The .45 ACP (Automatic Colt Pistol), also known as .45 Auto, .45 Automatic, or 11.43×23mm is a rimless straight-walled handgun cartridge designed by John Moses Browning in 1904, for use in his prototype Colt semi-automatic pistol. After successful military trials, it was adopted as the standard chambering for Colt's M1911 pistol. The round was developed due to a lack of stopping power experienced in the Moro Rebellion in places like Sulu. The issued ammunition, .38 Long Colt, had proved inadequate, motivating the search for a better cartridge. This experience and the Thompson–LaGarde Tests of 1904 led the Army and the Cavalry to decide that a minimum of .45 caliber was required in a new handgun cartridge.

The standard issue military .45 ACP round uses a 230-grain (14.9 g) round nose projectile that travels at approximately 830 feet per second (250 m/s) when fired from a government-issue M1911A1 pistol. It operates at a relatively low maximum chamber pressure rating of , compared to  for both 9mm Parabellum and .40 S&W, which due to a low bolt thrust helps extend the service lives of weapons. Since standard-pressure .45 ACP rounds are subsonic when fired from handguns and submachine guns, it is a useful caliber for suppressed weapons to eliminate the sonic boom.

Design and history

During the late 19th century and early 20th centuries, the U.S. Cavalry began trials to replace their sidearm arsenal of issued .45 Colt Single Action Army (SAA) in favor of the more modern and versatile double-action revolver in .45 Colt.

After the example of the Cavalry, the Army in turn had fielded versions of double-action revolvers in .38 Long Colt. It was eventually evaluated that the .38 caliber round was significantly less effective in overall stopping power than the .45 Colt against determined opponents in cases such as the Tausug Moro juramentado warriors, who were encountered in the Moro Rebellion. The standard-issue rifle, the .30-40 Krag, had also failed to stop Moro warriors effectively; the British had similar lack-of-stopping-power issues switching to the .303 British, which resulted in the development of the dum-dum bullet, in an attempt to compensate for the round's deficiencies. This experience, and the Thompson–LaGarde Tests of 1904, led the Army and the Cavalry to decide a minimum of .45 caliber was required in a new handgun. Thompson and Major Louis Anatole La Garde of the medical corps arranged tests on cadavers and animals in the Chicago stockyards, resulting in their declaring that the .45 was the most effective pistol cartridge. They noted, however, training was critical to make sure a soldier could score a hit in a vulnerable part of the body.

Colt had been working with Browning on a .41 caliber cartridge in 1904, and in 1905, when the Cavalry asked for a .45-caliber equivalent, Colt modified the pistol design to fire an enlarged version of the prototype .41 round. The result from Colt was the Model 1905 and the new .45 ACP cartridge. The original round that passed the testing fired a  bullet at , but after a number of rounds of revisions between Winchester Repeating Arms, Frankford Arsenal, and Union Metallic Cartridge, it ended up using a  bullet fired at a nominal velocity of . The resulting .45 caliber cartridge, named the ".45 ACP", was similar in performance to the .45 Schofield cartridge and only slightly less powerful while significantly shorter than the .45 Colt cartridge that the United States Cavalry was using at the time.

By 1906, bids from six makers were submitted, among them, Browning's design, submitted by Colt. Only DWM, Savage, and Colt made the first cut. DWM, which submitted two Luger pistols chambered in .45 ACP, withdrew from testing after the first round of tests, for unspecified reasons.

During the second round of evaluations in 1910, the Colt design passed extensive testing with no failures, while the Savage design suffered 37 stoppages or parts failures. The Colt pistol was adopted as the Model 1911.

The cartridge-pistol combination was quite successful but not satisfactory for U.S. military purposes. Over time, a series of improved designs were offered, culminating in the adoption in 1911 of the "Cal. 45 Automatic Pistol Ball Cartridge, Model of 1911", a  round with a bullet weight of . The first production, at Frankford Arsenal, was marked "F A 8 11", for the August 1911 date.

The cartridge was designed by John Browning for Colt, but the most influential person in selecting the cartridge was Army ordnance member General John T. Thompson. After the poor performance of the Army's .38 Long Colt pistols evidenced during the Philippine–American War (1899–1902), Thompson insisted on a more capable pistol cartridge.

Military cartridges

U.S. military

The "T" (trials) designation was used for the experimental version of a cartridge and "M" (model) is used for the accepted and standardized version.
It came in either 24-round revolver ammo cartons, containing eight 3-round "half-moon" clips (1917-1945), pre-war 20-round cartons (1911-1942), or wartime 50-round cartons (1942–present). The M12 and M15 shotshell rounds were packed in 20-round cartons sealed in heat-sealed foil-lined Kraft paper.
Caliber .45 ball M1911 was the standard full-metal jacketed lead-core bullet.
Caliber .45 dummy M1921 has a hole drilled through the case and does not have a primer.
Caliber .45 blank M9 has a tapered case and does not have a bullet.
Caliber .45 shot M12(T23) (1943-1944 ) was a survival round with a round-nosed red wax paper projectile containing 118 pieces of No .7  birdshot. It was issued in USAAF survival kits to allow pilots and aircrew armed with the Colt M1911A1 to use it for hunting small game. The shotshell was a little longer than a standard round, so the operator had to load it in the action individually. It was extracted after firing by removing the magazine, pulling back the slide, and pushing down on the case until it fell down the magazine well. Reports showed that the paper projectile was affected by humidity and would swell or break apart. It was made limited standard until replaced by the .45 M15 shot cartridge.
Caliber .45 shot M15 was an improved survival round loaded with 108 pieces of No. 7 birdshot, with wadding and a vermilion cardboard disc sealing the casemouth. It was loaded and extracted exactly like the M12 shot cartridge.
Caliber .45 tracer M26 (T30) has a red tip. The round was designed as a short-ranged red flare for use in emergency signalling.

Commonwealth military
"S.A." stands for small arms. The "z" in the designation stands for cartridges loaded with nitrocellulose rather than cordite.
Cartridge, S.A., pistol, .45-inch Colt Automatic, ball (1917) was the British designation used for American-manufactured ammunition. The Royal Navy had purchased a shipment of M1911 pistols in 1917 along with enough ammunition for evaluation, training and service purposes. It was never standardized by the Lists of Changes, but was mentioned in the Vocabulary of Priced Stores. It came in seven-round packets and was manufactured by Winchester.
Cartridge, S.A., .45-inch, ball Mk Iz (1940–1945) was the designation used for American-manufactured ammunition and proposed British manufacture of .45 M1911 ball. Lend-lease ammunition came in commercial 42-round yellow Winchester or 50-round white Western Cartridge Company cartons. U.S. military-issue ammunition came in 20-round cartons, shifting to larger 50-round cartons in early 1942. It was never manufactured in Britain because it was readily available from American forces.
Cartridge, S.A., .45-inch, ball Mk IIz (1943) was a variant proposed for the Royal Navy, but never put into production.
Cartridge, S.A., .45-inch A. C., ball (1942–1946) was the Canadian designation for their domestically manufactured ammunition for use in the European theater. It came in a plain 42-round carton that mimicked the capacity and dimensions of the yellow commercial Winchester ammunition cartons sold to Britain through Lend-lease.
Cartridge, S.A., .450-inch, ball Mk IIz (1943–1956) was the Australian designation used for their domestically-manufactured ammunition for use in the Pacific theater. It came in 24-round cartons.

French Union military
Cartouche de 11,4 3mm, Pour Pistolets ('11.43 mm cartridge for pistols'): Balle ordinaire ('ordinary ball') pistol ammunition. Post-war production for use in the pistols and submachineguns given out by the US as military aid. It came in 25-round cartons.

Cartridge dimensions
The .45 ACP has 1.62 mL (25 g H2O) cartridge case capacity.

45 Auto maximum CIP cartridge dimensions. All sizes are in millimeters (mm).

SAAMI specifications for 45 Automatic. All dimensions are in inches (millimeters)

The common rifling twist rate for this cartridge is 1 in , 6 grooves, Ø lands = .442 in (11.23 mm), Ø grooves = 45 in (11.43 mm), land width = .147 in (3.73 mm) and the primer type is large pistol.
The cartridge headspaces on the mouth of the case at the L3 datum reference.

According to Commission internationale permanente pour l'épreuve des armes à feu portatives (CIP) rulings, the .45 ACP cartridge case can handle up to  Pmax piezo pressure. In CIP-regulated countries every pistol cartridge combination has to be proofed at 130% of this maximum CIP pressure to certify for sale to consumers. This means that .45 ACP chambered arms in CIP-regulated countries are currently (2016) proof-tested at  PE piezo pressure.

The SAAMI pressure limit for the .45 ACP is set at  piezo pressure, while the SAAMI pressure limit for the .45 ACP +P is set at , piezo pressure.

Performance
The .45 ACP is an effective combat pistol cartridge. It combines accuracy as well as stopping power for use against human targets, has relatively low muzzle blast and flash, and it produces a stout, but manageable recoil in handguns (made worse in compact models).
The .45 ACP is generally considered to have greater stopping power than the 9mm. Due to its larger size and slower velocity it creates a larger wound channel and transfers more energy to the target.

The standard-issue, military .45 ACP cartridge contains a 230-grain bullet that travels at approximately  when fired from the government-issue M1911A1 pistol, and approximately  fired from the Thompson M1A1 submachine gun. The cartridge comes in various specialty rounds of varying weights and performance levels as well.

The cartridge operates at a relatively low maximum chamber pressure rating of  (compared to  for 9mm Parabellum and .40 S&W,  for 10mm Auto,  for .357 SIG), which due to a low bolt thrust helps extend service life of weapons in which it is used. Some makers of pistols chambered in .45 ACP, do not certify them to use +P ammunition.

In its non-expanding full metal jacket (FMJ) version, the .45 ACP cartridge has a reputation for effectiveness against human targets because of its heavy mass, having the capacity to penetrate tissue deeply, and damage the central nervous system. Its large 11.5 mm diameter creates a more substantial permanent wound channel versus smaller calibers, which can lower blood pressure rapidly if critical organs of the circulatory system are hit.

In its expanding hollow point form, it is also particularly effective against human targets. In tests against ballistic gelatin, a 185-grain hollow point traveling at 1,050 feet per second and expanded to about .76 of an inch. This is a significantly large permanent wound cavity for a handgun projectile. For those who follow the energy dump and/or hydrostatic shock theories of wounding ballistics, this is ideal. While slightly decreasing penetration and likewise the chance of hitting a vital organ, a large diameter wound will cause more blood loss. There is also a reduced likelihood of overpenetration, meaning that it is more likely that the projectile will transfer all of its kinetic energy to the intended target, thus more reliably incapacitating them.

Drawbacks for military use include the cartridge's large size, weight, increased material costs in comparison to the smaller, flatter shooting NATO standard 9×19mm Parabellum cartridge, a cartridge which uses less powder, brass, and lead per round. Standard 9mm NATO ammunition has a more limited armor penetration capability—a deficiency shared with .45 ACP, whose large, slow bullet does not penetrate armor to any great extent. The low muzzle velocity also makes the bullet drop over long ranges, making hits more difficult; however, it is important to note that the vast majority of self-defense situations involving handguns typically occur at close ranges.

After two years of testing, one of the final FBI comments was that services that adopt (or stay with) .40 S&W or .45 ACP, did so at the risk of increased recoil and a possible reduction in accuracy as 9×19mm with premium quality ammunition had nearly exactly the same performance. A factor rated by the recent FBI testing was accuracy and time to recover. The .45 ACP handguns ranked last, largely due to increased recoil.

Use in suppressors
As standard pressure .45 ACP rounds fired from handguns and submachine guns are inherently subsonic, it is one of the most powerful pistol calibers available for use in suppressed weapons since subsonic rounds are quieter than supersonic rounds. The latter inevitably produce a highly compressed shock wave, audible as a loud "crack", a small sonic boom, while they travel through the air. Suppressors reduce the audible "report" by slowing and channeling the high speed gas generated by the burning/expanding gunpowder before it exits the muzzle resulting in a muffled "cough". Suppressors cannot act on a supersonic shock wave continuously generated by a bullet exceeding the  speed of sound at  ambient cold temperatures, as this shock wave is continuously produced throughout the entire flight path over which the bullet is supersonic, which extends long after it exits the barrel.

The downside to the use of .45 ACP in suppressed weapons is that increasing the diameter of the passage through a suppressor decreases the suppressor's efficiency; thus, while .45 ACP is among the most powerful suppressed pistol rounds, it is also one of the loudest. Most .45 ACP suppressors must be fired "wet" (with an ablative medium, usually oil or water) to bring sound levels down to "hearing-safe" (under 140 dB, generally).

Magazine capacities
Magazine capacity varies depending on the type of firearm. Standard (not extended) single-stack magazines for pistols based on the 1911 design commonly, hold eight rounds or fewer in .45 ACP. Many modern pistols have adapted the cartridge into double-stacked magazine designs to increase ammo capacity, though this increases the pistol grip's girth. Drum magazines used mostly for submachine guns have a capacity of 50 or 100 rounds.

Adoption

Several US tactical police units still use the .45 pistol round. While high capacity firearms are available in .45 ACP, the greater length and diameter of the .45 ACP means that the grip of the pistol must be longer and wider than the grip of a comparable pistol of a smaller caliber, such as 9x19mm Parabellum; this increase in grip size can make the pistol difficult to use for shooters with smaller hands.

Today, most NATO militaries use sidearms chambered for the 9×19mm Parabellum cartridge, but the effectiveness of the .45 ACP cartridge has ensured its continued popularity with large-caliber sport shooters, especially in the United States. In addition, select military and police units around the world still use firearms firing the .45 ACP. In 1985, the .45 ACP M1911A1 pistol was replaced by the Beretta M9 9mm pistol as the main sidearm of the U.S. military, although select Special Operations units continue to use the M1911A1 or other .45 ACP pistols.

Load variants
Rounds are available from 68 grains to 300 grains (4.4 g to 19 g) with a common load being the standard military loading of a  FMJ bullet (for comparison, the most common 9mm load is , half the weight). Specialty rounds are available in weights under  and over ; popular rounds among reloaders and target shooters include 185-grain to 230-grain (12 g to 15 g) bullets. Target shooters competing in Bullseye Pistol (aka Precision Pistol) find that .45 ACP ammunition using light bullets (12 to 13 g) and low velocities paradoxically generates less recoil than 9mm ammunition of equivalent accuracy, despite its larger caliber, and allows better scores in sustained fire.  Hollow-point rounds intended for maximum effectiveness against live targets are designed to expand upon impact with soft tissue, increasing the size of the permanent cavity left by the bullet as it passes through the target.

Tracer ammunition for the .45 ACP was manufactured by Frankford Arsenal and by Remington Arms. This ammunition was available to the United States Border Patrol as early as 1940 and was used through World War II for emergency signalling by downed United States Navy and Marine Corps air crew. Tracer ammunition was identified by painting the bullet tip red.

