
Limbi subiect-obiect-verb

Latina ecleziastică


Fortunato Pablo Urcey OAR (* 13. März 1947 in Estollo) ist ein spanischer römisch-katholischer Ordensgeistlicher und emeritierter Prälat von Chota in Peru.

Leben
Fortunato Pablo Urcey trat der Ordensgemeinschaft der Augustiner-Rekollekten 1964 bei, legte die Profess am 19. Juli 1968 ab und empfing am 5. Juli 1971 die Priesterweihe.

Papst Benedikt XVI. ernannte ihn am 15. Oktober 2005 zum Prälaten von Chota. Der Bischof von Chachapoyas, Emiliano Antonio Cisneros Martínez OAR, spendete ihm am 12. Dezember desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Erzbischof Rino Passigato, Apostolischer Nuntius in Peru, und José Carmelo Martínez Lázaro OAR, Bischof von Cajamarca. Als Wahlspruch wählte er Percussisti cor meum verbo tuo, et amavi te.

Am 9. März 2018 wurde er zum Präsidenten der Caritas Peru (Cáritas del Perú) gewählt. Am 4. Juni 2019 ernannte Papst Franziskus Bischof Urcey zum Apostolischen Administrator sede plena des Bistums Cajamarca. Am 21. Juli 2019 wurde er von Nuntius Nicolas Girasoli in sein Amt als Apostolischer Administrator des Bistums Cajamarca eingeführt. Die Verwaltung des Bistums Cajamarca endete am 7. Dezember 2021 mit der Amtseinführung des neuen Bischofs Isaac Circuncisión Martínez Chuquizana MSA.

Am 2. Juli 2022 nahm Papst Franziskus seinen altersbedingten Rücktritt an.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Augustiner-Rekollekt
Spanier
Geboren 1947
Mann

Fortunato Pablo Urcey


Karl Schorn henviser til blandt andre:

 Karl Schorn (maler) (1803–1850) – tysk maler
 Karl Schorn (forfatter) (1893–1971) – tysk forfatter

Se også
 Carl Schorn (1818–1900) – tysk jurist og politiker

Karl Schorn


Ulfert Onken (Darmstadt,  – ) foi um químico alemão, professor da Universidade Técnica de Dortmund.

Formação e carreira
Ulfert Onken estudou química na Universidade Técnica de Darmstadt, onde obteve um doutorado em físico-química em 1958. Mudou-se então para o departamento de engenharia de processos químicos da Hoechst AG em Frankfurt, onde trabalhou dentre outros na otimização de processos.

Em 1971 aceitou o chamado de professor de química técnica na Universidade de Dortmund. O foco de seu trabalho científico foi no campo da biotecnologia e métodos de cálculo auxiliados por computador no campo da química técnica. Juntamente com ]]Jürgen Gmehling]] e Wolfgang Arlt desenvolveu o banco de dados Dortmund para propriedades termofísicas de substâncias puras e misturas. Em 1990 aposentou-se em Dortmund. A VDI-Gesellschaft Verfahrenstechnik und Chemieingenieurwesen concedeu-lhe a Medalha Emil Kirschbaum em 2000, por excelente desempenho na área de engenharia de processos térmicos.

Publicações selecionadas
Manfred Baerns, Arno Behr, Axel Brehm, Jürgen Gmehling, Kai-Olaf Hinrichsen, Hanns Hofmann, Ulfert Onken, Regina Palkovits, Albert Renken: Technische Chemie, Wiley-VCH, Weinheim, 2013, ISBN 978-3-527-33072-0.

Professores da Universidade Técnica de Dortmund
Químicos da Alemanha do século XX
Químicos do século XXI

Ulfert Onken


Infrastruktura

Početak gradnje/renovacije

Dovršetak gradnje/renovacije ili otvaranje

Svemirske letjelice

Orbitalne i suborbitalne letjelice

Letovi prema Mjesecu i tijelima Sunčevog sustava

 4. siječnja – Spirit je sletio na Mars.
 25. siječnja – Opportunity je sletio na Mars
 11. ožujka – Spirit je postao prvo svemirsko vozilo koje je uslikalo Zemlju s nekog drugog planeta.
 1. srpnja – Cassini ulazi u Saturnovu orbitu.
 25. prosinca – Huygens se odvaja od Cassinija i započinje svoj let prema Titanu.

Tehnologija

Ostali događaji

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Astronautika u 2004.


Josip Nekić, hrvatski reprezentativni rukometaš

Sudionik SP do 19 održanog 2005. u Kataru na kojem je osvojio broncu.

Izvori

Hrvatski rukometaši

Josip Nekić


Die Builg sind ein keltischer Volksstamm, der gegen 500 v. Chr. Irland besiedelte. Als aus Großbritannien stammender Volksstamm lassen sich die Builg der Sprachgruppe der p-keltischen Sprachen zuordnen, was einen kulturell relevanten Unterschied zu den Gälen darstellte, die ca. 100 v. Chr. aus der Bretagne nach Irland zogen.

Die Builg und die Geschichte Irlands

Ab dem 8. Jahrhundert v. Chr. war Irland Schauplatz einer Reihe an Wellen keltischer Invasionen und Völkerwanderungen, wobei die Builg gemäß dem 1946 durch den Keltologen Thomas F. O'Rahilly entwickelten Modell zur irischen Vorgeschichte die zweite Welle keltischer Invasoren darstellten. Anders als die 700 v. Chr. von Großbritannien aus auf Irland eingetroffenen Cruithne, welche sich anscheinend verhältnismäßig gewaltfrei mit der Bevölkerung in der Umgebung von Leinster und Ulster assimilierten, eroberten die Builg Irland. Hierbei lassen sich vier Unterstämme unterscheiden:

 die Uluti, welche in den nördlichen Teil Irlands zogen und dem Land Ulster seinen Namen gaben, ihre Hauptstadt nahe dem heutigen Navan errichtend;
 die Darini und Robogdii, welche gemeinsam Antrim und North Down besetzten und weitreichende Beziehungen zu Schottland pflegten;
 die Iverni, welche Munster kontrollierten; und
 die Ebdani, welche an der irischen Ostküste blieben und von denen einige behaupten, dass sie einen Landstrich bewohnten, auf dem das spätere Dublin gegründet wurde.

Die Vormachtstellung der Builg auf Irland wurde ca. 300 v. Chr. durch das Eintreffen der Lagin, Domnainn und Gálioin aus dem Gleichgewicht gebracht. Insbesondere die Lagin bevorzugten es jedoch, sich in den durch die Builg nur dünn besiedelten Gebiete in Connacht niederzulassen. Die dortige Herrschaft der Builg wurde durch den langinischen König Cairbre in der (Zweiten) Schlacht von Mag Tuired (in Sligo) gestürzt. Nach und nach scheint sich jedoch ein Modus der Koexistenz zwischen Lagin und Builg herausgebildet zu haben, welcher bis zum Eintreffen der vierten keltischen Invasion, der Gälen, Bestand hatte.

Die Gälen, welche sich in zwei Stämme namens Connachta und Eoganachta unterteilen lassen, erreichten Irland im 1. Jahrhundert v. Chr. Die Connachta folgten dem Fluss Boyne flussaufwärts und erreichten schließlich Tara, den Königssitz der Builg von Leinster. Dort besiegten sie den dortigen bolgischen König und herrschten fortan über den größten Teil Leinsters. Die Eoganachta besetzten durch die Builg nur dünn besiedelten Südwesten Irlands, wobei sich jedoch Hinweise darauf finden lassen, dass es zu freundschaftlichen Beziehungen kam und Builg und Eoganachta Munster gemeinsam beherrschten.

