Jiří Grygar (prononcé en tchèque  ), né le  à Heinersdorf, en Allemagne (aujourd'hui Dziewiętlice, en Pologne), est un astronome et vulgarisateur scientifique tchèque.

Carrière
Après des études de physique à l'Université Masaryk de Brno et d'astronomie à l'Université Charles de Prague, il rejoint le département d'astronomie stellaire de l'Institut d'astronomie de l'Académie des sciences, à Ondřejov. Vingt ans plus tard, il a rejoint le département de physique des basses températures de l'Institut de physique à Řež, où il est resté pendant plus de dix ans. Peu de temps après la révolution de Velours, il rejoint le département de physique des hautes énergies de la même institution. De 1992 à 1998, Grygar a présidé la Société tchèque d'astronomie. Il a également présidé le Conseil de la télévision tchèque et la section Science et philosophie du Club européen de la culture. Il est membre des comités de rédaction des périodiques Říše hvězd, Vesmír, Universum et Omega.

Grygar est titulaire d'un doctorat en astrophysique. Ses articles portent sur la matière interplanétaire ( météores, comètes), l'assombrissement centre-bord dans les atmosphères stellaires, les binaires proches, les novas, les étoiles chimiquement particulières et la télédétection.

Entre 2004 et 2008, Grygar a été président de la Société savante de la République tchèque, une association des principaux universitaires du pays.

Apparitions publiques
Grygar est bien connu du public en Tchéquie et en Slovaquie en raison de sa série télévisée sur l'Univers intitulée Okna vesmíru dokořán (Les fenêtres grandes ouvertes de l'Univers ; 1982–1990). En tant que membre du groupe sceptique scientifique Český klub skeptiků Sisyfos (Club sceptique tchèque Sisyphe), il est également un critique éminent de la pseudoscience et d'autres théories non prouvées. Catholique pratiquant, il est également un écrivain reconnu sur le thème des relations entre religion et science.

Honneurs
Le 26 octobre 1976, l'astronome tchèque Luboš Kohoutek a découvert l'astéroïde de la ceinture principale (3336) Grygar, qu'il a nommé d'après Jiří Grygar.

Il est lauréat du prix Kalinga en 1996.

En 2009, le Dr Grygar a reçu l'un des prix scientifiques tchèques les plus prestigieux, Česká hlava.

En 2010, il a été le premier récipiendaire du respectable Prix Mensa de la République tchèque.

Le Dr Grygar est récipiendaire de plusieurs autres prix.

Liens externes
 Courte biographie dont informations de contact

Références

Naissance en mars 1936
Naissance dans le Troisième Reich
Étudiant de l'université Charles de Prague
Étudiant de l'université Masaryk
Astronome tchécoslovaque
Astronome tchèque du XXe siècle
Astronome tchèque du XXIe siècle
Scepticisme scientifique
Éponyme d'un objet céleste

Jiří Grygar


Robert Grant Aitken (December 31, 1864 – October 29, 1951) was an American astronomer.

Early life and education
Robert Grant Aitken was born in Jackson, California, to Scottish immigrant Robert Aitken and Wilhelmina Depinau. Aitken attended Williams College in Massachusetts and graduated with an undergraduate degree in 1887.

Career
From 1887–1891, he worked as a mathematics instructor at Livermore, California, then received his M.A. from Williams College in 1892. He became a professor of mathematics at the College of the Pacific, another liberal arts school. He was offered an assistant astronomer position at Lick Observatory in California in 1895.

He began a systematically study of double stars, measuring their positions and calculating their orbits around one another. From 1899, in collaboration with W. J. Hussey, he methodically created a very large catalog of such stars. This ongoing work was published in Lick Observatory bulletins. In 1905, Hussey left and Aitken pressed on with the survey alone, and by 1915, he had discovered roughly 3,100 new binary stars, in addition to the 1,300 discovered by Hussey. The results were published in 1932 and entitled New General Catalogue of Double Stars Within 120° of the North Pole, with the orbit information enabling astronomers to calculate stellar mass statistics for a large number of stars. For his work in cataloguing binary stars, he was awarded the prestigious Bruce Medal in 1926.

During his career, Aitken measured positions and computed orbits for comets and natural satellites of planets. In 1908 he joined an eclipse expedition to Flint Island in the central Pacific Ocean. His book Binary Stars was published in 1918, with a second edition published in 1935.

After joining the Astronomical Society of the Pacific in 1894, Aitken was elected to serve as president in 1899 and 1915 of the Astronomical Society of the Pacific. From 1898 to 1942, Aitken was an editor of the Publications of the Astronomical Society of the Pacific. In 1932, he delivered the Darwin Lecture before the Royal Astronomical Society, where he was an associate member. From 1918 to 1928, he was chair of the double star committee for the International Astronomical Union.

Personal life
Aitken was partly deaf and used a hearing aid. He married Jessie Thomas around 1888; they had three sons and one daughter. Jessie died in 1943. Their son Robert Thomas Aitken was an anthropologist who studied Pacific island cultures. Their grandson, Robert Baker Aitken, was a widely known Zen Buddhist teacher and author. Their granddaughter Marjorie J. Vold was a noted chemist specializing in colloids.