Plus P
Most ammunition manufacturers also market what are termed "+P" (pronounced "plus P", designating overpressure ammunition) loadings in pistol ammunition, including the .45 ACP. This means the cartridge is loaded to a higher maximum pressure level than the original SAAMI cartridge standard, generating higher velocity and more muzzle energy. In the case of the .45 ACP, the new standard cartridge pressure is  and the SAAMI .45 ACP +P standard is . This is a common practice for updating older cartridges to match the better quality of materials and workmanship in modern firearms.

The terminology is generally given as "45 ACP +P" and sometimes, but not always, appears on the headstamp. These cartridges have the same external dimensions as the standard-pressure cartridges and will chamber and fire in all firearms designed for the standard-pressure loadings. The inner dimensions of the +P cartridge are different from the standard-pressure cartridge dimensions and thus allows for higher pressures to be safely achieved in the +P cartridge. If +P loadings are used in firearms not specifically designed for them, they may cause damage to the weapon and injuries to the operator.

Others
Popular derivative versions of the .45 ACP are .45 Super and .460 Rowland. The Super is dimensionally identical to the .45 ACP; however, the cartridge carries a developer established pressure of  and requires minor modification of firearms for use. The Rowland operates at a developer established  SAAMI and may only be used within a select group of firearms significantly modified for this purpose; the Rowland case is  longer specifically to prevent it from being chambered in standard .45 ACP firearms. Brass cases for each of these cartridges carry the applicable name within the headstamp. The Super provides approximately 20% greater velocity than the .45 ACP +P; the Rowland approximately 40% greater velocity than the .45 ACP +P.

Synonyms

45 (colloquial in English, Spanish, and Tagalog)
.45 ACP (Automatic Colt Pistol)
.45 Rimless Smokeless
.45 Auto
45 Auto. Colt / 45 AC (Winchester Repeating Arms Company)
11.43×23 mm (Metric)
11.43 (Mexico, Obregón pistol)
11.25 mm (Norway and Argentina)
11 mm 43 (France)
11 mm (Southeast Asia)

Related rounds

.38/45 Clerke

.400 Cor-Bon
.45 Auto Rim
.45 GAP
.45 Peters-Thompson shot cartridge
.45 Remington–Thompson
.45 Super
.45 Winchester Magnum
.450 SMC
.451 Detonics Magnum
.460 Rowland
.50 GI

See also
List of .45 caliber handguns
Table of handgun and rifle cartridges

Notes

References

Citations

Sources

 Official U.S. Army description of the original Model 1911 pistol, including its .45 ACP ammunition.

External links

Pistol and rifle cartridges
Military cartridges
.45 ACP firearms
Colt cartridges

.45 ACP


Elsa Einstein (Hechingen, 18 de janeiro de 1876 — Princeton, 20 de dezembro de 1936) foi a segunda esposa e prima de Albert Einstein. Suas mães eram irmãs, tornando-as primas maternas. Além disso, seus pais eram primos em primeiro grau, tornando o casal primos em segundo grau paternos também. Tinha o sobrenome "Einstein" ao nascer, mas o perdeu quando adotou o nome de seu primeiro marido, Max Löwenthal, e o recuperou, em 1919, quando se casou com seu primo Albert.

Biografia

Anos iniciais
Nasceu em Hechingen, em 18 de janeiro de 1876, filha de Rudolf Einstein e Fanny Einstein (nascida Koch). Tinha duas irmãs: Paula (1878–1955) e Hermine (1872–1942). Seu pai era um fabricante têxtil em sua cidade natal. Durante as visitas regulares da família até Munique, costumava brincar com seu primo Albert. Em seu dialeto suábio, ela o chamava de "Albertle". Os dois se separaram, em 1894, quando Albert deixou a Alemanha para seguir sua família para Milão, na Itália.

Casamento
Em 1896, casou-se com o comerciante têxtil Max Löwenthal (1864–1914), de Berlim, com quem teve três filhos: as filhas Ilse (1897–1934) e Margot (1899–1986), e um filho que morreu logo após o nascimento, em 1903. A família morava em Hechingen e, em 1902, Max conseguiu um emprego em Berlim, mas sua família permaneceu na cidade. Eles se divorciaram em 11 de maio de 1908. Elsa se mudou com suas duas filhas para um apartamento acima de seus pais, em Berlim. As três voltaram a usar o nome de solteira de Elsa, Einstein, após o divórcio.

Ela começou um relacionamento com seu primo, Albert Einstein, em abril de 1912, enquanto ele ainda era casado com sua primeira esposa, a física e matemática Mileva Marić. Ele se separou de Mileva, em julho de 1914 e a mandou com os dois filhos de volta para Zurique. O divórcio foi finalizado, em 10 de fevereiro de 1919. Albert e Elsa, então, se casaram três meses e meio depois, em 2 de junho de 1919.

Com as enteadas Ilse e Margot, formou-se uma família muito unida. Embora o casal não tivessem filhos, as enteadas foram criadas como filhas. Eles moravam na área de Berlim, também tendo, desde 1929, uma casa de verão em Caputh, nas proximidades de Potsdam. Ilse foi secretária de Einstein por um breve período.

Passou a maior parte de seu casamento com Albert atuando como sua guardiã, protegendo-o de visitantes indesejados e charlatães. Foi também a força motriz por trás da construção de sua casa de verão.

Mudança para os Estados Unidos
Em 1933, o casal imigrou para Princeton, Nova Jérsia, nos Estados Unidos. No outono de 1935, eles se mudaram para uma casa na 112 Mercer Street, comprada em agosto, mas logo depois ela desenvolveu um olho inchado e foi diagnosticada com problemas cardíacos e renais. Quando ela foi diagnosticada, Einstein decidiu dedicar grande parte de seu tempo aos estudos. No livro de Walter Isaacson, "Einstein: His Life and Universe", ele acreditava que o "trabalho intelectual extenuante e olhar para a natureza de Deus são os anjos reconciliadores, fortalecedores, mas implacavelmente rígidos, que me guiarão através de todos os problemas da vida".

Assim, Einstein tentou escapar de seus problemas concentrando-se no trabalho que o distrairia da morte dela. Morreu após uma doença dolorosa, em 20 de dezembro de 1936, em casa.

Ligações externas

Alemãs do século XX
Naturais de Hechingen
Imigrantes alemães nos Estados Unidos
Exilados judeus da Alemanha Nazi nos Estados Unidos
Alemães expatriados nos Estados Unidos
Judeus da Alemanha
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Elsa Einstein


Täsch este o comună în districtul Visp din cantonul elvețian Valais. Este situat la aproximativ  nord de Zermatt. Limba locală este dialectul germano-elvețian.

Istoric
Täsch este menționat pentru prima dată în 1302 cu numele de Tech. El a fost cunoscut în limba latină sub numele de Pera.

Geografie

Täsch are o suprafață, , de 58,7 km², din care 0,9% o formează așezarea propriu-zisă (clădiri sau drumuri), 11,7% este folosită în scopuri agricole, 9,3% este împădurită, iar 78,1% este neproductivă (râuri, ghețari sau munți).

Comuna este situată în districtul Visp, pe valea Mattertal, care conține aproape toate cele mai înalte vârfuri din Munții Alpi printre care Monte Rosa, Dom și Weisshorn. Piscul Täschhorn (4490 m) se află chiar deasupra satului. Comuna este formată din satul Täsch și din cătunele Zermettjen și Täschberg, precum și din regiunea de drumeție Täschalp.

Note

Localități din cantonul Valais

Täsch


المصادم الخطي الدولي (بالإنجليزية:( International Linear Collider (ILC) هو مشروع معجل خطي كبير للجسيمات الأولية ، إلا أنه تمويله ومكان إنشائه غير محددين الآن نظرا لوجود مصادم الهدرونات الكبير LHC الذي يشابهه في طريقة الأغراض العلمية .

بعكس معجل الهادرونات الكبير الذي يعجل البروتونات، سوف يعمل المصادم الخطي على تسريع الإلكترونات والبوزيترونات إلى نحو 500 جيجا إلكترون فولت إلى 1000 جيجا إلكترون فولت ثم تسليطهما على بعض للاصطدام ودراسة نواتج تلك الاصطدام . وهذه الطاقة تفوق ما أجراه العلماء حتي الآن على المصادم السابق المسمى Large Electron-Positron Collider الذي بلغت طاقته 209 جيجا إلكترون فولت.

معرض صور

مراجع

العلوم والتقنية في اليابان
مرافق فيزياء الجسيمات

المصادم الخطي الدولي


සාමාන්‍යයෙන් කැබිනට් මණ්ඩලයක ප්‍රධානියා වන ආණ්ඩු ප්‍රධානී () ස්වෛරීය රාජ්‍යයක, ප්‍රාන්තයක හෝ ස්වයං පාලනය සහිත යටත් විජිතයක විධායකයේ  ඉහලම හෝ දෙවන ඉහලම තනතුරවේ. වියානා ප්‍රඥප්තියේ 7 වන පරිඡේදය අනුව මෙම තනතුර රාජ්‍ය නායක තනතුරින් වෙන්කොට හඳුනාගනී.

ආශ්‍රිත ලිපි
 රාජ්‍ය නායක

ආණ්ඩු ප්‍රධානියෝ

ආණ්ඩු ප්‍රධානී


Kick boks, yumruk, tekme, diz ve sınırlı clinch uygulamalarının bir araya getirilmesiyle oluşturulmuş eklektik bir dövüş sporudur. Egzersiz sistemi olarak uygulanabildiği gibi tam temaslı bir mücadele sporu olarak da uygulanabilmektedir. Bu spor dalının küresel federasyonu WAKO'dur.

Kick boks aynı zamanda benzeri spor türlerini tanımlamakta kullanılan genel (generic) bir terimdir. Bu ad altındaki stiller:
Pradal Serey (Kmer kick boksu) — Muay Thai'nin (Tayland Boksu) öncülü olduğunu varsayanlar bulunmaktadır. Diz ve dirsek vuruşları vardır.
Japon kick boksu - Muay Thai'ye benzemekte fakat farklı bir puanlama sistemine sahiptir.
Full Contact (Amerikan boksu) - Vücut koruyucuları kullanılır.
Aynı zamanda K-1, Light Contact, Semi contact, Kick Light,Point Fighting gibi dalları vardır.

Tarihçe
Kick Boks, Asya'da 20.000 yıl öncelere kadar dayanan bir spor dalıdır. Japonya Kick Boks'u 1960'larda, Amerikan kick boksu ise 1970'li yıllarda ortaya çıkmıştır. İlk profesyonel kick bokscu aynı zamanda Amerikan kick boksunun mucidi olan Georg F. Brueckner 'dir.

Kick boks


Die Nacht ohne Sünde ist ein deutscher Spielfilm aus dem Jahr 1950, teilweise auch gelaufen unter dem Titel Nacht ohne Sünde. Karl Georg Külb führte Regie und schrieb auch das Drehbuch zum Film, das nach einem Motiv des Bühnenstückes Jonny zahlt alles von Thierbach und Neuhaus entstand. Die Hauptrollen sind neben Bruni Löbel und Paul Klinger mit Grethe Weiser, Paul Kemp, Charlott Daudert und Karl Schönböck besetzt.

Handlung
Die junge Monika Göbel verdient sich etwas dazu, um das Geld für die Handelsschule aufbringen zu können. Als Professor Rackmann, ein Zoologieprofessor, sie als seine Sekretärin anwirbt, ahnt sie nicht, dass das ihr gesamtes Leben umkrempeln wird. Der Professor schickt sie nämlich schon einmal voraus ins Hotel nach Garmisch, wo sie einige Dinge für ihn regeln soll. Monika wartet geduldig aber vergebens auf den Professor. Dieser hat schlichtweg seinen Termin in Garmisch vergessen, weil er kurzfristig zu einem Kongress nach Berlin abberufen wurde.

Durch eine von der argwöhnischen Direktrice Betty heraufbeschworene Auseinandersetzung überwirft sich Monika mit dem Direktor des Hotels, Heinrich Böckmann, ohne zu ahnen, wie es in Böckmann wirklich aussieht. Sie muss ihren Halsschmuck versetzen, um die Hotelrechnung bezahlen zu können, und verlässt das Hotel fast fluchtartig.

Herr Schmitz, der Direktor der Vereinigten Hotelbetriebe, dem auch das Hotel in Garmisch untersteht, erwartet seinen Großvater Mr. Smith aus Amerika zu Besuch. Schon lange möchte der alte Herr die Braut seines Enkels kennenlernen, von der er sich bisher nur aus Erzählungen ein Bild machen konnte. Wie soll er auch ahnen, dass er seinen Enkel damit in arge Verlegenheit bringt. Denn dieser weiß genau, dass seine Braut Charlotte dem Großvater ganz und gar nicht gefallen wird, da sie genau das Gegenteil dessen ist, was er dem Großvater weisgemacht hat.

Monika, die durch eine "verlorene Brieftasche" wiederum auf dem Weg zurück nach Garmisch ist, trifft nun im Zug Schmitz. Da er der Verlierer besagter Brieftasche ist, kommen beiden schnell ins Gespräch und Monika schildert ihm ihre Erlebnisse in seinem Hotel. Herr Schmitz überzeugt Monika davon, dass Böckmann für sein Verhalten abgestraft werden müsse. Zusammen beschließen sie, dem ahnungslosen Böckmann als Verlobte gegenüberzutreten. Schmitz will sich damit auch aus der Bredouille ziehen, was seinen Großvater angeht, denn er ist sicher, dass Monika viel eher dem geschilderten Bild entspricht und der Großvater sie in sein Herz schließen wird. Und so ist es auch. Mr. Smith ist auf den ersten Blick in seine "Enkelin" vernarrt und hat große Freude daran, sie zu beschenken.

Wäre der echten Charlotte nicht zufällig eine Illustrierte mit einem Bild der "glücklichen Verlobten" in die Hände gefallen, wäre die Geschichte wahrscheinlich gut ausgegangen. Natürlich zögert Charlotte keine Sekunde und setzt sich in den Zug nach Garmisch.

Aber auch Monika ist die Sache nicht mehr geheuer, zumal sie Angst hat, dass Böckmann sie verloren geben könnte. Und auch dem sympathischen Mr. Smith gegenüber hat sie Gewissensbisse. So ringt sie sich dazu durch, die Geschichte dieses Irrtums aufzuklären.

Produktion, Veröffentlichung
Produziert wurde der Film von der Allegro Film oHG Dr. K.G. Külb & Co. (München). Für die Filmbauten trug Ernst H. Albrecht die Verantwortung.