Quelle

 Cronin, Mike: Irish History for Dummies (Chichester: John Wiley & Sons), 2006; ISBN 978-0-7645-7040-7.

Irische Geschichte
Keltischer Stamm

Builg (Volksstamm)


Kolombo Sri Lanka'nın en büyük şehri ve başkenti.

Kültür

Müzeler ve sanat koleksiyonları
Kolombo Ulusal Müzesi 1 Ocak 1877'de kurulmuştur.

Medya
Sri Lanka'nın medya faaliyetlerinin neredeyse tamamı Kolombo'da gerçekleştirilir.

Moda
Şehir, Güneydoğu Asya'nın popüler bir moda merkezidir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 CIA Fact Book
 All cities in Sri Lanka
 Lists traditional names of cities in the North and the East
 Colombo Municipal Council: History of the City

Kolombo


Palatul soarelui este un film documentar românesc din 1986 regizat de David Reu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1986 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1986
Filme regizate de David Reu
Filme documentare românești

Palatul soarelui


A Igreja Presbiteriana do Sul da Índia - IPSI - (em inglês Presbyterian Church of South India - PCSI) é uma denominação presbiteriana, estabelecida na Índia, em 2002, como resultado do trabalho missionário da Igreja Presbiteriana na América em Andhra Pradesh.

História
As igrejas presbiterianas são oriundas da Reforma Protestante do século XVI. São as igrejas cristãs protestantes que aderem à teologia reformada e cuja forma de organização eclesiástica se caracteriza pelo governo de assembleia de presbíteros. O governo presbiteriano é comum nas igrejas protestantes que foram modeladas segundo a Reforma protestante suíça, notavelmente na Suíça, Escócia, Países Baixos, França e porções da Prússia, da Irlanda e, mais tarde, nos Estados Unidos.

Na década de 1990, missionários da Igreja Presbiteriana na América começaram um trabalho de plantação de igrejas em Andhra Pradesh. Como resultado, em 2002, foi formada a Igreja Presbiteriana do Sul da Índia.

A partir do seu crescimento, a denominação atingiu 70 igrejas e congregações em 2020.

Relações Intereclesiásticas
A denominação já foi membro da Fraternidade Reformada Mundial.

É um dos membros da Fraternidade Presbiteriana e Reformada da Índia.

Denominações presbiterianas na Índia
Igrejas ex-membras da Fraternidade Reformada Mundial

Igreja Presbiteriana do Sul da Índia


An Paspalum tolucense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni R.Guzmán. An Paspalum tolucense in nahilalakip ha genus nga Paspalum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paspalum

Paspalum tolucense


Recipe Unlimited Corporation is a Canadian company that operates several restaurant chains such as Swiss Chalet, Harvey's and The Keg, and food distribution for large operations.

The company was originated in 1883 as Canada Railway News Company that sold newspapers, magazines and confectioneries before moving to the restaurant business. The present company dates to 1961, as Canada Railway News Co. merged with Aero Caterers Limited, founded in 1941 as an airline catering service, to form Cara Operations Limited and the company went public in 1968. The company adopted its present name in May 2018 and its headquarters are in Vaughan, Ontario, a suburb north of Toronto within the Greater Toronto Area.

History
The company was originally chartered in 1883 as Canada Railway News Company, selling newspapers, magazines and confectionaries at railway stations. The company's roots go back to the mid-1850s, when Thomas Patrick Phelan was selling apples and newspapers to train passengers on the Niagara Steamboats. Canada Railway News soon moved into the food business, catering to a boom in passenger rail traffic in Canada. Then, in the 1930s, the company began offering catering services to the airlines and by 1941, Aero Caterers Limited was launched. By 1951, it was serving about 1,500 meals a day.

In 1961, the company merged Canada Railway News Company and Aero Caterers and changed its name to Cara Operations Limited. The name Cara was derived from the first two letters of each of the words "Canada Railway".

Cara was owned solely by the Phelan family from its inception in 1883 until it went public in 1968. At that time, its primary business was catering to the transportation sector (airline and rail meals), but it did operate restaurants and coffee shops in various office towers and airport terminals in Canada. Total sales of all the various operations was Can$30 million in 1968.

In 1977, Cara Operations purchased Foodcorp Limited in a deal that included restaurants like Swiss Chalet and Harvey's. Cara Operations also went on to purchase Milestones, Montana's, and Kelsey's in 2002. In the same year, sales for the company were Can$1.9 billion. 88% of the business comes from the restaurant services, with the remaining 12% deriving from airline catering.

On February 26, 2004, Cara went private, with the Phelan heiresses buying out the minority for $8 a share or $345 million, after a short battle in which they had offered $7.625 a share for the 46.5% of the company they didn't own. At the time,
Cara fully owned Swiss Chalet, Harvey's, Second Cup, Kelsey's Neighborhood Bar & Grill, and Montana's Cookhouse. It owned as a franchisee Eastern Canadian Outback Steakhouse restaurants.

In 2010, Cara Operations exited the airline catering business with the sale of Cara Airline Solutions.

In 2014, Cara had EBITDA of $84 million on sales of $1.7 billion, but had a 6.4 debt leverage ratio when Bill Gregson assumed the presidency of the firm, because the funds obtained via the sale of non-core-asset had been used, not to pay down debt but instead to expand the business.

In March 2015, Cara IPO was brokered by Fairfax Financial. Through it, the company raised $200 million, and merged in a 7:8 ratio with Fairfax's East Side Mario's, Casey's and the Bier Markt properties. The $200 million represented a 23% stake in the combined business, and the heiresses had in 2015 realised a valuation of roughly $300 million. The services of Bill Gregson were acquired in the deal by the merged company.

In May 2018, then Chief Executive Officer Bill Gregson announced that Cara Operations Limited would be changing its name to Recipe Unlimited Corporation and would be traded under the new stock symbol "RECP".

On October 1, 2018, the company was hit by a malware attack, requiring closure of many of its restaurants in Canada. The attack required some restaurants to continue as cash-only operations until at least the following day.  Some locations were without point-of-sale systems and also without electronic payment methods for almost a week.

On August 9, 2022, Fairfax Financial proposed to take the company private for $954 million. Upon completion of the deal on October 31, 2022, Recipe Unlimited's stock was delisted from the Toronto Stock Exchange.

Labour issues
Beginning October 5, 2015, female employees at all Bier Markt locations were required to wear tight blue mini-dresses, and heels or boots as footwear on the job. The work outfit practice applied to employees at locations in Ontario and Quebec who had previously worn black pants and golf shirt as a uniform. After the CBC investigated complaints of gender discrimination, Cara modified its outfit practice to allow employees to wear the original gender-neutral uniform.

In early 2018, Cara's CEO and President Bill Gregson announced that the recent Ontario minimum wage hike to $14 an hour had not adversely affected revenues, with sales going up throughout most of Ontario.

Acquisitions
In 1977, Cara purchased FoodCorp Limited which included Swiss Chalet and Harvey's.

In 2002, Cara purchased Kelseys Inc. from owner Paul Jeffery, acquiring Montanas, Kelseys and the Outback (Canada). The rights to Outback steakhouse were owned in Canada by Cara, but it was sold back to Outback in the USA because of high food costs.

In 2013, Cara came to an agreement with Fairfax Financial Holdings Ltd. to make Prime Restaurants a wholly owned subsidiary of Cara. This added restaurants such as Casey's, East Side Mario's, Bier Markt and Prime Pubs to its operations.

In 2014, Cara acquired the Landing Group Restaurants.

On August 31, 2015, Cara announced that it would be acquiring New York Fries. South St. Burger would not be part of the acquisition.

On March 31, 2016, Cara Operations announced that it would acquire St-Hubert Chicken CAD$537 million.

On September 1, 2016, Cara Operations acquired Franworks Group, and its Original Joe's, State & Main, and Elephant & Castle brands.

In 2017, Cara acquired The Pickle Barrel.

In January 2018, Cara Operations merged with The Keg and changes their name to Recipe Unlimited Corporation. The $200M deal closed on February 22, 2018.

In 2021, Recipe Unlimited acquired the controlling interest of Burger's Priest.

Operations

Restaurants
As of 2021, Recipe Unlimited has over 1,300 restaurants within Canada.

Restaurant operations
 Swiss Chalet
 Kelseys Original Roadhouse
 Montana's BBQ & Bar
 East Side Mario's
 Bier Markt
 The Burger's Priest
 Landing Group
 Casey's Grill & Bar
 Harvey's
 New York Fries
 St-Hubert
 Pickle Barrel
 Original Joe's
 State & Main
 Elephant & Castle
 Taverne Moderne
 The Keg
Fresh Restaurants

Former restaurants
 Gatineau Brew Works
 Pizza Grillia
 Steak n'Burger
 Toast! Cafe & Grill
 Milestones Grill and Bar
 Prime Restaurants
 Prime Pubs
 Fionn MacCool's
 Coza Tuscan Grill

Correctional facilities and prisons
Under their subsidiary Summit Food Services, Cara provided commissary and kitchen services to correctional facilities internationally. Sold by Cara to an investor group in 2007, Summit Food Service Distributors Inc., now a division of Colabor LP, is Canada's largest Canadian-owned broadline distributor to the food service industry.

Airline catering

Cara Airline Solutions business assets were sold on November 8, 2010, to Gate Gourmet (GateGroup). Before November 8, 2010, Cara controlled 85% of the Canadian airline market, providing meals for more than 60 of the world's major airlines including KLM, American Airlines, British Airways and Air Canada. Meals were prepared at Cara's nine flight kitchens located across Canada.

See also
List of Canadian restaurant chains
List of assets owned by Recipe Unlimited

References

External links

Canadian companies established in 1883
Aircraft ground handling companies
Airline catering
Companies formerly listed on the Toronto Stock Exchange
Companies based in Vaughan
Food and drink companies established in 1883
Food and drink companies of Canada
Restaurant groups in Canada
Foodservice companies
Fairfax Financial
Privately held companies of Canada

Recipe Unlimited


Bilkent, Ankara'da Bilkent Üniversitesi'nin bulunduğu semttir. Orta Doğu Teknik Üniversitesi ve Hacettepe Üniversitesi arazileri arasında kuruludur. Eskişehir otobanından Bilkent köprüsü ile ayrılır.

"Bilim Kenti"nin kısaltması olan "Bilkent" ismini semt Bilkent Üniversitesi'nin ilk vakıf üniversitesi olarak bölgeye 1984 yılında kurulmasının ardından almıştır. Üniversite çevresindeki arazilerin yine üniversitenin malvarlığı altında bulunan Tepe İnşaat'ın girişimleri ile 1993 yılından itibaren gelişen projelerle konutlara, alışveriş merkezlerine ve işyerlerine dönüştürülmesi ile Bilkent Ankara'nın dışında kalan bir bölgeyken, kentin bir parçası haline gelmiştir. Sırasıyla 1993, 1995 ve 1998 yıllarında yapılan Bilkent 1. 2. ve 3. etap projeleriyle 3500 konutluk bir semt haline gelen Bilkent, 1997 yılında hizmete giren Bilkent Center alışveriş merkezi ile büyümüş ve Bilkent Plaza ile birçok işyerinin bulunduğu bir ticaret merkezi haline gelmiştir. BOTAŞ ve RTÜK'ün genel müdürlükleri de halen Bilkent Plaza bünyesinde yer almaktadır. Bunların yanı sıra Yükseköğretim Kurulu ve ÖSYM'nin de yerleşkeleri Bilkent'te bulunmaktadır. Bilkent Üniversitesi'nin bünyesinde bulunan Teknopark statüsündeki Cyberpark 2500 kişiye istihdam sağlamaktadır.

Son olarak 2008 yılında yapılan Doğramacızade Ali Sami Paşa Camii ile aynı komplekste cami, sinagog ve kilisenin ibadete açılabildiği, bünyesinde sergi merkezi ve seminer salonları bulunduran, bilgisayarlı sistemleri ile kontrol edilen devrimsel bir yapı semte kazandırıldırılmış ve adından söz ettirmiştir.

Ulaşım
Semte özel araç haricinde, Bilkent dolmuşları,Koru Metrosu,  Ulus-Ümitköy dolmuşları ve 110 Bilkent Metro-Bilkent-Beytepe Mahallesi[Her Akşam 22.40],111 Numaralı Bilkent-Bilkent Metro,112-1 Numaralı Bilkent Şehir Hastanesi-15 Temmuz Kızılay Milli İrade Meydanı-Ulus,112-2 Numaralı Ulus-15 Temmuz Kızılay Milli İrade Meydanı-Bilkent Şehir Hastenesi, 171 Numaralı Bilkent Metro-Mustafa Kemal Mahallesi,175 Numaralı Bilkent Metro-Beytepe Mahallesi, 176 Numaralı Bilkent Metro-Bilkent Üniversitesi,309 Numaralı Karapürçek-Yeniyol-Ulus-GAR-Beşevler-AŞTİ-Bilkent-Şehir Hastanesi,339-5[ÖTA] Ege Mahallesi-Sıhhiye-15 Temmuz Kızılay Milli İrade Meydanı-Bilkent Şehir Hastanesi,450 Numaralı Gülpınar-Güneşevler-Siteler-İsikitler-Emniyet Sarayı-AŞTİ-Bilkent Şehir Hastanesi hatları ile ulaşım sağlanmaktadır.Dolmuş,Taksi ile ulaşım oldukça kolaydır.

Kaynakça

Bilkent


ජේසු
ජේසු තුමා
ජේසුස් ක්‍රිස්තුස්
ක්‍රිස්තුස් වහන්සේ
මෙසායා
යේසුස්
පුත්‍රයාණන් වහන්සේ

ජේසුස් වහන්සේ (බහුරුත්හරණය)


La Red Urbana de Transporte Articulado (RUTA) es un sistema de autobús de tránsito rápido o servicio tronco alimentador BRT ubicado en la Zona Metropolitana de Puebla pasando por los municipios de Puebla, San Andrés Cholula y Amozoc en el estado de Puebla implementado por el fallecido exgobernador de Puebla Rafael Moreno Valle Rosas en 2013.

Red

Línea 1: Tlaxcalancingo-Chachapa

Fue inaugurada el 16 de enero de 2013. La primera línea del sistema abarca desde Tlaxcalancingo hasta la Terminal Chachapa, la cual atraviesa la Zona Metropolitana de Puebla de Nororiente a Surponiente, uniendo dos extremos del Periférico Ecológico y tocando parte de los municipios de Amozoc, San Andrés Cholula conectando con la línea 2 en las estaciones Diagonal Oriente y Diagonal Poniente y con la línea 3 en la estación China Poblana. Además de ser la única línea en tener una estación con un paso a desnivel, la estación Juárez-Serdán.