Der in den Geiselgasteig Filmstudios der Bavaria sowie in Garmisch-Partenkirchen gedrehte Film hatte am 14. November 1950 Premiere im Turm-Palast in Frankfurt am Main, nachdem er in einer FSK-Prüfung vom 10. Oktober 1950, Nummer01954, ab 12 Jahren freigegeben worden war mit dem Vermerk "nicht feiertagsfrei". Zur Frankfurter Premiere war, wie es auf der Seite DamalsKino heißt "gleich eine ganze Heerschar" der wichtigsten Darsteller anwesend: "Die kesse Grethe Weiser vorneweg, der charmante Karl Schönböck in der zweiten Reihe, dazu der sympathische Paul Klinger sowie die hübsche Nachwuchsdarstellerin Bruni Löbel. Auch der österreichische Komponist Peter Igelhoff ist mit von der Partie – erst beim Pressegespräch im Hotel, dann vor dem Publikum im Turmpalast."

In Österreich wurde der Film am 10. August 1951 veröffentlicht.

Kritik
Das Lexikon des internationalen Films sah eine "relativ unterhaltsame Liebeskomödie".

Auf der Seite DamalsKino heißt es, der Film sei "belanglos, wie so viele andere in dieser Zeit". Abschließend wird ausgeführt: Ein gut dressierter Affe bedient derweil überaus menschlich ein Telefon und Charlott Daudert trällert so ganz nebenbei den Igelhoff-Schlager "Ach du liebe Zeit, ach du liebe Zeit, hat denn kein Mensch mehr für die Liebe Zeit…" Damit ist alles gesagt.

Weblinks

 Die Nacht ohne Sünde Titelblatt Das Programm von heute (Titelbild: Bruni Löbel, Paul Kemp)
 Die Nacht ohne Sünde Titelblatt Illustrierte Film-Bühne Nr. 921 (Titelbild: Bruni Löbel)
 Die Nacht ohne Sünde Filmplakat adS filmportal.de
 Die Nacht ohne Sünde vollständiger Film

Einzelnachweise

Filmtitel 1950
Deutscher Film
Schwarzweißfilm
Filmkomödie
Liebesfilm

Die Nacht ohne Sünde


La Coupe d'Arménie 2007 est la  de la Coupe d'Arménie depuis l'indépendance du pays. Elle prend place entre le  et le .

Un total de quatorze équipes participe à la compétition, correspondant à l'ensemble des huit clubs de la première division 2007 auxquels s'ajoutent six équipes du deuxième échelon.

La compétition est remportée par le Banants Erevan qui s'impose contre l'Ararat Erevan à l'issue de la finale pour gagner sa deuxième coupe nationale. Cette victoire permet au Banants de se qualifier pour la Coupe UEFA 2007-2008 ainsi que pour l'édition 2008 de la Supercoupe d'Arménie.

Premier tour
Le premier tour est disputé par douze des quatorze participants, le Mika et le Pyunik Erevan étant directement qualifiés pour le tour suivant, respectivement en tant que tenant du titre et champion d'Arménie en titre. Les matchs aller sont disputés les 21 et 22 mars 2007, et les matchs retour le 31 mars et le  avril suivants.

Quarts de finale
Les matchs aller sont disputés les 5 et 6 avril 2007, et les matchs retour le 10 avril suivant.

Demi-finales
Les matchs aller sont disputés le 18 avril 2007, et les matchs retour le  mai suivant.

Finale
La finale de cette édition oppose les deux clubs erevanais de l'Ararat et du Banants. L'Ararat dispute à cette occasion sa sixième finale depuis 1993, pour quatre succès dont le plus récent date de 1997. Le Banants joue quant à lui sa quatrième finale, ayant remporté le trophée une fois en 1992.

La rencontre est disputée le 9 mai 2007 au stade Républicain Vazgen-Sargsian d'Erevan. Le premier but du match est inscrit peu après l'heure de jeu par Marcos Pizzelli en faveur de l'Ararat, qui tient ainsi l'avantage à la mi-temps. Le Banants finit cependant par égaliser à un dix minutes de la fin du temps réglementaire par l'intermédiaire de  qui force les deux équipes à la prolongation, tandis que l'Ararat est réduit à dix à la  après l'exclusion d'Hovhannes Harutyunian. La prolongation voit cette fois le Banants prendre l'avantage sur un but d' à la . Ce but est suivi dans la foulée par les exclusions d'Ashot Grigoryan côté Banants et de Nshan Erzrumian côté Ararat. Le Banants assure définitivement sa victoire à la  lorsque Muradyan s'offre un doublé pour porter le score final à 3-1 et offrir au club sa deuxième coupe nationale.

Références

Liens externes
 Coupe d'Arménie 2007 sur Soccerway.com.
 Coupe d'Arménie 2007 sur le site de la RSSSF.

2007
Arménie M
Sport en Arménie en 2007

Coupe d'Arménie de football 2007


محافظة سيلزيا السفلى (بالبولندية: Województwo dolnośląskie), هي واحدة من 16 محافظة التي تتكون منها جمهورية بولندا ، وفقا للتقسيم الإداري لعام 1998، تأسست سنة 1999 بعد اتحاد محافظات Wrocław ، Legnica, Wałbrzych و Jelenia Góra. عاصمتها فروتزواف.

أعلام
 إدوارد بارسيك
 جو كيوبرت

معرض صور

مراجع

تأسيسات سنة 1999 في بولندا
دول وأقاليم أسست في 1999
محافظات بولندا
محافظة سيلزيا السفلى

محافظة سيليزيا السفلى


Modvind er en film instrueret af Iris Magdalene Schmidt.

Handling
En succesfuld meteorolog, savner en kvinde og forsvinder ind i fantasier om et fremtidigt familieliv. Hvordan møder han en, som han kan dele sit liv med, når han i forvejen har planlagt hele forløbet? Hans liv i fantasien resulterer konstant i problematiske situationer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2014

Kortfilm fra Danmark

Modvind


පරාශ්‍රොතදාහය යනු, මානවයන්ගේ මුහුණේ දෙපස පිහිටි ප්‍රධාන ඛේට ග්‍රන්ථීන් වන, කර්ණමූල ග්‍රන්ථීන් එකක හෝ දෙකෙහිම හෝ, ඇතිවන්නාවූ ප්‍රදාහයකි. ප්‍රදාහය නිසා අතිශය බහුල ලෙසින් බලපෑමට ලක්වන ඛේට ග්‍රන්ථිය වන්නේ පැරොටිඩ් ග්‍රන්ථියයි.

හේතූන්

බෝවෙන  පරාශ්‍රොතදාහය

උග්‍ර බැක්ටීරියාමය පරාශ්‍රොතදාහය:
බොහෝ විට ඇති වන්නේ,  ස්ටැෆිලොකොකස්  ඕරියස් වෙතින්  වන බැක්ටීරියාමය ආසාදනයෙන් වුවද,  ඕනෑම  සහයෝජී බැක්ටීරියාවක් මගින් එය ඇති විය හැක.  ටෙම්ප්ලර් ජේඩබ් , එම්ඩී, කන, නාසය හා උගුර පිළිබඳ මහාචාර්ය, කොළොම්බියාවේ මිසූරි විශ්වවිද්‍යාල වෛද්‍ය මධ්‍යස්ථානය. පැරටයිටිස්: ඕවර්විව්, සම්ප්‍රෙව්ශය 03/04/2009

 බහිර්පුප්ඵුසීය ක්ෂයරෝගය ලෙසින් පරාශ්‍රොතදාහය:
ක්ෂයරෝගය ඇති කරන මයිකොබැක්ටීරියාව විසින්  පරාශ්‍රොතදාහය ආසාදනයද ඇති කළ හැක. විස්තාරණයවූ, මෘදුනොවන, හා මධ්‍යස්ථ ලෙසින් වේදනාදෙන ග්‍රන්ථීන්,  ආසාදිතයන් සතුව තිබිය හැක. රෝග විනිශ්චය  සිදුකරන්නේ, දර්ශීය ලය විකිරණ රේඛක, රෝපණ නිර්ණයන්, හෝ  ග්‍රන්ථිය ඉවත් කළ පසු සිදු කෙරෙන පටක විද්‍යාත්මක රෝග විනිශ්චය  තුලිනි. රෝගය විනිශ්චය කොට සහ ක්ෂයරෝගය වළක්වන බෙහෙත් ලබා දුන් කළ, මාස  1–3 දක්වා කාලයකදී ග්‍රන්ථිය සාමාන්‍ය තත්ත්වයට පත් වෙයි.

උග්‍ර වයිරසීය පරාශ්‍රොතදාහය (කම්මුල්ගාය):
පරාශ්‍රොතදාහය සඳහා වඩාත් බහුල වයිරසීය හේතුව කම්මුල්ගාය වෙයි. නිත්‍ය එන්නත්කිරීම් තුලින් කම්මුල්ගාය ඇතිවන වාර ගණන ඉතා පහළ මට්ටමක පවත්වාගෙන යයි. දින දහයක පමණ කාලයකදී, කම්මුල්ගාය,  එය විසින්ම සුව කර දෙයි.

HIV පරාශ්‍රොතදාහය: සාමාන්‍යකෘත ලෙසින් වසා ගැටිති ඉදිමුම එච්අයිවී ආසාදනයකදී දක්නට ලැබුනද, විශේෂීත ස්ථානගත ලෙසින් පැරොටිඩ් (කර්ණමූල) ග්‍රන්ථීන් විස්තාරණය වීම (ඉදිමුම) ඇති වීම එතරම් ප්‍රකට නොවේ .

ස්වයං ප්‍රතිශක්ති හේතූන්

මේවා සාමුහිකව හැඳින්වෙන්නේ,  නිදන්ගත විරාමීය පරාශ්‍රොතදාහය හෝ නිදන්ගත ස්වයං ප්‍රතිශක්ති පරාශ්‍රොතදාහය ලෙසිනි.

ෂෝග්‍රන්ගේ සින්ඩ්‍රෝමය:
ඛේට ග්‍රන්ථීන්ගේ උග්‍ර ඉදිමුම, ෂෝග්‍රන්ගේ සින්ඩ්‍රෝමය ලෙසින් හැඳින්වෙන ස්වයං ප්‍රතිශක්ති රෝගයක් හෝ විය හැක. අවුරුදු 40–60 වයස්ගත පුද්ගලයින් අතර මෙම රෝගය සාමාන්‍යයෙන් ඇතිවුවද, කුඩා දරුවන් විෂයයෙහිද මෙය ඇතිවිය හැක. ෂෝග්‍රන්ගේ සින්ඩ්‍රෝමයෙහිදී, පරාශ්‍රොතදාහය පැවතීම පිළිබඳ ගැහුණු හා පිරිමි අතර අනුපාතය, දළ වශයෙන් 9:1 වෙයි. සම්බන්ධිත කර්ණමූල ග්‍රන්ථිය, ඉදිමීම දක්නට ලැබෙන අතර විටෙක මෘදු බවක් දක්වයි. මෙයට හේතුව නොදනී. බොහෝවිට මෙම සින්ඩ්‍රොමයෙහි ලක්ෂණ ලෙසින්, ඇස්වල, මුඛයෙහි, නාසයේ, යෝනි මාර්ගයේ සහ සමෙහි අධික වියලි බවක් ඇතිවෙයි.

මීකුලිච් රෝගය:
ක්ෂයරෝගය, ලියුකේමියාව, හෝ වෙනයම් හඳුනාගතහැකි රෝගයක් නොවන, කර්ණමූල ග්‍රන්ථියේ ඕනෑම ඉදිමුමක් සඳහා යල්පැනගිය නම මෙය වෙයි.

ගොඩ්වින්ගේ වසාගැටිතිමය තුවාලය:
ෂෝග්‍රන්ගේ සින්ඩ්‍රෝමයේ පටක විද්‍යාත්මක ලක්ෂණ සහිත පරිගත ගෙඩියක්, බොහෝවිට මෙය සමග ඇතිවෙයි.  මෙම නාමකරණයද භාවිතයෙන් ගිලිහී ඇත.

අවහිරය

ප්‍රධාන කර්ණමූල ග්‍රන්ථි නාලය හෝ එහි ශාඛා හෝ අවහිරවීම, බොහෝවිට උග්‍ර පරාශ්‍රොතදාහයේ ප්‍රාථමික හේතුවක් වන අතර, මෙය නිසා ද්වීතියික බැක්ටීරියාමය අත්‍යාසාදනය නිසා තවදුරටත් ඉදිමුම ඇතිවෙයි. ඛේටාශ්මයක්, ශ්ලේෂ්මල ඇබයක්, හෝ, ඉතා විරල වශයෙන්, සාමාන්‍යයෙන් මෘදු ගෙඩියක් වෙතින්, මෙම අවහිරය ඇතිවිය හැක.  ඛේට නාල අශ්මය ලෙසින් හැඳින්වෙන, ඛේටාශ්ම,   ප්‍රධාන වශයෙන්  කැල්සියම් වලින් තැනී තිබුණද, කිසියම් ආකාරයක කැල්සියම් ව්‍යාබාධයක් එමගින් නොහැඟේ.

සටහන්

පරාශ්‍රොතදාහය


James Wells Champney, genannt "Champ" (* 16. Juli 1843 in Boston, Massachusetts; † 1. Mai 1903 in New York) war ein US-amerikanischer Maler (Genre- und Porträtmalerei).

Leben
James Wells Champney war der Cousin des Landschaftsmalers Benjamin Champney (1817–1907).

Seinen ersten künstlerischen Unterricht erfuhr Champney am Lowell Institute in seiner Heimatstadt; parallel dazu besuchte er die Anatomie-Vorlesungen von Oliver Holmes. 1859 begann er eine Lehre zum Xylographen, brach diese aber 1862 ab, um als Freiwilliger im Bürgerkrieg zu kämpfen.

1864 erkrankte Champney an Malaria und musste die Armee verlassen. Er kehrte nach Boston zurück und lehrte nach seiner Gesundung ab 1864 für zwei Jahre am Young Ladies Seminary von Diocletian Lewis. Im Oktober 1866 reiste Champney nach Europa, um sich als Maler weiter zu bilden. Nach einem kurzen Aufenthalt in London wurde er Schüler von Edouard Frère an der École des Beaux-Arts in Paris. 1868 ging er zu Joseph van Lerius an die Koninklijke Academie voor Schone Kunsten Antwerpen, wo er im gleichen Jahr den ersten Platz im Zeichnen errang.

Kurz vor Ausbruch des Deutsch-Französischen Kriegs kehrte Champney in die Vereinigten Staaten zurück. Er ließ sich in seiner Heimatstadt nieder und gründete ein Atelier. Von 1873 bis 1874 war er als Maler in New Orleans tätig. Im Mai 1873 heiratete er die Schriftstellerin Elizabeth Williams und hatte mit ihr zwei Kinder: Edouard Frère (1874–1929) und Maria Mitchell (1877–1906).