La línea incluye dos estaciones de transferencia y 36 paraderos espaciados cada 400 o 500 metros.

La avenidas que recorre la línea son: la Carretera Federal Puebla-Atlixco, Blvd. Atlixco, Avenida 10 Poniente, Avenida Diagonal Defensores de la República, Avenida Ferrocarril, Avenida El Pilar y Calle Laureles.

El corredor Troncal inició operaciones con 22 autobuses: 6 autobuses articulados Mercedes-Benz Marcopolo Gran Viale y 16 autobuses padrón Mercedes-Benz Marcopolo Torino. Las rutas alimentadores operan con autobuses Mercedes-Benz BECCAR Urbus.

{| align="center" id="toc" style="margin: 0 2em 0 2em;"
! style="background:#122562" align="center" width="100%"|   Estaciones de la línea 1  ||
|-
| align="center" style="font-size: 90%;" |

|}

Total de Alimentadoras Línea 1

A1 Tlaxcalancingo - Malacatepec
A2 Tlaxcalancingo - Santa Clara Ocoyucan
A2A Tlaxcalancingo - Santa Clara Ocoyucan - Centro
A3 Tlaxcalancingo - Santa María Tonantzintla
A3A Tlaxcalancingo - Santa María Tonantzintla - Centro
A4 Tlaxcalancingo - Cacalotepec
A6 Estadios - Ciudad Judicial
A6A Estadios - Ciudad Judicial por Niño Poblano
A8 Bosques - Zavaleta
A9 Bosques - Suburbia

 Línea 2: Limones-Diagonal (11 Norte-Sur)

Empezó a ser planificada en 2014 y comenzó a construirse ese año. Fue inaugurada el 10 de abril de 2015. El corredor troncal abarca una distancia de 13.8 km sobre la Avenida 11 Norte-Sur, su recorrido inicia en la Avenida Limones y concluye en la Diagonal Defensores de la República, conectando a la línea 1 entre las estaciones 11 Norte - Constitución de 1917 y El Rayito y con la línea 3 en la estación 43 Poniente - Huexotitla'''. Personal y choferes del grupo Autobuses de Oriente (ADO) operan de la Línea 2.

El servicio de la Línea 2 de RUTA inicio operaciones con 65 unidades. En el troncal con 27 autobuses articulados con capacidad para 161 personas, de la marca sueca Scania y carrocería Neobus MEGA BRT, quienes cuentan con motores de alta eficiencia y potencia utilizados para trabajos pesados, certificados para no contribuir en el impacto ambiental pues son auxiliares en la actividad marítima; y 38 autobuses padrón Volkswagen Novacapre AME1 MD de 12 metros y capacidad para 100 personas; además de 52 autobuses Volkswagen con carrocerías Ayco/Hidromex y Novacapre en 15 rutas alimentadoras.

A partir del día 13 de abril de 2015 el horario de servicio se amplió de las 4 de la mañana a la media noche de lunes a domingo. Así como se aumentaron 20 autobuses adicionales en las rutas alimentadoras y 20 más en la troncal.

Para el mes de mayo operan 182 unidades en la Línea 2, de las marcas Volkswagen, Scania, Volvo y Mercedes Benz; en la troncal operan 42 autobuses articulados, 28 autobuses padrón y 20 autobuses que ofrecen servicio directo; en las alimentadoras operan 92 autobuses convencionales, de acuerdo a datos del titular de la Secretaría de Infraestructura y Transportes.

Se prevé que diariamente transporte 364 mil usuarios, dando un beneficio total de más de un millón 539 mil habitantes.

Total de Alimentadoras Línea 2

A21 Margaritas - San Ramón 4A
A22 Margaritas - Colosio
A23 Margaritas - San Ramón 3A
A24 Tabachines - Hacienda Santa Clara
Ramal A24 Tabachines - Valle Paraíso
A25 Pino Suárez - Santa Lucía
A26 Independencia - Balcones del Sur
Ramal A26 Independencia - Minerales del Sur
A27 Independencia - Hacienda del Cobre
A28 Centro Sur - Castillotla
A29 Yucatán - Balcones del Sur por 16 de septiembre y Periférico ecológico
A30 Yucatán - Ampliación Arboledas de Loma Bella
A31 Yucatán - Balcones del Sur por 3 Sur
A32 Torrecillas - Héroes
A33 Diagonal Oriente/Poniente - CAPU
A34 Diagonal Oriente/Poniente - Central de Abastos por 11 Norte
A35 Diagonal Oriente/Poniente - Central de Abastos por Mercado Hidalgo
A36 Torrecillas - Angelópolis

Línea 3:  Valsequillo-CAPU

La tercera línea del Sistema comprende 15.3 kilómetros de recorrido y 32 estaciones. Comenzó a construirse en septiembre de 2017 y en noviembre de 2018 fue inaugurado por el exgobernador de Puebla José Antonio Gali Fayad.Parte de la zona de Valsequillo hasta la zona de la CAPU, es decir Bulevar Norte, y tiene un ramal que conecta con la línea 2.

Se compone de 12 autobuses articulados y 25 unidades padron, 35 camiones alimentador y se espera una afluencia de 148 mil 032 usuarios diariamente, de acuerdo con la Secretaría de Infraestructura, Movilidad y Transportes (SIMT).

Es la primera línea de la red que tiene conexión directa con otra línea, permitiendo a los pasajeros transbordar de la línea 3 a la 2 (y viceversa) pagando solamente un pasaje. La línea también cuenta con paraderos ecológicos y unidades con bajas emisiones de contaminantes.

Total de Alimentadoras Línea 3

A301 La Paz - CAPU
A302 Los Héroes - 14 Sur - BUAP
A303 Los Héroes - Periférico - T. Valsequillo
A304 11 Sur - Municipio Libre - BUAP
A306 San Baltazar Tetela - T. Valsequillo
A307 Santo Tomás Chautla - T. Valsequillo

Referencias

Véase también
 Autobús de tránsito rápido
 Sistemas de autobús de tránsito rápido en México
 Sistema Integrado de Transporte Optibús
 Metrobús (Ciudad de México)
 Mi Macro
 Mexibús
 Acabús
 TransMetro (Monterrey)
 Ecovía (Monterrey)
 Tuzobús

Enlaces externos

 Sitio oficial de la Red Urbana de Transporte Articulado

Transporte de Puebla
Sistemas de Autobuses de Tránsito Rápido de México
Arquitectura de México de 2013
Infraestructuras de México de los años 2010

Red Urbana de Transporte Articulado


التيار الأسترالي الشرقي (E.A.C.) هو عبارة عن تيار بحري دافئ يتحرك يدور عكس عقارب الساعة, ويعتبر هذا التيار أكبر تيار بحري قريب من شواطئ أستراليا .
ومصدره الاصلي بحر المرجان من الشمال الشرقي من ساحل أستراليا.
سرعة التيار البحري تصل لأكثر من 7 عقدة بحرية, ولكنها في الغالب تتراوح ما بين 2,3 عقدة

في الثقافة العامة

في عام 2003 عرف عن طريق فيلم بيكسار / شركة والت ديزني البحث عن نيمو البحث عن نيمو, وتم وصف التيار البحري وكأنه طريق سريع تسلكه الاسماك والسلاحف البحرية, وسلكه والد نيمو للوصول إلى أستراليا ليجد ابنه هناك

المراجع

وصلات خارجية
 Image of the East Australian Current.