Im selben Jahr machte er die Bekanntschaft des Verlegers Charles Scribner (Scribner's Monthly). Dieser engagierte ihn, James Kings Reisebericht "The Great South" zu illustrieren und schickte ihn dafür nach New York. Dort eröffnete Champney ein Atelier. Er spezialisierte sich auf Genremalerei und ließ als einer der ersten amerikanischen Künstler impressionistische Elemente in sein Werk einfließen.

Zwischen 1877 und 1884 war Champney Dozent am Smith College und während dieser Zeit experimentierte er auch ausführlich mit Pastellmalerei. 1882 wurde er zum assoziierten Mitglied (ANA) der National Academy of Design gewählt. Als Höhepunkt seines Schaffens gilt die Ausstellung 1897 bei Knoedler's Gallery.

James Wells Champney starb am 1. Mai 1903 durch einen Sturz in den Fahrstuhlschacht während eines Besuchs des Camera Clubs in New York. Er hinterließ seine Frau, seinen Sohn, den Architekten F. E. Champney, sowie seine Tochter Marie Humphrey, die als Miniaturmalerin lokale Bekanntheit erlangte.

Werke (Auswahl)

Ölgemälde
 The Coquette. 1885.
 The Fan. 1882.
 The little beggar. 1874.
 The lesson. 1874.
 Housekeeping. 1882.
 Deerfield Valley. 1877.
 Carter Notch from the Wildcat River. 1854.
 Puss-in-Boots. 1875.
 Hide and seek. 1885.

Porträts
 Darling Elizabeth. 1875.
 Oliver Wendell Holmes, Sr.
 Diocletian Lewis.

Ausstellungen (Auswahl)
 1869 und 1875: Salon de Paris
 1876: Centennial Exhibition
 1882: Southern Art Union
 1893: Columbian Exposition in Chicago
 1897: Tennessee Centennial Exposition in Nashville
 1897: Knoedler's Gallery

Literatur
 Artist killed by a fall (Nachruf). In: The New York Times vom 2. Mai 1903.
 Emmanuel Bénézit (Hrsg.): Dictionnaire critique et documentaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs de tous les temps et de tous les pays. Neuaufl. Grund. Paris 1999 ff.

Weblinks

Einzelnachweise

US-Amerikaner
Maler (Vereinigte Staaten)
Geboren 1843
Gestorben 1903
Mann

James Wells Champney


ඇලොයිස් ඇන්ටොන් ෆියුහර්, ඇලෝයිස් ඇන්ටන් පුහ () ජර්මන් ජාතික පුරාවිද්‍යාඥයෙකි. 1895 දී සිදුහත් කුමරු උපත ලද ලුම්බිණිය සොයා ගත්තේ මොහු විසිනි.

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත
 ලුම්බිණිය
 Alexander Cunningham

1853 උපත්
1930 මරණ

ඇලොයිස් ඇන්ටොන් ෆියුහර්


Întoarcerea lui Voda Lăpușneanu este un film istoric românesc din 1980 regizat și scris de Malvina Urșianu. Este inspirat din nuvela "Alexandru Lăpușneanul" a lui Costache Negruzzi. În rolurile principale joacă actorii George Motoi, Silvia Popovici și Cornel Coman.

Prezentare

Filmul înfățișează a doua domnie a domnitorului Alexandru Lăpușneanu, care s-a întors pe tronul Moldovei în 1564 după ce a fost exilat de către boieri. Lăpușneanu răzbună sângeros această trădare dar, părăsit de toți, sfârșește el însuși tragic.

El a promis la început iertare tuturor boierilor, însă după ce și-a consolidat domnia, a făcut un prânz mare la care a invitat pe cei mai de seamă boieri și, în timp ce aceștia petreceau, mercenarii străini au năvălit și i-au măcelărit.

Distribuție

 George Motoi — Alexandru Lăpușneanu, domnul Moldovei
 Silvia Popovici — Ruxandra Doamna, fiica lui Petru Rareș și a Doamnei Elena
 Cornel Coman — spătarul Petrea a Catincii
 Valeriu Paraschiv — vornicul Moțoc
 Eugenia Bosânceanu — Elena Doamna, văduva lui Petru Rareș și mama Ruxandrei
 Melania Ursu — Doamna Chiajna, fiica lui Petru Rareș și soția domnului Mircea Ciobanul
 Ion Niciu — boierul Grigore Trotușan din Țara de Sus
 Daniel Bucurescu — Bogdan Lăpușneanu, fiul domnului Moldovei
 Eusebiu Ștefănescu — prințul Iacob Eraclid, viitor domn al Moldovei
 Florina Luican — jupânița Florina
 Aurel Rogalschi — sultanul otoman Soliman Magnificul
 Gabriel Oseciuc — Tudor Șendrea, armașul curții
 Mircea Cruceanu
 Mihai Stan
 Valeria Gagealov
 Ion Crăciun
 Viorel Plăvițiu
 Miron Murea
 Cornel Ispas
 Nicolae Dide
 Constantin Păun
 Silvia Ghelan — jupâneasa Elisafta
 Lucia Mureșan — regina Isabela a Ungariei, soția regelui Ioan I Zápolya
 Ion Muscă
 Gheorghe Șimonca
 Vasile Lucian
 Mihai Vasile Boghiță
 Ionel Popovici
 George Menelas
 Dorel Vișan — călăul surdo-mut
 Constantin Rășchitor
 Anatol Spânu
 George Buznea
 Bectemir Turan — solul hanului Crimeii
 Daniela Mladin
 Dumitru Crăciun
 Dan Nuțu — hatmanul Tomșa, viitor domn al Moldovei

Echipa

 Alexandru Întorsureanu - imagine
 Gheorghe Fischer - imagine
 Szabolcs Cseh - consilier
 Guță Știrbu - decoruri otomane
 Margareta Anescu - montaj
 Mihai Ionescu - machiaj
 Anușavan Salamanian - coloană sonoră
 Anatol Vieru - muzica
 Sukas Dimitrios - regizor secund
 Adriana Păun - decoruri
 Radu Rusch - cascador

Producție
Filmările au avut loc în perioada 27 aprilie 1978 – 18 iunie 1979. Cele  interioare au fost realizate la Buftea, cele exterioare la Brașov, Târgu Neamț, Iași, Rădăuți, Feldioara, Hunedoara, Hârșova și Brăila. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 14.262.000 lei.

Primire
Filmul a fost vizionat de 2.553.497 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Referințe

Legături externe

Filme din 1980
Filme regizate de Malvina Urșianu
Filme istorice românești
Filme Casa de Filme 3
Filme Româniafilm
Ecranizări de opere literare românești

Întoarcerea lui Vodă Lăpușneanu


Northrop Grumman ආයතනය විසින් නිමවා ඇති අධිබල ඇමරිකානු ගුවන්යානය අඩුවෙන් නීරීක්ෂ්‍ය වන හෙවත් Stealth Technology  භාවිතයෙන් නිමවා ඇත්තේ ගුවන් යානා නාශක රේඩාර් පද්ධති වලට නිරීක්ෂනය නොවී සතුරු ඉලක්ක වෙත සාමාන්‍ය සහ න්‍යෂ්ටික ප්‍රහාර දියත් කිරීමටය. යානය නිපදවීමට දරණ පිරිවැය සහ ක්‍රියාන්විත පිරිවැය නිසා මෙම ව්‍යාපෘතිය පෙන්ටගනය තුල මතභේදයට ලක් වූවකි.එම නිසා 1990 මුල් කාලයෙදී පෙන්ටගනය මගින් මිලදී ගැනීමට යොජනා කර තිබූ යානා ගනන 132 සිට 21 දක්වා පහත වැටුනි.

1997 වසර වන විට B-2 යානයක වටිනාකම ඇමරිකානු ඩොලර් මිලියන 737 වූ අතර මිලදිගැනීමේ පිරිවැය ඇමරිකානු ඩොලර් මිලියන 929 විය.මේ සදහා අමතර කොටස්,මෘදුකාංග සහය ආදිය ඇතුලත් විය.
ඇමරිකානු ගුවන් හමුදාව සතුව B-2 ගුවන් යානා 21 ක් විය.බොහොමයක් 1980 කාලයේදී පැවති සීතල යුද්ධ සමයේ භාවිතයට ගන්නා ලද අතර 1990 අග භාගයෙදි සර්බියාව හා කොසොවෝ අතර ගැටුමෙදිද සර්බියවට බෝම්බ හෙලීමට භාවිත කරන ලදි.මෑත කාලයෙදි ඉරාකය සහ ඇෆ්ගනිස්තානයේ මෙහෙයුම් කටයුතු සදහාද භාවිත කල අතර එහිදි 2008 වසරෙදි සිදුවූ අනතුරකින් එක් යානයක් විනාශයට පත් විය.

මෙම යානය නියමුවන් දෙදෙනෙකුගෙන් සමන්විත වන අතර කිලො ග්‍රෑම් 230 පන්තියේ ගෝලීය තැන් සෙවුම් පද්ධති මගින් හැසිරවිය හැකි බෝම්බ හෝ කිලො ග්‍රෑම් 1100 න්‍යශ්ටික බෝම්බ එක් වර රැගෙන යා හැකිය.

නිෂ්පාදනය

ATB ව්‍යපෘතිය

B-2 ගුවන් යානය 1979 ඇරඹි උසස් තාක්ෂණ බෝම්බ හෙලන ගුවන්යානා ව්‍යපෘතියෙන්(ATB black project) සම්භුත වූවකි.1980 අගෝස්තු 22 දින මෙම ගුවන්යානය නිපදවන බව අනාවරනය කරන ලදි.මැතකදි හෙලිදරව් කල කරුණු අනුව Massachusetts Institute of Technology හි විද්‍යඥයින් මෙහි දියුනුව සදහා දායක වී ඇත.විවිධ ආයතන මගින් එවා තිබූ යොජනා අතරින් සහ අවසානයේ තොරා ගන්නා ලද අතර ඒ අතරින් සැලසුම් නිර්මානය තොරාගන්නා ලදි. විවිධ ආයතන මගින් එවා තිබූ යොජනා අතරින් විවිධ ආයතන මගින් එවා තිබූ යොජනා අතරින් Northrop/Boeing සහ Lockheed/Rockwell අවසානයේ තොරා ගන්නා ලද අතර ඒ අතරින්  Northrop/Boeing සැලසුම් නිර්මානය  තොරාගන්නා ලදි. සහ අවසානයේ තොරා ගන්නා ලද අතර ඒ අතරින් සැලසුම් නිර්මානය තොරාගන්නා ලදි. Northrop සැලසුම් නිර්මාණයට B-2 spirit යන නම ලබා දෙන ලදි.

1980 මැද කාලයේදී මෙම නිර්මාණයේ සුලු වෙනස් කමක් ඇති කරන ලදි.මෙම වෙනස්කම B-2 ගුවන්යානයේ මුල් පියාසැරුම වසර 2  පමා කල අතර ඇමරිකානු ඩොලර් බිලියනයක් මුලු පිරිවැයට අලුතින් එක් විය. ඇස්තමෙන්තු කරන ලද ඇමරිකානු ඩොලර් බිලියන විසි තුන නිර්මාණය සහ පර්යේෂණය සදහා රහසිගත් ලෙස වියදම් කරනු ලැබූ අතර,1989 වන විට කැලිෆොනියවේ නිෂ්පාදනාගාරය සදහා 13,000 පිරිස යොදා ගන්නා ලදි.

ප්‍රතිසම්පාදනය
1980 මැද භාගයේදී ගුවන්යානා 132ක් සදහා ප්‍රතිසම්පාදනය වූ නමුත් පසුව එය 75 දක්වා අඩු කෙරිණ.1990 මුල් කාලයෙදී සෝවියට් සමූහාන්ඩුව සීතල යුද්ධය අත හැර දැමිමෙන් පසුව අයවැය පිළිබද ගැටලු හා විරුද්ධ පක්ෂයේ බලපැම් මත B-2 ගුවන් යානා නිපදවීම 20 දක්වා අඩු කෙරුණි.මේ සදහා වියදම් වූ අති විශාල මුදල් සම්භාරය පරිඝනක මුල් කොට ගත් නිර්මාණය සහ විවිධ දේශපලනමය මූල්‍ය තීරණ සදහා වැය විය

ඔත්තු බැලීම
Northrop ආයතනයේ සෙවකයෙකු 1984 දී ගුවන් යානාව පිලිබද තොරතුරු ආයතනයෙන් සොරකම් කොට සෝවියට් රුසියාවට අලෙවි කිරිමට යාමේදී අසු විය.තවත් සෙවකයෙකු 2005 වසරෙදී තොරතුරු පිට කිරීම සම්බන්ධව හසු විය.

ව්‍යපෘති වියදම
ඇමරිකානු සාමන්‍ය ගනකාධිකරණ ආයතනය මගින් මෙම ගුවන් යානය වැඩිම වියදමක් යන බෝම්බ හෙලන ගුවන් යානය බව 1996 වසරෙදී නිවේදනය කරන ලදි.මෙම වියදම B-1  ගුවන්යානයක් මෙන් තුන් ගුණයක්ද,B-52H ගුවන්යානයක් මෙන් හතර ගුණයක්ද විය.මෙම ගුවන්යානයේ සෑම පැයක ගුවන් ගමනකටම තවත් පැය 119 ක නඩත්තු කාලයක් අවශ්‍ය වේ.මෙම කාලය B-1,B-52H සදහා පිලිවෙලින් පැය 53 හා 60 වේ.නඩත්තු කටයුතු සදහා විශාල අහස්යාත්‍රන්ගන අවශ්‍ය වීම මෙම වැඩි වියදම් ගෙන දීමට හෙතු විය.

විරුද්ධතාවය
ගුවන්යානය නිපදවිම සහ නඩත්තු කටයුතු  සදහා වියදම් වන අධික මුදල නිසා 1989-1990 අතර තුර මෙම යානය නිපදවිම් සෑම දෙනාගෙම දොෂ දර්ශනයට ලක්විය.මෙ අතර ගුවන් යානය ගෙන යන අධික බර සහිත අවි සහ බොම්බ රෙඩාර් පද්ධති මගින් නිරික්ෂණය විමද ගැටලුවක් විය.

නවීකරණය
වසර 2008 දී ගුවන්යානයේ අවි පද්ධතිය චලනය වන ඉලක්ක වෙත ප්‍රහාර එල්ල කල හැකි වන පරිදි නවීකරණය කරන ලදී.මේ අතර ගුවන් යානය සතු රෙඩාර් පද්ධතියද නවීකරණය කරන ලද අතර එය අත්හදාබැලීමද සාර්ථක විය.

මෙහෙයුම් ඉතිහාසය
පළමු ක්‍රියාකාරී AV-8 Spirit of Missouri ගුවන්යානය Whiteman ගුවන් හමුදා කදවුර වෙත 1993 දෙසැම්බර් 17 ලබා දෙන ලදී.

ප්‍රහාර
යානය සංග්‍රාම තුනකදී මෙ වන විට ප්‍රයෝජනයට ගෙන ඇත.

1.කොසෝවො යුද්ධය

2.ඇෆ්ගනිස්ථනය

3.ඉරාකය

භාවිතය
යානය භාවිත කරනු ලබන්නේ ඇමරිකානු ගුවන් හමුදාව මගින් පමණි.

    * 509th Bomb Wing, Whiteman Air Force Base (currently has 19 B-2s)
          o 13th Bomb Squadron
          o 393d Bomb Squadron
          o 394th Combat Training Squadron
    * 131st Bomb Wing, Whiteman Air Force Base (Missouri Air National Guard)[49]
          o 110th Bomb Squadron
    * 412th Test Wing, Edwards Air Force Base (currently has 1 B-2)
          o 419th Flight Test Squadron
    * 53d Wing, Eglin Air Force Base (former)
          o 72d Test and Evaluation Squadron, Whiteman Air Force Base
    * 57th Wing, Nellis Air Force Base (former)
          o 325th Weapons Squadron, Whiteman Air Force Base
          o 715th Weapons Squadron (inactivated)

අනතුරු
Spirit of Kansas ලෙසින් නම් කරන ලද B-2 යානය2008 පෙබරවාරි 23 දින ගුවන් ගත වී මොහොතකින් Andersen Air Force Base ගුවන්පථය මතට කඩා වැටීමෙන් අනතුරට පත් විය.මෙය පළමු B-2 යානා අනතුර වූ අතර ගුවන්යානය ගුවන් පැය 5176 ක් පියාසර කර තිබුණි.අනතුරට ලක් වූ අවස්ථවේ එහි සිටි නියමුවන් ගුවන් යානයෙන් පිටතට පැන(ejected) අනතුරෙන් බෙරී ඇත.ගුවන් යානා අනතුර නිසා විනාශ වූ ගුවන් පථය නැවතත් යථාතත්වයට  පත් කිරීම සදහා දින 53ක් වැය විය.

ගුවන්යානා ප්‍රදර්ශනය

ගුවන් යානාවක් සදහා දරන ලද වියදම නිසා මෙතෙක් ස්ථිර ප්‍රදර්ශනය සදහා යානාවක් තබා නොමැති අතර,විවිධ ගුවන් යානා සංදර්ශන සදහා පමණක් යොදා ගනී. 2004 දී නිශ්චල පරීක්ෂාව සදහා එන්ජිම සහ විශේෂ උපාංග රහිතව නිපදවන ලද යානාවක් National Museum of the United States Air Force හි ප්‍රදර්ශනය සදහා තබා ඇත. 1989 සිට 2004 වසර දක්වා හොන්ඩා ආයතනය විසින් වෙළද දැන්වීමකට නිපදවන ලද යානය South Dakota Air and Space Museum හි ප්‍රදර්ශනය සදහා තැබූ අතර 2005 වසරෙදී South Dakota Air and Space Museum වෙත ලැබුනු b-1 lancer යානය නිසා පලමු යානය විනාශ කරන ලදී

පිරිවිතර

සාමාන්‍ය ලක්ෂණ

   නාවුක පිරිස: 2
   දිග: 69 ft (21.0 m)
   පියාපත් විහිදුම් දිග: 172 ft (52.4 m)
   උස: 17 ft (5.18 m)
   පියාපත් ක්ෂෙත්‍රඵලය: 5,140 ft² (478 >m²)
   හිස් බර : 158,000 lb (71,700 kg)
   සම්පූර්ණ බර: 336,500 lb (152,200 kg)
   උපරිම පියාසර ආරම්භ (takeoff)  බර: 376,000 lb (170,600 kg)
   බල සම්පාදනය: 4× General Electric F118-GE-100
   non-afterburning turbofans, 17,300 lbf (77 kN) each

ක්‍රියාකාරිත්වය

    උපරිම වේගය: Mach 0.95 (525 knots, 604 mph, 972 km/h)
    යාත්‍රා  වේගය: Mach 0.85[36] (470 knots, 541 mph, 870 km/h)
    පියාසර දුර: 6,000 nmi (11,100 km (6,900 mi))
    පියාසර උස: 50,000 ft (15,200 m)
    සම්පුර්ණ බර: 67.3 lb/ft² (329 kg/m²)
    උඩුකුරු තෙරපුම/බර: 0.205

යුධෝපකරණ

    * 2 internal bays for 50,000 lb (23,000 kg) of ordnance.[36]
     * 80× 500 lb class bombs (Mk-82) mounted on Bomb Rack Assembly (BRA)
    * 36× 750 lb CBU class bombs on BRA
    * 16× 2000 lb class weapons (Mk-84, JDAM-84, JDAM-102) mounted on Rotary Launcher Assembly (RLA)
    * 16× B61 or B83 nuclear weapons on RLA

B-2 යානා ලැයිස්තුව

NeedToAddCategory

B-2 Spirit (B-2 නිරීක්ෂ්‍ය නොවන බෝම්බ හෙලන ගුවන් යානය)


An Digitaria paniculata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Robert Soderstrom ngan Mcvaugh. An Digitaria paniculata in nahilalakip ha genus nga Digitaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Digitaria (Poaceae)

Digitaria paniculata


Alpe di Succiso er et bjerg i den nordlige del af Appenninerne, beliggende mellen bjergpassene Cerreto og Lagastrello Passet, og har en højde på 2.017 moh. Det er pyramideformet, gennemskåret af adskillige kløfter.

Floderne Secchia og Enza, som er bifloder til Po, har deres udspring på Alpe di Succiso. Bjerget ligger i Nationalpark Appennino Tosco-Emiliano.

Kilder og henvisninger

Emilia-Romagna
Bjerge i Italien

Alpe di Succiso


Die Lütje-Hörn-Klasse bestand aus acht Hafenschleppern der Klasse 723, die von 1958 bis 1990 für die Bundesmarine im Dienst waren. Vier Schlepper wurden anschließend noch von der griechischen Marine eingesetzt.

Allgemeines
Die "Hafenschlepper, klein (300 PS)" der Klasse 723 wurden im Rahmen des ersten Hilfsschiffsprogramms von 1955 für die Marinestützpunkte der neu aufgestellten Bundesmarine in Auftrag gegeben. Gebaut wurden die Schlepper parallel auf der Jadewerft in Wilhelmshaven, der Schiffs- und Bootswerft Schweers in Bardenfleth und der Schiffswerft Braun in Speyer. Benannt waren die Schlepper nach friesischen Inseln und Sandbänken. Der Rumpf war aus Stahl und durch vier Schotte in fünf Abteilungen unterteilt. Zwei Voith-Schneider-Propeller des Typs 14 ET 65 verliehen den Hafenschleppern eine gute Manövrierfähigkeit und einen Pfahlzug von 4 tbp.

Ab 1986 wurden die Einheiten nach und nach außer Dienst gestellt und durch die Nordstrand-Klasse ersetzt. Mit Ausnahme von Mellum und Trischen wurden die Schiffsnamen der Lütje-Hörn-Klasse von den neuen und größeren Hafenschleppern übernommen. Die an die griechische Marine abgegebenen Einheiten wurden 1991 mit dem Dockschiff Condock III nach Griechenland überführt.

Einheiten

Siehe auch
 Liste der Schiffe der Bundeswehr
 Liste der maritimen Waffensysteme der griechischen Marine

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

723
Hilfsschiffklasse
Schiffs- und Bootswerft Schweers
Neue Jadewerft

Lütje-Hörn-Klasse


Bláblína (fræðiheiti Stropharia caerulea) er tegund blínusveppa sem finnst í Evrópu og Norður-Ameríku.

Hatturinn er fyrst bláleitur, en upplitast og verður gulleitur með tímanum. Tegundin er ekki talin æt.

Sumsstaðar er gengur bláblina undir heitinu S. cyanea Tuom..

Tilvísanir

Strophariaceae
Sveppir á Íslandi

Bláblína


Annette Vissing-Jørgensen er en dansk professor i økonomi ved Haas School of Business på University of California, Berkeley. Fra august 2021 er hun seniorrådgiver i afdelingen for pengepolitik i den amerikanske centralbank Federal Reserve i Washington.

Vissing-Jørgensens forskningsområde ligger indenfor finansiel økonomi med emner som prisfastsættelse af aktiver, entreprenørskab og husholdningernes finansieringsbeslutninger. Hun har bl.a. forsket i, hvordan udviklingen i aktieafkast påvirker amerikansk pengepolitik, og hvorvidt denne påvirkning er uhensigtsmæssig stor.

Karriere

Annette Vissing-Jørgensen stammer fra Havndal ved Randers og er student fra Randers Statsskole.

Annette Vissing-Jørgensen blev bachelor i økonomi ved Aarhus Universitet i 1993, tog en master-grad ved University of Warwick i 1994 og en Ph.D.-grad ved Massachusetts Institute of Technology (MIT) i 1998. Titlen på hendes Ph.D.-afhandling var Limited Stock Market Participation. Hendes vejledere var de kendte økonomer Ricardo Caballero, Olivier Blanchard, Daron Acemoglu og James Poterba.

Hun var ansat som adjunkt ved University of Chicago 1998-2002 og som lektor ved Kellogg School of Management ved Northwestern University 2006-10. 2010-12 var hun professor samme sted. 2012-13 var hun "Visiting Professor of Finance" ved Haas School of Business, og siden 2013 har hun været professor sammesteds.

Annette Vissing-Jørgensen har forfattet en række forskningsartikler i økonomiske top-tidsskrifter som American Economic Review, Journal of Political Economy, Quarterly Journal of Economics og Journal of Finance.

I 2018 modtog hun Aarhus Universitets Rigmor og Carl Holst-Knudsens Videnskabspris, der uddeles årligt til topforskere, der har haft tilknytning til Aarhus Universitet.

Kilder

Eksterne henvisninger

 Annette Vissing-Jørgensens hjemmeside ved Haas Scool of Business, Berkeley

Økonomer fra Danmark

Annette Vissing-Jørgensen


Albert Plehn (* 14. April 1861 in Lubochin, Kreis Schwetz, Westpreußen; † 17. Mai 1935 in Berlin) war ein deutscher Tropenmediziner.

Leben und Wirken
Nach dem Abitur am Gymnasium Marienwerder studierte er bis 1886 Medizin an der Christian-Albrechts-Universität zu Kiel und wurde dort im gleichen Jahr zum Dr. med. promoviert. Während seines Studiums wurde er 1881 Mitglied der Burschenschaft Teutonia zu Kiel. Anschließend trat er als Schiffsarzt in holländische Dienste und lernte bei einer Reise zu den Sundainseln die Tropenmedizin kennen.

Auf Sumatra und Java systematisierte er die Chininprophylaxe. 1887 setzte er seine Ausbildung an der Frauenklinik in Dresden und 1888 am Städtischen Krankenhaus in Berlin-Friedrichshain fort, um sich 1890 in Wandsbek als praktischer Arzt niederzulassen. 1894 ging er als Regierungsarzt in die Deutsche Kolonie Kamerun. Mittels seiner intensiven Forschungen über Malaria, Schwarzwasserfieber, Dysenterie und Beriberi leistete er einen wesentlichen Beitrag zur Verbesserung der gesundheitlichen Verhältnisse für Einheimische und Europäer. 1903 beendete er seinen Tropendienst und kehrte nach Berlin zurück, wo er sich im gleichen Jahr habilitierte und als Dirigierender Arzt der inneren Abteilung am Städtischen Krankenhaus "Am Urban" wirksam wurde. Zu Beginn des Ersten Weltkriegs unterzeichnete Plehn das Manifest der 93.

An der Universität Berlin las er als Honorarprofessor über klinische Pathologie und exotische Medizin. Neben der Pflege der Tropenmedizin beschäftigte er sich mit den Erkrankungen der blutbildenden Organe, der Tuberkulose und anderen Infektionskrankheiten, dem Gelenkrheumatismus und der Gicht. Speziell zur Tropenmedizin verfasste er mehrere Schriften und zahlreiche Beiträge vorrangig in der Zeitschrift Archiv für Schiffs- und Tropenhygiene. 1926 trat er in den Ruhestand. Danach unternahm er noch zwei Seereisen nach Amerika, wo er neue wissenschaftliche Anregungen fand. Er gehörte zu den "alten Afrikanern", die die Grundlagen für die Entwicklung in den deutschen Kolonien gelegt haben.

Familie
Seine Eltern waren Anton Plehn (1834–1887), Gutsbesitzer und Landwirt in Lubochin, und Johanna Maercker (1838–1888). Er heiratete 1890 in erster Ehe Marie Gütschow, in zweiter Ehe Carina Huch, Tochter des Notars William Huch und dessen zweiter Ehefrau Marie Huch, geb. Gerstäcker. Carina Huch war die Schwester von Friedrich Huch und Felix Huch, Cousine von Ricarda Huch, Enkelin von Friedrich Gerstäcker. Seine Geschwister waren Friedrich Plehn (1862–1904), Tropenmediziner; Marianne Plehn (1865–1946), Zoologin; Rose Plehn (1865–1945), Malerin, und Rudolf Plehn (1868–1899), Forstwissenschaftler.

Seine letzte Ruhestätte befindet sich auf dem Südwestkirchhof Stahnsdorf.

Schriften
 35 Fälle von Schädelfractur. Ein Beitrag zur pathologischen Anatomie derselben, Kiel 1886. (Diss.)
 Beiträge zur Kenntnis von Verlauf und Behandlung der tropischen Malaria in Kamerun, Berlin 1896.
 Zur vergleichenden Pathologie der schwarzen Rasse in Kamerun, Berlin  1896.
 Über Tropenanämie und ihre Beziehungen zur latenten und manifesten Malariainfection, Leipzig 1899.
 Weiteres über Malaria. Immunität und Latenzperiode, Jena 1901.
 Die Malaria der westafrikanischen Negerbevölkerung, besonders in Bezug auf die Immunitätsfrage, Jena 1902.
 Die acuten Infektionskrankheiten bei den Negern der äquatorialen Küsten Westafrikas, Berlin 1903.
 Die Ergebnisse der neuesten Forschungen auf dem Gebiet der Malariaepidemiologie, München 1904.
 Die tropischen Hautkrankheiten, Leipzig 1905; erw. in: Handbuch der Tropenkrankheiten, Bd. 2, Leipzig 1914, S. 171–310.
 Heilkunde. In: G.Neumeyer: Anleitung zu wissenschaftlichen Beobachtungen auf Reisen, Hannover 1905, S. 154–238. (mit Friedrich Plehn)
 Tropenhygiene, mit spezieller Berücksichtigung der deutschen Kolonien (21 Vorträge), 2.A. Jena 1906. (mit Friedrich Plehn)
 Kurzgefasste Vorschriften zur Verhütung und Behandlung der wichtigsten tropischen Krankheiten bei Europäern und Eingeborenen für Nichtärzte, Jena 1906.
 Über Beri-Beri und ihre Bedeutung für wirtschaftliche und kriegerische Unternehmungen in warmen Ländern. (= Berliner Vorträge H. 2), Berlin 1907.
 Zur Behandlung des akuten Gelenkrheumatismus, Leipzig 1908.
 Über große Bluttransfusionen, Berlin 1914.
 Rassenpathologische Methoden: In: Eberhard Ackerknecht: Handbuch der biologischen Arbeitsmethoden, Bd. 7,2 (= Methoden der vergleichenden morphologischen Forschung), Berlin 1928, S. 841–848.