أسترالي شرقي
جغرافيا أستراليا

التيار الأسترالي الشرقي


حضارة باراكاس  هي مجتمع في جبال الأنديز يعد تاريخها من 800 قبل الميلاد إلى 100 قبل الميلاد تقريبا، وكانوا على معرفة واسعة بأنظمة الري وإدارة المياه وكانت لهم خبرة كبيرة في فنون النسيج. كان موقعها في منطقة إيكا اليوم في بيرو. أتت معظم المعلومات عن حياة الناس في حضارة باراكاس من الحفريات في موقع أثري كبير على شاطئ البحر في شبه جزيرة باراكاس، وتم التحقيق فيه أول مرة من قبل عالم الآثار البيروفي خوليو تيلو في عقد 1920.

كهوف باراكاس  هي مقابر بأعمدة حفرت في الجزء العلوي من منطقة سيرو كولورادو، تحتوي كل منها على قبور عديدة. وهناك أدلة على أن هذه المقابر أعيد استخدامها على مدى قرون. في بعض الحالات، تم إخراج رؤوس المتوفين، على ما يبدو لإجراء الطقوس الدينية، ثم أعيد دفنها لاحقا. وتتضمن قطع الخزف الموجودة بالمقابر زخارف منقوشة متعددة الألوان قاومت عوامل الطبيعة، وتحف أخرى من ثقافة باراكاس. وتشمل المنسوجات المرتبطة بها العديد من هياكل النسيج المعقدة وكذلك تقنيات الضفائر والغزل المتقنة.

ضمت مقبرة واري كايان من مجموعتين من مئات القبور المجمعة معا بشكل وثيق داخل وحول المباني المهجورة على المنحدر الشمالي الحاد من سيرو كولورادو. أما الخزف المدفون بها فهو عبارة عن أواني بسيطة، بعضها يحتوي على خطوط بيضاء وحمراء وأخرى مع زخرفة مصقولة، وأواني أخرى من تقاليد توبارا. كل مدفن يتكون من حزمة مخروطية ملفوفة بالنسيج، معظمها يحوي داخله فردا يجلس وهو يواجه الشمال عبر خليج باراكاس، وبجانبه بعض الأغراض مثل الخزف والمواد الغذائية والسلال والأسلحة. كل جسم يتم ربطه بحبل لإمساكه في وضعية الجلوس قبل أن يتم تغليفه في طبقات كثيرة من الأنسجة المعقدة والمزخرفة والمحاكة بدقة. وتشتهر مطرزات مقبرة باراكاس الآن بأنها من أجود ما أنتج من قبل مجتمعات الأنديز قبل الاكتشاف، وهي الأعمال الفنية الرئيسية التي عرف بها شعب باراكاس. استمرت الدفن في مقبرة واري كايان حتى حوالي 250 م، وتضم عدة منسوجات مثل تلك الظاهرة في أوائل عهد نازكا.

توبارا

في حين تطورت ثقافة باراكاس في هذه المنطقة بين حوالي 1200 قبل الميلاد و 100 قبل الميلاد، فيعتقد أن ثقافة توبارا  قد قامت «بغزوهم» من الشمال في حوالي 150 قبل الميلاد. ثم تعايشت الثقافتان لأجيال أو أكثر، سواء في شبه جزيرة باراكاس أو في وادي إيكا القريب، ولعب تفاعلهما دورا رئيسيا في تطوير ثقافة نازكا وتقاليد الخزف والمنسوجات. ورغم أن هذه المنسوجات المتطورة لم تحفظ إلا على المواقع الصحراوية الساحلية، إلا أن هناك أدلة متزايدة على أن الشعوب التي ارتبطت بهذه الثقافات عاشت وسافرت بين الأراضي المنخفضة في المحيط الهادئ ووديان المرتفعات الأنديزية والمراعي الجبلية في الشرق.

مصادر

 Paracas Art and Architecture: Object and Context in South Coastal Peru by Anne Paul, Publisher: University Of Iowa Press, 1991
 Ancient Peruvian Textiles by Ferdinand Anton, Publisher: Thames & Hudson, 1987,
 Textile art of Peru by Jose Antoni Lavalle, Publisher: Textil Piura in the Textile (January 1, 1989), ASIN: B0021VU4DO

وصلات خارجية

 CIOA Field Report of a Paracas-period Site
 Paracas Textiles at the Brooklyn Museum
 Gallery of Paracas objects (archived link, text in Spanish)
 Impacts on Tourism at Paracas (in Spanish)
 Precolumbian textiles at MNAAHP (in Spanish)
 Paracas textile at the British Museum
 Ancient Peruvian ceramics: the Nathan Cummings collection by Alan R. Sawyer, an exhibition catalog from The Metropolitan Museum of Art (fully available online as PDF), which contains material on Paracas culture (see index)

آثار بيرو
حضارات قديمة

باراكاس (حضارة)


François de Langes, baron de Lubières, né en 1664 à Orange et décédé le 29 février 1720 à Neuchâtel, est un gouverneur d'Orange (1697-1701), colonel prussien et gouverneur de Neuchâtel.

Biographie
François de Langes, baron de Lubières, est issu d'une famille noble protestante de la principauté d'Orange. Il est né en 1664 à Orange. Son père, Frédéric de Langes, est président du Parlement d'Orange et meurt dans une prison française en 1697, après avoir refusé de se convertir au catholicisme. Sa mère était l'épouse de ce dernier, Olympe de Langes de Montmirail (décédée en 1698).

En 1685, il doit se réfugier aux Provinces-Unies. Il est nommé gouverneur en 1697, fait son entrée effective à Orange en 1699 et conserve cette fonction jusqu'à 1702.

À la mort de Guillaume III d'Orange-Nassau en 1702, le roi de France revendique à nouveau la principauté d'Orange, qu'il occupe depuis 1701 dans le cadre de la guerre de Succession d'Espagne. La France catholique se sentant menacée par la principauté protestante, les représailles s'intensifient. François de Langes obtient l'autorisation de se retirer à Genève. Il joue un rôle majeur dans l'émigration de 1600 à 3000 protestants d'Orange vers la Suisse en 1703, puis, pour une bonne partie d'entre eux, vers la Prusse. En 1704, il est fait bourgeois de Genève.

Parallèlement, en 1702, de Langes passe au service de la Prusse en tant que major général. Le roi Frédéric Ier de Prusse fait partie des héritiers de Guillaume III. À Berlin, François de Langes de Lubières prend fait et cause pour ses compatriotes protestants et préside la commission d'intégration à Berlin. Il prend également la tête d'un hospice pour ses compatriotes nécessiteux, et ce pendant plusieurs années. En 1714, il est décoré de l'ordre De la Générosité. La même année, le 28 juin, il est nommé commandant des troupes prussiennes à Neuchâtel. En 1717, il reçoit formellement le titre de gouverneur lors d'un voyage à Berlin. Il conserve ce dernier poste jusqu'à son décès, sans jouer un rôle très actif. En 1716, il acquiert le domaine de Montmirail, dans l'actuelle commune de La Tène.

François de Langes de Lubières décède le 29 février 1720 à Neuchâtel à la suite d'une apoplexie.