Literatur
 Julius Pagel: Biographisches Lexikon hervorragender Ärzte des 19. Jahrhunderts. Zentralantiquariat der DDR, Leipzig 1989, ISBN 3-7463-0145-9, S. 1304–1305 (unveränd. Nachdr. d. Ausg. Berlin 1901)
 Gottlieb Olpp: Hervorragende Tropenärzte in Wort und Bild. Verlag der "Ärztlichen Rundschau", München 1932, S. 320–324.
 Zum 70. Geburtstag von Albert Plehn. In: Archiv für Schiffs- und Tropenhygiene, Bd. 35 (1931), S. 205–208,
 Johannes Steudel: Albert Plehn †. In: Klinische Wochenschrift, Bd. 14 (1935), Heft 25, S. 911
 Chlodwig Plehn: Geschichte der Familie Plehn. Selbstverlag, Cottbus 1936.

Einzelnachweise

Schiffsarzt
Tropenmediziner
Hochschullehrer (Humboldt-Universität zu Berlin)
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Person (deutsche Kolonialgeschichte)
Deutscher
Geboren 1861
Gestorben 1935
Mann

Albert Plehn


Les massacres de Kebbi sont deux fusillades de masse menées par des gangs de bandits le 8 mars 2022 dans l'État de Kebbi, au nord-ouest du Nigeria, ayant fait plus de 80 morts.

Contexte
Le  a commencé en 2011. Il se déroule dans le nord-ouest du Nigeria, entre des gangs armés et le gouvernement, qui après une décennie a désigné les gangs comme des groupes terroristes. Les gangs  mènent souvent des attaques contre le gouvernement et les civils, notamment des fusillades et des enlèvements de masse. L'attaque la plus meurtrière des gangs ont été les massacres de Zamfara en 2022. Leurs attaques dans l'État de Kebbi ont inclus un massacre et un  de masse, tous deux en juin 2021, ainsi qu'un  en janvier 2022.

Fusillades
Le 8 mars 2022 à Sabaka, des bandits ont tendu une embuscade et tué au moins 62 membres du groupe d'autodéfense volontaire Yan Sa Kai à Kebbi.

Vers  le même jour, une horde de bandits est entrée dans une colonie riveraine près de Kanya, à Wasagu/Danko. Ces bandits ont laissé leurs motos derrière eux et ont encerclé Kanya. Les assaillants sont entrés dans Kanya et ont tendu une embuscade au convoi du sous-gouverneur, tuant treize soldats, cinq policiers et un justicier. Huit autres personnes ont été blessées.

Réactions
Les meurtres ont été condamnés par le président Muhammadu Buhari.

Notes et références

Mars 2022
2022 au Nigeria
Terrorisme en 2022
Attentat au Nigeria

Massacres de Kebbi


Ozan Tügen (20 Mayıs 1976, Antalya) Türk müzisyen.

Müzik öğretmenleri Faize Tügen ve Mustafa Tügen'in oğlu olan Ozan İstanbul Bilgi Üniversitesi müzik kompozisyon bölümü mezunudur. Müzisyen, aranjör ve klavyeci'dir. Enstrümanlar arasında ud, bağlama, cümbüş ve cura çalabilmektedir. Şebnem Ferah,Pentagram (müzik grubu) ve Mor ve Ötesi ile çalışmıştır. Reklam müziği yapım şirketi Jingle Mingle'ın aranjörlerindendir.

Dış bağlantılar
 Myspace adresi

1976 doğumlular
Yaşayan insanlar

Ozan Tügen


Négro Caraïbe ou école négro-caraïbe est un mouvement pictural ivoirien impulsé par les artistes martiniquais Serge Hélénon et Louis Laouchez en 1970, en Côte d'Ivoire.

Cherchant à établir un pont entre les origines africaines et le lieu où ces artistes sont nés, il a une grande influence sur les artistes ivoiriens dans leur recherche identitaire ainsi que dans l'utilisation des matières (sable, tissus), l'intégration de l'art abstrait ainsi qu'une forme de minimalisme, notamment sur le groupe vohou-vohou.

Histoire et démarche
Depuis l'indépendance de la Côte d'Ivoire en 1960, l'art contemporain ivoirien est d'inspiration occidentale, et plus particulièrement française. Comme pour les autres pays africains qui acquièrent leur indépendance aux tournants des années 1960 et 1970, les artistes locaux cherchent une identité propre, un art national, de nouveaux canons de beauté. Les Antillais ressentent cet  et nombreux sont ceux qui partent en Afrique une fois diplômés.

Parmi eux, trois artistes se distinguent : Serge Hélénon, Louis Laouchez et , dont les deux premiers lancent le mouvement Négro Caraïbe en 1970, cherchant à établir un pont entre le lieu où ils sont nés, la terre d'accueil qu'est la Martinique, et le lieu de leurs origines, la Côte d'Ivoire. Gensin explique : . Hélénon et Laouchez racontent la démarche dans le statement d'une exposition à Paris en 1982 :

Elle veut en revanche éviter tout folklorisme ethnique pour s'affranchir de toute catégorisation préjugée par les Occidentaux. En embrassant le modernisme, l'art abstrait et un certain minimalisme , l'école négro-caraïbe invente un art proche du primitivisme tout en étant éloigne de l'art tribal et en s'inscrivant dans l'avant-garde occidentale. Elle crée une nouvelle démarche qui privilégie les objets récupérés ou les éléments plus primitifs pour leurs supports et matières afin d'étendre le champ de son exploration : écorces, planches de bois, vieilles portes, morceaux de palissade, toiles de jute, sable, tissus, bouts de ficelle, morceaux de fer, clous, boîtes de conserves...).

Serge Hélénon est professeur à la nouvellement créée école des Beaux-Arts d'Abidjan, dont il influence grandement les élèves. Parmi eux, certains s'inspirent des expositions du groupe Négro Caraïbe et de leur façon de rechercher des supports et des matières plus primitifs (écorces, toiles de jute, sable, tissus...) et de l'abstraction et créent le groupe vohou-vohou, qui deviendra le plus important mouvement d'art contemporain de Côte d'Ivoire. La recherche de celui-ci est également identitaire, en cherchant à se détacher de l'académisme occidental.

Cependant, l'école négro-caraïbe se sépare assez rapidement. Pas totalement intégrés, les Antillais demeurent des Français d'origine africaine mais toujours attachés aux Antilles, où beaucoup reviennent. Gensin est le seul des trois à être resté en Afrique.

Expositions notables
Le groupe expose jusqu'en 2000 aux Antilles, en France et en Afrique.
 1970 : première exposition du groupe Négro Caraïbe, au centre culturel français d'Abidjan
 1975 : exposition Négro Caraïbe organisée par le CMAC
 1982 : exposition Négro Caraïbe à Paris, où le manifeste de 1970 est rendu public pour la première fois

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Bibliographie

 Henri Micaux, Catalogue de la  exposition du groupe négro-caraïbe, au centre culturel français d'Abidjan, du 3 au 18 avril 1970.
 .

Liens externes

Peinture ivoirienne
Mouvement artistique contemporain

Négro Caraïbe


Med Jens Bjerre hos Australiens indfødte er en ekspeditionsfilm instrueret af Jens Bjerre efter manuskript af Jens Bjerre.

Handling
Jens Bjerre optog filmen under en rejse/ekspedition til Australien i 1953. Hjemvendt lavede han en stum film, som han havde med på sine foredragsturneer i hele landet. I 1978, på SFCs foranledning, fik filmene lagt lyd på af Jens Bjerre. Speak, effektlyde og musik.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1978

Ekspeditionsfilm fra Danmark


An Joinvillea borneensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Odoardo Beccari. An Joinvillea borneensis in nahilalakip ha genus nga Joinvillea, ngan familia nga Joinvilleaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Joinvillea

Joinvillea borneensis


Sacré mariage ! () est un film américain réalisé par Leonard Nimoy, sorti en 1994.

Synopsis

Fiche technique

Distribution
 Patricia Arquette : Betsy "Havana" Iggins
 Joseph Gordon-Levitt : Ezekiel "Zeke" Jacobson
 Armin Mueller-Stahl : Wilhelm Jacobson
 Tate Donovan : Peter Jacobson
 John Schuck :  Markowski
 Lois Smith : Orna Jacobson
 Courtney B. Vance : Cooper
 Jeffrey Nordling : Link
 Richard Riehle : Greeson
 Mary Pat Gleason : la femme officier
 Alaine Byrne : la femme du bar
 Dan Cossolini : la gérante du bar
 Lori Alan : Cleopatra
 Jess Schwidde : Samuel
 Franz Novak : la prof

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 1994
Comédie américaine
Film de Hollywood Pictures
Film de PolyGram Filmed Entertainment

Sacré mariage !


Ved partiledervalget i Labour (UK) i juli – september 2016 blev Jeremy Corbyn genvalgt som Labours leder.

Folkeafstemningen om Brexit
Ved folkeafstemningen om Storbritanniens EU-medlemskab (Brexit) den 23. juni 2016 var der stærkt delte meninger om Storbritanniens forbliven i EU. Dette gjaldt både i det største parti (De Konservative) og i det næststørste parti (Labour).

Labours officielle linje var, at Storbritannien skulle forblive (remain) i EU. Mange i partiet deltog dog i kampagnen for en udtræden (leave). Efter folkeafstemningen blev partileder Jeremy Corbyn blev stærkt kritiseret intern i sit parti for at have ført en elendig kampagne for et forbliv i EU.

Mistillid til Corbyn
Kritikken førte til, at flere Labour- politikere trådte ud af Corbyns skyggeregering. Blandt de udtrådte var Hilary Benn (skyggeudenrigsminister) og Charles Falconer, baron Falconer af Thoroton (skyggejustitsminister). Den 28. juni 2016 erklærede et flertal af Labours parlamentsmedlemmer (172 mod 40) deres mistillid til Corbyn. Det er dog Labours menige medlemmer og ikke parlamentsgruppen, der vælger partiets leder. Corbyn fik støtte blandt andet fra fagforeningsledere.

Urafstemning om posten som partileder
Den 11. juli 2016 stillede Angela Eagle op som modkandidat til Jeremy Corbyn, og Owen Smith anmeldte sit kandidatur den 13. juli. Allerede den 19. juli trak Angela Eagle sig ud af valgkampen.

Resultatet af urafstemningen blandt partiets medlemmer og støttere blev offentliggjort den 24. september 2016. Jeremy Corbyn blev genvalgt med 313.209 stemmer (61,8 procent), mens Owen Smith fik 193.229 stemmer (38.2 procent).

Ved partiledervalget i 2015 havde Jeremy Corbyn fået 251.417stemmer (59,5 procent).

Referencer

Partiledere for Labour (UK)
Politiske valg i 2016

Valg i 2016 af partileder for Labour (UK)


Agent M fue una banda de estonia de rock alternativo formada a finales de 2004 en la ciudad de Tallinn. Sus principales influencias son The Stranglers, Blondie, Garbage, The Sounds, The Smashing Pumpkins y Queens of the Stone Age. sus canciones son cantadas en estonio su idioma natal.

Historia

Agent M comenzó como un proyecto de estudio del guitarrista Marten Vill y la cantante Meril Varik a finales de 2004. Los sencillos "7 Surmapattu", "Kus en mu Kodu" y "Shokoolad" (una de las más escuchadas del grupo y conocidas) rápidamente llamó la atención de la radio local y la banda pasó a hacer presentaciones en vivo y ser una de las principales bandas de la escena alternativa y del rock actual de Estonia siendo una promesa en el futuro del rock estoniano. En un principio su música fue descrita como una mezcla de punk, rock alternativo y música disco. Más tarde, más pesados sonidos y ritmos de grunge y metal surgido en sus canciones.

Hasta la fecha, la banda ha publicado varios clips de vídeo y muchos de ellos llegaron en MTV de la región báltica. En la primavera de 2007, la banda fue anunciado como el ganador de la Baltic New Music Chart. La banda lanzó un EP, Šokolaad en 2006 y un álbum, Spionaaž en 2007. El álbum se mantuvo entre los más vendidos durante muchos meses.

El grupo finalizó actividades en el 2009 pero después de su regreso en septiembre de 2011, entró la nueva vocalista Reilika Saks sustituyendo a Merili Varik y a varios integrantes de la alineación original de Agent M y así mismo en el 2012 sacaron su tercer EP titulado "Minu koer ei hammusta" también realizado por Kulundpea Records.

En diciembre de 2012 el grupo anuncia nuevamente su separación.

Integrantes

Última Formación

 Reilika Saks - vocalista (2011 - 2012)
 Marten Vill - guitarra (2004 - 2009, 2011 - 2012)
 Reimo Va - bajo (2005 - 2009, 2011 - 2012)
 Taago Piisang - batería (2011 - 2012)

Exintegrantes

 Reilika Saks - vocalista (2011 - 2012)
 Marten Vill - guitarra (2004 - 2009, 2011 - 2012)
 Reimo Va - bajo (2005 - 2009, 2011 - 2012)
 Taago Piisang - batería (2011 - 2012)
 Merili Varik - vocalista (2004 - 2009)
 Margus Tammela - teclados (2005)
 Mihkel Kupits - batería (2005)
 Märten Rodes - guitarra (2005)
 Ivan "Charlie" Korshunov - bajo (2006)
 Andrus Kanter - teclados (2005 - 2008)
 Jarmo "Chopper" Nuutre - batería (2005 - 2008)
 Andres "Mõmmi" Aru - batería (2008 - 2009)

Discografía

Álbumes de estudio

 2007: "Spionaaž" - Kulundpea Records

EP

 2006: "Šokolaad" - Kulundpea Records
 2009: "Kloostris me elada ei saa" - Kulundpea Records
 2012: "Minu koer ei hammusta" - Kulundpea Records

Compilaciones

 2006: R2 Live
 2008: Elmari tantsuõhtu 11
 2009: Elmari tantsuõhtu 14

Sencillos

 2007: "Väike tüdruk"
 2007: "Shokoolad"
 2007: "Su Ilus Nina"

Enlaces externos

 Sitio Oficial
 Agent M en MySpace
 Agent M en Last.fm
 Agent M en Discogs
 Agent M en PureVolume
 Agent M en dcc.ttu.ee. Página en idioma Estonio

Grupos de música de Estonia
Grupos de rock de Estonia
Grupos de new wave de Estonia
Grupos de rock alternativo de Estonia
Grupos de música de los años 2000
Grupos de música de los años 2010
Grupos de música formados en 2004
Grupos de música separados en 2012
Grupos de música formados en los años 2000

Agent M


María Begoña Vila Costas, née en  à Vigo (Espagne), est une astrophysicienne espagnole spécialisée dans l'étude des galaxies spirales. Elle réside actuellement à Washington (États-Unis) et travaille comme ingénieur système au Goddard Space Flight Center de la NASA. Elle est l'ingénieur en chef pour le  (capteur de guidage fin et imageur proche infrarouge et spectrographe sans fente, FGS-NIRISS) sur le télescope spatial James-Webb en plus d'être chargé du test à froid final du groupe d'instruments avant leur intégration au télescope.

Carrière

Begoña Vila a étudié l'astrophysique à l'Université de Saint-Jacques-de-Compostelle et à l'Institut d'astrophysique des Canaries de 1981 à 1986. Elle a obtenu son doctorat en astrophysique au Jodrell Bank Center for Astrophysics de l'Université de Manchester en 1989.

À partir de 2006, elle a travaillé à la conception et à la construction du  (capteur de guidage fin et imageur proche infrarouge et spectrographe sans fente, FGS-NIRISS), qui a été transporté par le télescope spatial James-Webb dans une entreprise canadienne sous la direction de l'Agence spatiale canadienne. Lorsqu'il a été livré en 2012 et que le premier test à froid a été effectué, la NASA a décidé de l'embaucher par l'intermédiaire d'une société externe en tant qu'ingénieur système pour l'instrument.

Depuis 2013, elle est « FGS lead systems engineer », chargée des tests du capteur, de son fonctionnement en orbite, des limitations, des composants logiciels, etc. Elle coordonne également l'ensemble des instruments scientifiques regroupés dans l'Integrated Science Instrument Module (ISIM) pour les essais à froid.

Elle est membre d'Españoles Científicos en USA (ECUSA-DC), une organisation qui englobe la communauté scientifique espagnole du Maryland, de Virginie et de Washington.

En 2016, elle a été honorée par la NASA avec l'Exceptional Public Achievement Medal pour ses « années de leadership et de réalisations exceptionnelles » ainsi que pour la conception et le développement du FGS-NIRISS.
.

En 2017, elle a remporté le prix María Josefa Wonenburger Planells pour son travail scientifique.

Références

Liens externes
 Begoña Vila sur le site de la NASA.

Naissance en 1963
Naissance à Vigo (Espagne)
Astrophysicienne
Astrophysicien espagnol
Femme astronome
Astronome espagnol du XXe siècle
Astronome espagnol du XXIe siècle
Étudiant de l'université de Saint-Jacques-de-Compostelle
Étudiant de l'université de Manchester

Begoña Vila


Willy Kaltofen, auch Willi Kaltofen, (* 17. Februar 1918; † 16. April 2012) war ein erzgebirgischer Musiker und Komponist.

Kaltofen war Konzertzithersolist und gründete 1940 die "Willy-Kaltofen-Gruppe", ein Heimatterzett und eine Instrumentalgruppe, zu deren Mitgliedern bzw. Sprecherin seit 1950 auch Marianne Hütel aus Zwickau, später als Sprecher auch Horst Gläß gehörten. Das kleine Ensemble hatte bis 1995 Bestand. Kaltofen war eine der prägenden Persönlichkeiten der erzgebirgischen Volksmusik in der zweiten Hälfte des 20. Jahrhunderts. Während des Zweiten Weltkrieges gestaltete er als Zitherspieler mehrere, darunter auch politisch motivierte Veranstaltungen mit, so 1943 den Kameradschaftsabend zum 20-jährigen Bestehen der NSDAP-Ortsgruppe Schönheide unter dem Motto "Deitsch un frei wolln mer sei!".

Kaltofen komponierte etwa 60 Lieder. Zu seinen bekanntesten Kompositionen zählt das Lied "Su hall war nie dr Lichterglanz". Lebensmittelpunkt von Willy Kaltofen war Sehma, eine Gemeinde, die heute zu Sehmatal gehört.

Als "Zitherhans" hatte er 1987 einen kurzen Auftritt in der Kinderserie Spuk von draußen des Fernsehens der DDR.

Literatur
 Steffen Kindt: Grand Senior der Volksmusik : Willi Kaltofen aus Sehma alles Gute zum 85. Geburtstag. In: Glückauf! Zeitschrift des Erzgebirgsvereins 114 (2003), Heft 2, S. 31–32.

Einzelnachweise

Zitherspieler
Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Interpret der Volksmusik (Deutschland)
Person (Erzgebirge)
Komponist (Schlager)
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1918
Gestorben 2012
Mann

Willy Kaltofen


Jessica Hausner () este o regizoare de film și scenaristă austriacă. A intrat în atenția cinematografiei internaționale în 2001, când filmul ei Lovely Rita, un portret al unei fetițe care se simte limitată de constrângerile familiale, a fost vizionat în secțiunea Un Certain Regard la Festivalul Internațional de Film de la Cannes din 2001. Trei ani mai târziu a revenit la Cannes cu filmul său Hotel (2004). Filmul ei din 2014, Amour Fou, a fost selectat pentru a concura în secțiunea Un Certain Regard la Festivalul Internațional de Film de la Cannes din 2014.

Jessica Hausner este fiica pictorului vienez Rudolf Hausner, sora designerului de costume Tanja Hausner și sora vitregă a designerului și pictorului Xenia Hausner. A studiat la Filmacademy Vienna. Împreună cu regizorii Barbara Albert și Antonin Svoboda și directorul de imagine Martin Gschlacht, a înființat compania de producție vieneză coop99 în anul 1999. În 2017 ea a fost numită membră a Academiei Americane a Artelor și Științelor Filmului.

În 2002 a fost membră a juriului la cea de-a 24-a ediție a Festivalului Internațional de Film de la Moscova. În 2016, a fost membră a juriului pentru secțiunea Un Certain Regard a Festivalului de Film de la Cannes din 2016.

În 2006, a creat videoclipul publicitar al Festivalului de Film de la Graz, Diagonale. Jessica Hausner are un copil și locuiește în Viena.

Filmografie
 Flora (scurtmetraj, 1995)
 Inter-View (1999)
 Lovely Rita (2001)
 Hotel (2004)
 Schläfer (Agent în adormire, 2005 - producătoare, regizor: Benjamin Heisenberg)
 Toast (2006)
 Reclaim Your Brain - Reclamați-vă creierul (2007 - producătoare, regizor: Hans Weingartner)
 Lourdes (2009)
 Amour Fou (2014)
 Little Joe - Micul Joe (2019)

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1972
Regizori de filme de limbă germană
Oameni din Viena
Scenariști austrieci
Oameni în viață
Regizori austrieci
Producători de film austrieci

Jessica Hausner


El Islam en Brasil fue primeramente practicado por esclavos africanos. Los primeros musulmanes brasileños lideraron la más grande rebelión de esclavos en Brasil, que entonces tenía la mayor cifra de esclavos en el mundo. La siguiente migración significativa de musulmanes fue por los árabes-brasileños de Siria y del Marruecos. El número de musulmanes en Brasil conforme al censo realizado en este país en el año 2020 era de 197,239.

Historia

Inmigración africana

La historia de musulmanes en Brasil comienza con la importación de esclavos africanos al país. Brasil obtuvo el 37% de todos los esclavos africanos que se negociaban y más de 3 millones de esclavos fueron enviados a este país. Comenzando primero por 1550, los portugueses comenzaron a hacer negocios con esclavos africanos para que estos trabajaran en las plantaciones de azúcar una vez que los nativos de allí, los Tupí se deterioraron. Los estudiosos reclamaban el hecho de que Brasil obtenía más esclavos musulmanes que otros países en las Américas.

Los Malê
Los musulmanes africanos eran conocidos en el  en Bahía como Malês. Esta palabra es obtenida por el término imale de los Yorubas que significa El Islam o Muslim. Los comerciantes africanos musulmanes llamaban los esclavos malês del Bight of Benin, donde la mayoría fueron al Bahía.

Revuelta de los Malê

En Bahía era una sucesión de revueltas por los musulmanes entre 1808 a 1835 que resultó en la sublevación de 1835. 300 quilombolas habían sido destruidos en el pueblo de Nazareth das Farinhas por el año 1809 y en el año 1810 los esclavos condujeron una revuelta de las plantaciones. También era una revuelta de los pescadores costeros en el año 1814 que resultó en las matanzas de muchos amos de los esclavos. Desde 1816 a 1835, cinco más revueltas ocurrieron, por lo menos. La sublevación musulmana de 1835 en Bahía ilustra la condición y resistencia entre la comunidad malê. La mayoría de los participantes eran Nago. Muchos de los "Malês" fueron soldados y cautivos en las guerras entre los Oyo, Ilorin y otras ciudades Yoribas en la parte temprana del . Otros participantes eran los Hausa y los Nupe, junto a los soldados Jeje o Dahomean quienes se convirtieron al islam para luchar en alianza con los musulmanes "

A partir de la noche del 24 de enero de 1835, y continuando la siguiente mañana, un grupo de esclavos africanos ocuparon las calles de Salvador de Bahía y por más de tres horas ellos se confrontaron a los soldados y a ciudadanos armados.

Aunque fue de corta duración, la revuelta fue la más larga de las revueltas de esclavos en Brasil y la más grande rebelión urbana de esclavos en América. Alrededor de 300 africanos tomaron parte de esta rebelión y las muertes estimadas van de 50 a 100, aunque los números exactos son desconocidos. Estos números se incrementarían aún más si se contaran a los que murieron en hospitales o prisiones. Muchos participantes fueron sentenciados a muerte, prisión, azotes o deportación. La fe en los amuletos y las oraciones a Dios eran la razón principal que ocurrieron estas muertes. Estos amuletos contenían pasajes del Corán y los malês creían en el poder que emitían. Los cuerpos recuperados llevaban estos amuletos por la protección de muerte y habían sido convencidos por los cabecillas que los ayudaron. La rebelión tuvo repercusiones a nivel nacional. Temiendo que el ejemplo sea seguido, los autoridades brasileras comenzaron a observar muy de cerca a los malês y en los subsecuentes años intensivos esfuerzos fueron hechos para forzar su conversión al catolicismo y borrar la memoria popular y el afecto hacia el islam. Sin embargo la comunidad musulmana-africana no fue demasiado borrada, en 1910 está estimado que aún había 100.000 musulmanes-africanos viviendo en Brasil.

Inmigrantes musulmanes en Brasil

A raíz de la asimilación de la comunidad afrobrasileña musulmana el siguiente periodo del Islam en el país fue principalmente resultado de la inmigración musulmana de Oriente Medio y el Sudeste Asiático. Unos 11 millones de inmigrantes Sirios y Libaneses (la mayoría cristianos) viven en todo Brasil. La mayor parte de musulmanes se encuentra en São Paulo.

La arquitectura y la cocina también fueron marcadas por los árabes. Ni siquiera La comida rápida se escapó de la influencia arábica, la segunda mayor cadena de comida rápida es Habib's, que sirve comida árabe. La diversidad de las influencias se extiende hacia las empresas, tales como la industria textil (dominada por comerciantes sirio-libaneses).

El alcalde de Sao Paulo incluso posee un concejal musulmán, de nombre Mohammad Murad, quien es un abogado de profesión.

Un gran número de mezquitas rodean el área de São Paulo. La más vieja y popular de estas esta en la Av. Do Estado. Está establecida desde hace setenta años, la Mezquita añadió una Escuela Curánica, biblioteca, cocina y una sala de reuniones con varias funciones.

Hoy en día

Población
De acuerdo a los censos en Brasil del año 2010 había 35.167 musulmanes viviendo en el país, principalmente concentrados en São Paulo y Paraná. Los líderes de la comunidad musulmana estimaron que había entre 2,500,000 y 5,000,000 musulmanes, con la cifra más baja que representa a aquellos que practicasen la religión, mientras que la estimación más alta podría incluir también a los miembros nominales. Hay significantes comunidades musulmanas en los suburbios industriales de São Paulo y en el puerto de la ciudad de Santos, así como en comunidades más pequeñas en Paraná en la región costera y en Curitiba y Foz do Iguaçu y el área tripartita de Argentina-Brasil-Paraguay. La comunidad es mayoritariamente Sunita, estos están casi completamente asimilados con la comunidad en general. Los recientes inmigrantes Shi'ite gravitan en torno a pequeñas comunidades aisladas en São Paulo, Curitiba, y Foz do Iguaçu. Allí hay 36 mezquitas, Centros de la religión islámica, y asociaciones islámicas, sin embargo la historia de la comunidad Ahmadiyya recién comienza en el tardío , cuando se establecieron en Brasil en 1986.

Una tendencia reciente fue la múltiple conversión de personas no árabes a la religión islámica. Una fuente musulmana estimó que hay alrededor de 10,000 musulmanes convertidos viven en Brasil. Durante los últimos 30 años, el islam se ha convertido cada vez más notable en la sociedad brasileña no solo por la construcción de mezquitas, sino también por Bibliotecas, centros artísticos y escuelas. También fundo diarios.

Infraestructura

Como ha sido el caso en muchas de las mezquitas metropolitanas en Sudamérica la ayuda extranjera y el esfuerzo individual han desempeñado papeles importantes en la sostenibilidad de las mezquitas metropolitanas en São Paulo. Por ejemplo el Imam de la Avenida Do Estado Mezquita es del medio oeste y a veces los Imam son elegidos conjuntamente por los comités de gestión de las mezquitas y los gobiernos árabes que pagan los servicios del Imam. Ismael Hatia, un sudafricano que vino a Brasil en 1956, construyó una mezquita en Campinas años atrás. Hatia, quien también dirige una escuela de lenguas, consideró que aproximadamente 50 familias musulmanas en Campinas se encontraban en extrema necesidad de alguna organización comunitaria para ayudar a lograr la cohesión y dirección a los musulmanes. Las mezquitas de Campinas ahora realizan oraciones en los viernes de juma'at.

Referencias

 Herbert S. Klein & Francisco Vidal Luna, Slavery in Brazil, Cambridge University Press, New York 2010

Véase también
Islam por país
Religión en Brasil

Enlaces externos
Pulitzer Center on Crisis Reporting Clouds Over Iguaçu (Video)
Brazilian 2010 Census
Islam in Brazil
The Arabs of Brazil
 Islam in the Americas by Florida International University research-led team

Islam en Brasil


Salvadore Lobo (Mangalore, Karnataka, 30 de abril de 1945) é um clérigo indiano e bispo católico romano emérito de Baruipur.

Salvadore Lobo recebeu o Sacramento da Ordem em 19 de março de 1973.