Famille
En 1703, François de Langes de Lubières épouse Marie Calandrini (née en 1677 et décédée le 26 décembre 1762), fille de Jean-Louis Calandrini, un marchand et officier au service de l'Angleterre. Ils ont eu huit enfants, mais peu d'entre eux survécurent:

 Susanne Albertine (née en 1706 et décédée le 1er juillet 1778), qui a épousé Ami Lullin (1695-1756).
 Marie Louise (né en 1710 et décédée le 13 septembre 1781), qui a épousé Antoine Saladin (1697-1744).
 Charles-Benjamin de Langes (né en 1714 et décédé le 1er juin 1790), écrivain, membre de la Société des Gens de Lettre, qui a épousé Olimpe Camp (décédée en 1785).

Notes et références

Bibliographie

 .

Liens externes

Naissance en 1694
Décès en février 1720
Décès à Neuchâtel
Naissance à Orange (Vaucluse)
Gouverneur de Neuchâtel
Militaire prussien du XVIIIe siècle

François de Langes de Lubières


Galaxia Pitică Neregulată din Săgetătorul sau SagDIG, abreviere din , este o galaxie neregulată din Grupul nostru Local. A fost descoperită la data de 13 iunie 1977 de Diego A. Cesarsky, E. Falgarone și J. Lequeux.

Aflată la distanța de  de ani-lumină, ea este aproape de frontierele Grupului Local și este posibil ca ea să nu fie în final legată în mod gravitațional.

Galaxia Pitică Neregulată din Săgetătorul nu trebuie să fie confundată cu SagDEG (Galaxia Pitică Eliptică din Săgetătorul), una dintre cele mai apropiate galaxii de Calea Lactee cunoscute până astăzi.

Note

Legături externe
  Date ale SEDS despre Galaxia Pitică Neregulată din Săgetătorul

Galaxii neregulate
Galaxii pitice
Grupul Local
Galaxia Pitică Neregulată din Săgetătorul
Obiecte PGC
Obiecte astronomice descoperite în 1977


فيروس الإنفلونزا أ H10N7  هو أحد أنماط فيروس الإنفلونزا أ ويسمى أحياناً بإنفلونزا الطيور. تم التعرف عليه لدى البشر أول مرة في عام 2004 في الإسماعيلية، مصر، حيث سبب الفيروس العدوى لطفلين يبلغان من العمر سنة واحدة، وكان أب أحد الطفلين يعمل في تجارة الدواجن.

أول فاشية للفيروس حدثت في مينيسوتا في الولايات المتحدة عام 1979-1980، حيث انتشر الفيروس في ثلاث مزارع للديك رومي. تراوحت العدوى من انعدام الأعراض لدى بعض الطيور إلى موت 31% من الطيور في المزارع الثلاث.

المراجع

أنماط فرعية من فيروس الإنفلونزا A
فيروسات

فيروس الإنفلونزا أ H10N7


Santa Maria della Concezione dei Cappuccini (Our Lady of the Conception of the Capuchins) is a Roman Catholic church located at Via Vittorio Veneto, 27, just north of the Piazza Barberini, in Rome, Italy. It is the first Roman church dedicated to the Immaculate Conception.

History
It was designed by architect Felice Antonio Casoni (1559-1634) and architect Michele da Bergamo (?-1641). Pope Urban VIII blessed its first stone on October 4, 1626, after which his Capuchin brother Cardinal Antonio Marcello Barberini began constructing it. Its first mass was held on September 8, 1630 and its construction was completed in 1631. It comprises a small nave and 10 side chapels.

Architecture

The church is accessed via a scissor staircase, on which the brick facade with white stone pilasters rises. The interior has a single nave with five chapels on each side. Liborio Coccetti painted an Assumption on the barrel vault ceiling.

The main altar is built in marble by order of Pope Urban VIII; his coat of arms can be seen at the base of the two columns. The altarpiece, The Conception is by Gioacchino Bombelli, from the original by Lanfranco, destroyed by fire.

Chapels

The first chapel on the right has a dramatic altarpiece of St. Michael the Archangel Defeating Satan (c.1635) by Guido Reni and Christ Mocked by Gerard van Honthorst. Two of the most important and noble families of Rome were the rival Barberini and the Pamphilj. In 1630 the Antonio Barberini commissioned from Reni a painting of the Archangel Michael for the Capuchin's church. According to a legend, Reni had heard that Cardinal Giovanni Battista Pamphilj had defamed him, or had in some way offended his reputation. The painting, completed in 1636, gave rise to a story that Reni had represented Satan—crushed under St Michael's foot—with the facial features of Cardinal Pamphilj in revenge for the slight.

The second chapel on the right has The Transfiguration by Mario Balassi commissioned by Taddeo Barberini, and a Nativity (c. 1632) by Giovanni Lanfranco. The right third chapel has Stigmatization of St. Francis by Domenichino. The right fourth chapel has Prayer in Gethsemane (c. 1632) by Baccio Ciarpi. The right fifth chapel has Saint Anthony by Andrea Sacchi.

The left fifth chapel has Apparition of the Virgin to St. Bonaventure (1645) by Andrea Sacchi. The left third chapel has Deposition (La Pieta) by Andrea Camassei and Stigmatization of Saint Francis (c. 1570) by Girolamo Muziano. The left second chapel has Santa Felice da Cantalice by Alessandro Turchi. The left first chapel has Ananias Heals Paul's Blindness (c. 1631) by Pietro da Cortona.

Burials
 St. Felix of Cantalice,
 Crispin of Viterbo,
 Cardinal Antonio Marcello Barberini
 Aleksander Benedykt Sobieski (sculpted by Camillo Rusconi) are located here.
 Mariano da Torino, (†1972) Capuchin TV presenter

Crypt

The crypt is located just under the church. Cardinal Antonio Barberini, who was a member of the Capuchin order, in 1631 ordered the remains of thousands of Capuchin friars exhumed and transferred from the friary Via dei Lucchesi to the crypt.

The underground crypt is divided into five chapels, lit only by dim natural light seeping in through cracks, and small fluorescent lamps. The crypt walls are decorated with the remains in elaborate fashion, making this crypt a macabre work of art. Some of the skeletons are intact and draped with Franciscan habits, but for the most part, individual bones are used to create elaborate ornamental designs.

The crypt originated at a period of a rich and creative cult for their dead; great spiritual masters meditated and preached with a skull in hand. A plaque in one of the chapels reads, in three languages, "What you are now, we once were; what we are now, you shall be." This is a memento mori.

The popularity of the crypt as a tourist attraction once rivalled the Catacombs. The Sedlec ossuary (1870) in the Czech Republic and the Skull Chapel in Poland are said to have been inspired by it.

Inside the convent there is the Museum of the Capuchin Friars Minor of the Province of Rome : eight rooms that house works of art, volumes, documents, liturgical objects and Capuchin artifacts in common use.

See also

 Skull Chapel in Czermna
 Sedlec Ossuary
 Tzompantli
 Capela dos Ossos
 Cele kula

References

External links
 Official website (Italian)

17th-century Roman Catholic church buildings in Italy
Roman Catholic churches completed in 1631
Maria Concezione Cappuccini
Ossuaries
Barberini family
Visionary environments
1631 establishments in the Papal States
1631 establishments in Italy
Churches of Rome (rione Ludovisi)


Bosanski kinološki savez, središnje kinološko društvo u BiH.