Em 16 de outubro de 1997, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Baruipur. O arcebispo de Calcutá, Henry Sebastian D'Souza, o consagrou bispo em 29 de janeiro de 1998; Os co-consagradores foram o Bispo de Raiganj, Alphonsus D'Souza SJ, e o Bispo Emérito de Baruipur, Linus Nirmal Gomes SJ.

Em 4 de maio de 2020, o Papa Francisco aceitou a renúncia de Salvadore Lobo por motivos de idade.

Ver também

Bispos católicos da Índia

Salvadore Lobo


Joachim Hiller (* 13. Oktober 1933 in Berlin-Lichterfelde) ist ein deutscher bildender Künstler. Sein Werk umfasst Gemälde und Reliefs in unterschiedlichen, zum Teil von ihm selbst entwickelten Techniken sowie Arbeiten auf Papier.

Leben
Von 1949 bis 1953 studierte Joachim Hiller an der Meisterschule für das Kunsthandwerk in Berlin-Charlottenburg. Anschließend arbeitete er als Grafiker bzw. Werbegrafiker in Berlin (1954–1958) und Frankfurt am Main  (1959–1962), später als Artdirector in Hamburg und wiederum Frankfurt a. M. (1963–1968). 1966 lernte Hiller bei gemeinsamen Arbeiten an Anzeigenkampagnen für die Deutsche Lufthansa den Kölner Fotografen Chargesheimer kennen. Die unangepasste Lebensart des "Bohémien aus Köln" bestärkte Hiller in dem Wunsch, seinen Brotberuf aufzugeben und freier Künstler zu werden.

1968 stieg Hiller aus der Werbewirtschaft aus und ging an die Küste Dalmatiens (Jugoslawien), insbesondere auf die Insel Sveti Klement. Die Federzeichnungen, die er dort 1969 nach den Strukturen verwitterter Steine und Felsen anfertigte, markieren den Durchbruch zu seiner eigenständigen Kunst. 35 Jahre entstand Hillers  Werk abseits des Kunstbetriebs, ohne Galerievertretung und ohne Ausstellungen. Erst 2005 entschied er sich dazu, seine Werke öffentlich zu zeigen. Sein eigenständiger Ansatz einer prozessorientierten Malerei, bei der nicht die Subjektivität des Künstlers, sondern die objektiven Eigenschaften des Materials und des Farbauftrags im Mittelpunkt stehen, konnte somit erst mit Verspätung rezipiert werden.  Hiller lebt mit seiner Ehefrau Ingetraud, mit der er seit 1969 zusammen ist, in Hummerzheim, (Nordrhein-Westfalen).

Werk
Im Mittelpunkt von Hillers Werk steht die Beschäftigung mit Strukturen analog zu den Formbildungskräften der Natur. Zu Beginn seiner künstlerischen Tätigkeit ist noch die Nähe zur Malerei des Tachismus bzw. Informel zu erkennen. Vorbildfunktion hatten zu Beginn insbesondere die freien Farbform-Kompositionen von Serge Poliakoff. Um 1970 löste sich Hiller von der traditionellen Ölmalerei. Seither verwendet er vorzugsweise Acrylfarbe. Immer wieder experimentierte Hiller mit unterschiedlichsten Materialien wie Glas, Sand, Hartschaum, Zement usw. Durch den Materialeinsatz erweiterte sich die Malerei immer wieder zum Relief. Die Verfahren zum Auftragen der Farbe wurden ebenfalls experimentell erweitert: So finden sich in Hillers Arbeiten Airbrush-Techniken, diverse Abklatschverfahren, das Auswaschen und Abschleifen von Farbschichten, das Zerbrechen und Fixieren von Glasplatten, das Gefrieren von Acrylfarbe, das Verteilen der Farbe mit Druckluft usw.

Mit den nur wenige Jahre älteren Künstlern der Künstler-Gruppe ZERO verbindet Hiller das Absehen von der subjektiven Äußerung des Künstlers, das Interesse an objektiv vorfindlichen Strukturen sowie der Zusammenhang von Kunst und Natur. Doch im Unterschied den ZERO-Künstlern hielt Hiller an der Malerei fest, erweiterte jedoch deren Möglichkeiten durch experimentelle Verfahren.

Bis weit in die 80er-Jahre hinein interessierte sich Hiller insbesondere für Farbe als Material. Erdige Farben und Strukturen, die an Erosionsprozesse oder an Satellitenaufnahmen von geologischen Formationen erinnern, waren bis dahin vorherrschend. Ende der 1970er-Jahre kam es zu einer kurzen Experimentierphase mit kinetischen Objekten.

Seit ca. 1997 wurde die Farbe als Kolorit zunehmend zum beherrschenden Thema seiner Kunst. Ausgehend von den Eigenschaften der wasserlöslichen Acrylfarbe entwickelte Hiller diverse neue Maltechniken, deren starkfarbige Resultate an die Erscheinungsformen von Wasser bzw. Wolken erinnern. Ab 2008 entstanden Gemälde, in denen die Farbe als lichtvolles, energetisches Geschehen durch Überlagerung zahlreicher Farbflächen thematisiert wird. Seit 2010 arbeitet Hiller an Gemälden in einem Verfahren, bei dem die Farbe so auf die Leinwände getropft wird, dass die Bilder sich nach und nach prozesshaft aus zahllosen farbigen Bildpunkten aufbauen.

Die Mehrzahl der Arbeiten von Joachim Hiller weist ein quadratisches Format auf, weil diese Form neutral gegenüber Richtungstendenzen ist. Seine Werke tragen prinzipiell keinen Titel, damit der Betrachter frei ist für eigene Assoziationen.

Zitate

"Die Freiheit war das Wichtigste für mich. (...) Die Freiheit wird immer größer, je näher man die Naturformen studiert."

"Wenn man beispielsweise Wasser nimmt: Wasser ist flüssig, Wasser ist als Wolke luftig und Wasser ist als Eis fest. Und wenn man nun feste Körper hat und flüssige Körper und flüchtige, gasförmige Körper, dann hat man die ganze Welt eigentlich beisammen. Und wenn man das kann, wenn man diese drei Elemente richtig darstellen kann, dann müsste man die ganze Welt darstellen können, oder besser gesagt: eine neue Welt daraus machen."

"Ich male nicht die Natur, ich male wie die Natur"

Ausstellungen (Auswahl)
 2005 Bonifaziustürme Mainz
 2006 Galerie Nero, Wiesbaden
 2007 Galerie Walter Bischoff, Berlin
 2007 ALP Galleries, New York City
 2008 radicalgallery, Zug
 2008 "Joachim Hiller. Retrospektive zum 75. Geburtstag", Villa Haiss. Museum für zeitgenössische Kunst, Zell am Harmersbach
 2008 Mount San Antonio Gallery, Los Angeles
 2008 Kunsthaus Oberkassel, Düsseldorf
 2009 Galleria Immaginaria, Florenz
 2009 Galerie Nero, Wiesbaden
 2009 Orangerie der Residenz Würzburg
 2009 Galerie Dengler + Dengler, Stuttgart
 2010 "Sky in the Art", Staatliche Museen, St. Petersburg (Gruppenausstellung)
 2010 Galerie artobes, Düsseldorf
 2011/2012 "Terra incognita", Altana Galerie der Technischen Universität Dresden
 2013 "Joachim Hiller. Interferenzen", HLP Galerie, Wesseling

Literatur (Auswahl)
 Roland Held: Joachim Hiller. Der Schöpfung über die Schulter geschaut, Wiesbaden 2006
 Galerie Nero (Hrsg.): Joachim Hiller. Arbeiten auf Papier. Mit Texten von Marta Cencillo-Ramírez und Peter Lodermeyer, arthellweg verlag, Köln 2008, ISBN 978-3-938966-11-2
 Peter Lodermeyer: Hiller – Werkbiografie. Mit einem Vorwort von Klaus Honnef, arthellweg verlag, Köln 2009, ISBN 978-3-938966-13-6
 Klaus Honnef: Der phänomenologische Blick. Joachim Hiller und die Malerei, Köln 2010, ISBN 978-3-938966-19-8
 Sabine Zimmermann-Törne (Hrsg.): Terra incognita. Weltbilder – Welterfahrungen. Ausstellungskatalog der Technischen Universität Dresden, 29. Oktober 2011 – 3. Februar 2012, ISBN 978-3-86780-259-8

Weblinks
 Homepage von Joachim Hiller
 Werkverzeichnis von Joachim Hiller
 Joachim Hiller auf kunstmatrix.com

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1933
Mann

Joachim Hiller


Heslington Hall est un manoir classé Grade II* situé près du village de Heslington, Yorkshire du Nord, Angleterre, dans la ville de York. Le manoir fait partie du campus de l'Université d'York.

La maison d'origine date de 1565-8, mais elle est en grande partie reconstruite en 1852-4. Le bâtiment actuel comprend un bloc central de deux étages à neuf travées avec des combles et deux ailes de deux étages à chaque extrémité. Elle est construite en brique à l'anglaise avec des pansements en pierre de taille de grès.

Histoire
Le manoir d'origine est construit en 1565-1568 pour Sir Thomas Eynns, secrétaire et garde du sceau du Conseil du Nord et sa femme Elisabeth . Eynns meurt en 1573 et le domaine est vendu en 1601 par ses neveux à la famille Hesketh. À la mort de Thomas Hesketh en 1708, le manoir passe par mariage à la famille Yarburgh, qui l'habite pendant plusieurs générations . En 1719, Henrietta Yarburgh, 26 ans, épouse le dramaturge John Vanbrugh à l'église paroissiale Saint-Laurent (alors l'église paroissiale de la moitié de Heslington). Les tombes de plusieurs membres des familles Hesketh et Yarburgh peuvent être vues dans le cimetière de St Lawrence. Le major Nicholas Yarburgh, qui vit au manoir de 1825 à 1852 et est haut shérif du Yorkshire en 1836, remporte le St. Leger Stakes en 1839 avec son cheval Charles le douzième - l'un des pubs locaux est ensuite nommé d'après lui (le cheval, pas le major) .

À la mort de Nicholas en 1852, la propriété passe à son neveu Yarburgh Greame de Sewerby Hall, Bridlington, qui adopte le nom de famille Yarburgh et charge l'architecte Philip Charles Hardwick en 1854 de reconstruire la maison dans le style victorien. Les parties du manoir d'origine qui sont conservées comprennent deux tours d'escalier, la cour et le plafond suspendu en stuc de la grande salle. La maison passe à sa mort en 1856 par son propre neveu, George John Lloyd (qui ajoute ensuite le nom de Yarburgh) et en 1875 par la fille de George, Mary Elizabeth Yarburgh . Elle épouse George William Bateson en 1862 et il prend ensuite en 1876 le nom de famille supplémentaire de de Yarburgh par licence royale . Il devient plus tard le  baron Deramore après la mort de son frère en 1890 . Ses deux fils, Robert Wilfred de Yarburgh-Bateson,  baron Deramore (1865–1936) et George Nicholas de Yarburgh-Bateson  baron Deramore (1870–1943), occupent le lieu après lui.

Selon Niklaus Pevsner's Yorkshire: York and the East Riding (page 463, 1995 edn), la majeure partie de l'intérieur du manoir maintenant visible est de l'architecte York Walter Brierley, de 1903. Au début de la Seconde Guerre mondiale, la maison est évacuée par la famille qui permet à la Royal Air Force de la reprendre en tant que quartier général du  groupe de la RAF, qui fait partie du RAF Bomber Command. Le manoir n'est pas réoccupée par la famille après la guerre. En 1955, le manoir est classé bâtiment classé Grade II *. Lorsque l'Université d'York est fondée (elle est ouverte aux étudiants en 1963), Sir Bernard Feilden supervise sa transformation en siège administratif de l'Université d'York . Le manoir et l'Université se trouvent dans cette partie de l'East Riding of Yorkshire qui fait maintenant partie de la ville de York.

Références

Liens externes

Université d'York

Heslington Hall


Dietenborn ist ein Ortsteil von Sondershausen im Kyffhäuserkreis in Thüringen.

Lage
Dietenborn befindet sich zwischen Großberndten im Osten, Großbrüchter im Südwesten und Kleinberndten im Norden ungefähr 13 Kilometer westlich von Sondershausen. Der Ort liegt auf  südwestlichen Abdachung der Hainleite in einem Nebental des Helbetales. Verkehrsmäßig ist Dietenborn über die Landesstraßen L 2084 nach Sondershausen und L 1033 zwischen Bleicherode und Ebeleben angeschlossen.

Geschichte
Die Siedlung wurde 1104 erstmals urkundlich erwähnt. Das Kloster Dietenborn wurde nach der Reformation von den Grafen Hohnstein eingezogen und verpfändet. 1701 wurde es eingelöst und dann als Domäne verpachtet sowie 1835 verkauft. Heute sind nur noch Reste des Klosters und seiner Nebengebäude zu sehen.

Weblinks

 Homepage der Stadt Sondershausen

Einzelnachweise

Ortsteil von Sondershausen
Ort im Kyffhäuserkreis
Ersterwähnung 1104

Dietenborn


An Chloris wightiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck ngan Ernst Gottlieb von Steudel. An Chloris wightiana in nahilalakip ha genus nga Chloris, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chloris

Chloris wightiana


Andreas Stihl (Zürich, 10. studenog 1896. – Remshalden, 14. siječnja 1973.), njemačko-švicarski inženjer, izumitelj i poduzetnik, poznat kao osnivač tvrtke za proizodnju šumarske opreme Stihl.

Rođen je 1896. u Zürichu, gdje je pohađao pučku školu. Više razrede osnovne škole završava u Njemačkoj, u Singenu, a gimnaziju završava u Düsseldorfu. Mehaniku i tehničke znanosti studirao je pri Tehničkom učilištu u Eisenachu u Tiringiji. Zajedno s Carlom Holom osniva ured, u kojem između 1923. i 1926. projektira parne strojeve.

Godine 1926. u Stuttgartu osniva tvrtku Stihl, u kojoj tijekom 1930-ih razvija motorne pile i ostali električnu šumarsku opremu. Bio je član NSDAP-a te primio časnički čin Hauptsturmführer, koji mu biva oduzet tijekom denacifikacije. Nakon toga nije više bio politički aktivan.

Do 1949. u njegovoj je tvrtci radilo 200 zaposlenika i ostvarivala je prosjčnu godišnju dobit o 3 milijuna eura. Nakon njegove smrti, kćer Eva i sin Hans Peter naslijedili su tvrtku.

Izvori

Literatura
 Waldemar Schäfer: Stihl. Von der Idee zur Weltmarke. Acht Jahrzehnte eines Familienunternehmens. Schäffer-Poeschel, Stuttgart 2006., .

Zürich
Njemački izumitelji
Njemački poduzetnici
Šumarstvo

Andreas Stihl