Povijest
Bosanski kinološki savez, najstarija kinološka organizacija u Bosni i Hercegovini, osnovana je 8. listopada 1993. godine, pod prvobitnim nazivom Kinološko društvo Bosne i Hercegovine, registrirano rješenjem Višeg suda u Sarajevu. Pod tim nazivom su radili do 13. veljače 1997. godine i zbog usklađivanja rada sa zakonskim aktima, mijenjaju naziv u Kinološki savez Bosne i Hercegovine.

Tijekom razgovora s Kinološkim savezom Herceg-Bosne i Kinološkim savezom Republike Srpske, koji su se u međuvremenu registrirali, o formiranju krovne kinološke organizacije, odriču se svog imena Kinološki savez Bosne i Hercegovine, jer je to bio ultimativan zahtjev tih saveza, i 9. svibnja 2000. godine, po rješenju Federalnog ministrastva pravde, svoj daljnji rad nastavljaju pod imenom Bosanski kinološki savez.

Izvori

Kinologija
Bosna i Hercegovina

Bosanski kinološki savez


Joseph Roland Wilkinson dit Joe Wilkinson (né le  à Bromley) est un comédien de stand-up et acteur anglais.

Il a fait de nombreuses apparitions dans des programmes télévisés tels que Live at the Apollo, ,  ou encore la série télévisée After Life.

Liens externes

Naissance en mai 1975
Naissance à Bromley
Humoriste anglais
Acteur anglais

Joe Wilkinson


Anacleto González Flores (13 de julho de 1888 - 1º de abril de 1927), foi um leigo católico mexicano e advogado que foi torturado e executado durante a perseguição à Igreja Católica sob o presidente mexicano Plutarco Elías Calles, no México.

González foi beatificado pelo Bento XVI como mártir em 20 de 2005.

Contexto Histórico
Quando González foi morto, o México estava sob o governo do presidente Plutarco Elías Calles, que era anticlerical e anticatólico. O México estava passando por uma repressão religiosa, ao qual o autor britânico Graham Greene chamou de "a mais feroz perseguição religiosa em qualquer lugar desde o reinado de Elizabeth".

Vida pregressa
O segundo de doze filhos da família pobre de Valentín González Sánchez e María Flores Navarro, Anacleto González Flores foi batizado um dia após seu nascimento. Um padre católico, amigo da família, reconheceu a inteligência de Gonzáles e o recomendou para ir ao seminário menor. Lá, se destacou e ganhou o apelido de "Professor" ou "Mestre". Após decidir que não tinha vocação para as Ordens Sagradas, González começou a estudar direito na Escola Livre de Direito em Guadalajara e tornou-se advogado em 1922. Casou-se com María Concepción Guerrero e tiveram dois filhos.

González assistia à missa diariamente e se engajou em inúmeras obras de caridade, incluindo visitas a prisioneiros e ensino do catecismo.

Carreira
González tornou-se ativista, liderou a Associação Católica da Juventude Mexicana (ACJM) e fundou a revista La Palabra, que atacava os artigos anticlericais e anticatólicos da Constituição de 1917. Ele foi o fundador e presidente da União Popular (UP), que organizou os católicos para resistir à perseguição da igreja, feita pelo presidente da época.

Originalmente, González apoiou a resistência passiva contra o governo desde que estudou os métodos de Gandhi. No entanto, em 1926, ele soube do assassinato de quatro membros da Associação Católica da Juventude Mexicana, juntou-se à Liga Nacional de Defesa da Liberdade Religiosa e apoiou a rebelião que se aproximava. Ele escreveu: "o país é uma prisão para a Igreja Católica. . . . Não nos preocupamos em defender nossos interesses materiais porque eles vêm e vão; mas defenderemos nossos interesses espirituais, porque são necessários para obter nossa salvação."

Em janeiro de 1927, depois de terem sofrido perseguições religiosas e ateísmo estatal, os católicos mexicanos pegaram em armas e iniciaram a Guerra Cristero. González não pegou em armas, mas fez discursos que encorajaram os católicos a apoiar os cristeros com dinheiro, comida, acomodação e roupas. Ele escreveu panfletos e fez discursos que apoiavam sua oposição ao governo anticlerical.

Buscando esmagar a rebelião, o governo procurou capturar os líderes da União Popular e da Liga Nacional de Defesa da Liberdade Religiosa. González foi capturado e acusado de ter assassinado um americano, Edgar Wilkens, mas o governo sabia que Wilkens havia sido morto por um ladrão, Guadalupe Zuno.

Martírio
González foi torturado, inclusive sendo pendurado pelos polegares puxando-os para fora das órbitas, tendo o ombro fraturado com a coronha de um rifle e tendo a sola dos pés cortada. Em 1º de abril de 1927, ele foi executado por um pelotão de fuzilamento. Ecoando as palavras do presidente equatoriano assassinado Gabriel García Moreno, que desafiou as forças que tentavam reprimir sua fé, as últimas palavras de González foram "Ouça as Américas pela segunda vez: eu morro, mas Deus não! Viva Cristo Rei!"

A viúva de Wilkens, que sabia que González havia sido incriminado, escreveu uma carta de protesto a Washington, DC, que o exonerou. Uma carta adiando sua execução chegou pouco depois de ele ter sido baleado.

Na cultura popular
González foi interpretado pelo ator Eduardo Verástegui no filme Cristada, que também estrelou Andy Garcia, Eva Longoria e Peter O'Toole.

Perseguição religiosa
Beatos do México
Ativistas do México
Mortos em 1927
Nascidos em 1888

Anacleto González Flores


The Family Jams is an album featuring members of the Manson Family recorded in 1970, with all songs written by Charles Manson, and first released in 1997. Manson himself does not perform on the album; most of the male vocals are sung by Steve "Clem" Grogan. Other members appearing on the album are Sandra Good, Catherine "Gypsy" Share, Catherine "Cappy" Gillies, Nancy "Brenda" Pitman, and Ruth Ann "Ouisch" Moorehouse.

The album was released in 1997 by both Transparency Records and Aoroa Records simultaneously. The first disc contains a remaster of the limited-release white vinyl record The Manson Family Sings the Songs of Charles Manson. The second disc contains previously unreleased material and alternate takes.

Production
The Manson Family gathered together in late 1969, including Bruce Davis (then wanted by the FBI), in the Spahn Ranch saloon, to record music for Robert Hendrickson's Manson film. This was the beginning of the Family Jams, though the earliest tapes remained buried in a vault. Audio was recorded as the murder trial was ongoing, with the song "Get on Home" containing the eerie line referring to the killers carving crosses into their foreheads: "When you see the children with x's on their head, if you dare to look at them, soon you will be dead."

Track listing
All songs written by Charles Manson.

Disc one
"Ra-Hide Away!"
"Love's Death"
"Die to Be One"
"No Wrong-Come Along"
"Get on Home"
"Is There No One in Your World But You?"
"First They Made Me Sleep in the Closet/I'm Scratchin' Peace Symbols on Your Tombstone"
"Give Your Love (To Be Free)"
"I'll Never Say Never to Always"
"Look at Your Love"
"If I Had a Million Dollars"
"Goin' to the Church House"

Disc two
"A Gamblin' Man Come From Natchez"
"Ra-Hide Away"
"Die to Be One"
"The Fires Are Burning"
"Give Your Love (To Be Free)"
"The Young Will Overcome"
"Going to the Church House"
"Love's Death"
"I'll Never Say Never to Always"
"Die to Be One"
"Look at Your Love"
"I Can't Remember When"
"Going to the Church House"
"I Can't Remember When (Alternate)"
"Give Your Love to Be Free"
"London Bridge Is Falling Down"

Influence
The British Doom Metal band Uncle Acid & the Deadbeats recorded a version of "Get on Home" to use as a b-side for the single release "Mind Crawler" from their 2013 album Mind Control.

References

1997 albums
Charles Manson albums

The Family Jams


Sergei Wassiljewitsch Karassjow (; engl. Transkription: Sergey Karasev; * 26. Oktober 1993 in Sankt Petersburg, Russland) ist ein russischer Basketballspieler. Nach Karrierestart in seiner Heimat bei Triumph Ljuberzy mit seinem Vater Wassili Karasjow, der selbst als Spieler Vizeweltmeister wurde, als Trainer, spielt er von 2013 bis 2016 in der am höchsten dotierten Profiliga NBA. Seit der Saison 2016/17 spielt er wieder in Russland für BK Zenit Sankt Petersburg.

Vereinskarriere
Seit seiner Jugend spielte Karassjow für Triumph aus Ljuberzy und wurde unter anderem von seinem Vater trainiert. Bereits als 17-Jähriger nahm Karassjow an der U-19 WM 2011 in Riga Teil und wurde mit Russland Dritter. Im gleichen Jahr bestritt er seine ersten Spiele in der PBL für Triumph und wurde dabei zum MVP des 25. Spieltags der Saison 2010/11 gewählt. Im nächsten Jahr erreichte er mit Triumph, bei denen sein Vater mittlerweile zum Cheftrainer des Profiteams befördert worden war, das Viertelfinale der Baltic Basketball League und den dritten Platz in der FIBA EuroChallenge 2012. Nach dem Ende der Saison 2011/12 wurde er in das PBL Second Team gewählt. Er blieb eine weitere Saison bei Triumph und wurde zum besten Nachwuchsspieler der VTB United League 2012/13 ernannt. Er nahm am Nike Hoop Summit 2013 teil und meldete sich für den NBA-Draft 2013.

Im NBA-Draft 2013 wurde Karassjow von den Cleveland Cavaliers an 19. Stelle ausgewählt. In Debütsaison in der NBA hatte er gewisse Anlaufschwierigkeiten und wurde mehrfach an das "Farmteam" Canton Charge in der NBA Development League (D-League) abgegeben. Nach Saisonende kam er dann in einem Spielertausch zu den Brooklyn Nets. Diese hatten unter dem russischen Eigentümer Michail Prochorow bereits seinen NBA-erfahrenen Landsmann Andrei Kirilenko ein Jahr zuvor verpflichtet, sich aber mit Trainernovize Jason Kidd, der zu den Milwaukee Bucks wechselte, unter anderem über die Personalpolitik überworfen.

Im Sommer 2016 wechselte er zurück nach Russland, zu BK Zenit Sankt Petersburg.

Nationalmannschaft
Nachdem Karassjow im Juli 2012 in Venezuela beim Qualifikationsturnier für die Olympischen Spiele 2012 sein Debüt in der russischen Nationalmannschaft gegeben hatte, war er auch bei den Olympischen Spielen in London Mitglied des Teams, das gegen Argentinien das Spiel um Platz drei und die Bronzemedaille gewann.

Auszeichnungen und Erfolge
 Bronzemedaillengewinner mit Russland bei den Olympischen Spielen 2012
 Sieger der Universiade 2013 mit der russischen Studenten-Nationalmannschaft
 Top young Player der VTB-UL der Saison 2012/13
 Mitglied des PBL Second Team der Saison 2011/12

Weblinks

 Sergey Karasev – Spielerprofil auf den Webseiten der FIBA Eurochallenge ().

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Basketballnationalspieler (Russland)
Olympiateilnehmer (Russland)
Universiadeteilnehmer (Russland)
Russe
Geboren 1993
Mann
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2013
Sieger bei den World University Games (Basketball)
Basketballspieler (BK Zenit Sankt Petersburg)

Sergei Wassiljewitsch Karassjow


Der MZKT-79221 () wurde als schwerer Allrad-Lkw (16×16) Ende der 1980er-Jahre bis hinein in die 1990er-Jahre zuerst vom belarussischen Hersteller Minski Awtomobilny Sawod entwickelt und dient als Fahrgestell des mobilen Interkontinental-Raketensystems RS-12M2 Topol-M und RS-24 "Jars". Später ging die Produktion an das Minski Sawod Koljosnych Tjagatschei, im Jahr 1995 begann die Serienfertigung. Er ist der Nachfolger des MAZ-7917.

Fahrzeuggeschichte
Die Entwicklung des MZKT-79221 geht auf eine Weisung des Ministerrats der UdSSR aus dem Februar des Jahres 1987 zurück. Das Projekt zur Schaffung einer schweren mobilen Raketenabschussrampe erhielt den Codenamen Albatros. Der Auftrag zur Produktion ging 1989 an das Minski Awtomobilny Sawod.

Trotz des Zerfalls der Sowjetunion wurde das Projekt weiter verfolgt. 1990 stellte MAZ unter dem Namen MAZ-7922 einen ersten Prototyp mit Dieselmotor vor. Zusätzlich entstand mit der Gasturbine vom T-80 als Antrieb der Prototyp MAZ-7923. 1992 ging das Projekt an das neu ausgegründete Minski Sawod Koljosnych Tjagatschei, damit wurde das Fahrzeug in MZKT-7922 umbenannt. Bis 1994 entstanden drei weitere Prototypen. Ein Jahr später wurden die ersten beiden Serienfahrzeuge gebaut.

Von den acht Achsen sind die vorderen drei und die hinteren drei Achsen lenkbar. Dadurch liegt der Wendekreis bei – für diese Fahrzeuggröße relativ niedrigen – 36 bis 40 Metern.

Technische Daten
Für das Modell MZKT-79221.
 Motor: V12-Dieselmotor mit Turbolader und Direkteinspritzung, wassergekühlt
 Motortyp: JaMZ-847.10
 Leistung:
 Hubraum: 25,86 l
 Hub: 140 mm
 Bohrung: 140 mm
 Drehmoment: 3090 Nm
 Höchstgeschwindigkeit: 45 km/h
 Treibstoffverbrauch: 290 bis 300 l/100 km
 Reichweite: 500 km
 Getriebe: hydromechanische 4-Gang-Automatik
 Antriebsformel: 16×16

Abmessungen und Gewichte
 Länge: 19.560 mm
 Breite: 3370 mm
 Höhe über Kabine: 3180 mm
 Spurweite: 2700 mm
 Radstand: 1750 + 2400 + 1800 + 2200 + 1800 + 1800 + 1750 mm
 Bodenfreiheit: 475 mm
 Wendekreisdurchmesser: 36 bis 40 m
 Watfähigkeit: 1,1 m
 Leergewicht: 39,5 t
 Zuladung: 81 t
 zulässiges Gesamtgewicht: 120,5 t
 Reifendimension: 1600×600-685 mit Reifendruckregelanlage

Trivia
Eine zentrale Rolle als Expeditionsfahrzeug der Protagonistengruppe spielt ein modifizierter MZKT-79221 im dritten Band von Andrei Djakows St.-Petersburg-Trilogie, die Teil des Metro-2033-Universums ist.

Einzelnachweise

Weblinks

 Webseite mit Entwicklungsgeschichte und technischen Daten des MZKT-79221 (russisch)

Lkw-Modell
Russisches Militärfahrzeug
Militärisches Radfahrzeug
79221

MZKT-79221