Honors

Awards and Honors
 Lalande Prize of the French Academy (1906, with William Hussey)
 Elected member of the United States National Academy of Sciences (1918)
 Elected member of the American Philosophical Society (1919)
 Bruce Medal (1926)
 Gold Medal of the Royal Astronomical Society (1932)
 Rittenhouse Medal (1934)
 Honorary Sc.D. from College of the Pacific, Williams College, University of Arizona, and an honorary LL.D. from the University of California
Named after him
 Minor planet 3070 Aitken
 Lunar crater Aitken, part of the very large South Pole-Aitken basin
Aitken supercomputer at NASA Ames Research Center, Moffett Field, CA

References

External links

 Bruce Medal page
 Awarding of Bruce Medal
 Awarding of RAS gold medal
 Biographical Memoir (1958) by Van Den Bos at the National academy of Sciences
 Double Star Observer, Cataloguer, Statistician, and Observatory Director
 Additional Photos from the Emilio Segre Visual Archive, American Institute of Physics
 Portrait of Robert G. Aitken from the Lick Observatory Records Digital Archive, UC Santa Cruz Library's Digital Collections
 Digital version of The Binary Stars published by Dover in 1964

Obituaries
 IrAJ 2 (1952) 27 (one paragraph)
 JO 35 (1952) 25 (in French)
 JRASC 46 (1952) 28
 MNRAS 112 (1952) 271
 PASP 64 (1952) 5

1864 births
1951 deaths
American astronomers
Lick Observatory
Williams College alumni
Recipients of the Bruce Medal
Recipients of the Gold Medal of the Royal Astronomical Society
People from Jackson, California
Members of the United States National Academy of Sciences
Recipients of the Lalande Prize
Members of the American Philosophical Society

Robert Grant Aitken


الإمبراطور كيتاي  هو الإمبراطور السادس والعشرون في اليابان حسب قائمة أباطرة اليابان. لا يوجد أي تواريخ محددة عن فترة حياته أو حكمه. ولكن يعتقد أن فترة حكمه كانت في أوائل القرن السادس الميلادي.

انظر أيضًا
 إمبراطور اليابان
 قائمة أباطرة اليابان

مصادر

أباطرة اليابان
أشخاص من فوكوي (محافظة)
ملكيون في آسيا في القرن 6
ملكيون يابانيون في القرن 6
مواليد 450
مواليد 507
وفيات 531
وفيات عقد 530
وفيات في ساكوراي (نارا)

الإمبراطور كيتاي


Probele sportive de volei la Jocurile Olimpice de vară din 2016 include partidele de volei de sală, care s-au disputat pe Arena Maracanãzinho în perioada 6–21 august 2016, în timp ce partidele de volei pe plajă au avut loc în perioada 6–18 august la Arena Copacabana, pe plaja Copacabana.

Medaliati

Clasament pe medalii
Legendă
 Țara-gazdă

Legături externe
     Volleyball  la rio2016.com
     Beach volleyball  la rio2016.com

Sporturi la Jocurile Olimpice de vară din 2016
2016

Volei la Jocurile Olimpice de vară din 2016


Les Rhizochromulinaceae sont une famille d'algues de l'embranchement des Ochrophyta  de la classe des Dictyochophyceae et de l'ordre des Rhizochromulinales.

Le Rhizochromulina est un organisme marin, qui peut vivre dans les mares supralittorales en Méditerranée.

Étymologie
Le nom vient du genre type Rhizochromulina,  dérivé du grec , racine, et , couleur.

Description
Le Rhizochromulina se présente sous la forme d'une cellule amiboïdes solitaire, avec de nombreux filipodes fins et perlés, ayant un chloroplaste muni d'un pyrénoïde, mais dépourvu de stigmate. Sa reproduction s'effectue par division dans des essaims dont le flagelle est poilu ; le flagelle lisse est complètement réduit de sorte qu'il ne reste que le corps basal.

Liste des genres
Selon  :
 Rhizochromulina D.J.Hibberd & Chrétiennot-Dinet, 1979

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Dictyochophyceae
Famille d'algues (nom scientifique)

Rhizochromulinaceae


Torpo Station (Torpo stasjon) er en tidligere jernbanestation på Bergensbanen, der ligger ved byområdet Torpo i Ål kommune i Norge.

Stationen åbnede 21. december 1907. Oprindeligt hed den Torpe, men stavemåden blev ændret til Torpo i april 1935. Stationen blev fjernstyret 9. december 1983 og gjort ubemandet 1. januar 1984. Betjeningen med persontog ophørte 2. juni 1991 men blev genoptaget fra 29. maj 1994 til 20. april 2000. I dag fungerer den tidligere station som krydsningsspor. Stationsbygningen, der er opført i rødmalet træ i jugendstil efter tegninger af Paul Armin Due, står stadig.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Bergensbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1907
Jernbanestationer i Viken

Torpo Station


Prespatou est une communauté située dans la province de la Colombie-Britannique, dans le nord-est.

Notes et références

Municipalité en Colombie-Britannique

Prespatou


An Juncus wallichianus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jacques Étienne Gay ngan Jean Jacques Charles de Laharpe. An Juncus wallichianus in nahilalakip ha genus nga Juncus, ngan familia nga Juncaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Juncus

Juncus wallichianus


Pjesma Eurovizije 2017. će biti 62. po redu izbor za Pjesmu Eurovizije. Održat će se u Kijevu, glavnom gradu Ukrajine, zahvaljujući pobjedi Jamale na Euroviziji 2016. godine u Stockholmu, s pjesmom 1944. Bit će ovo drugi put da je Ukrajina domaćin natjecanja, prethodni put su domaćini bili 2005. godine. Natjecanje će se sastojati od dva polufinala i finala, a datumi održavanja polufinalnih večeri su 9. i 11. svibnja 2017. godine dok će se veliko finale održati 13. svibnja iste godine.

43 zemlje sudjelovat će na natjecanju. Portugal i Rumunjska će se vratiti nakon izostanka 2016. godine, dok se Bosna i Hercegovina povukla s natjecanja zbog financijskih poteškoća.
Nepoznato je hoće li Rusija nastupiti na ovogodišnjem natjecanju zbog zabrane ukrajinskih vlasti ulaska ruske predstavnice Julije Samojlove koju je dobila zbog ilegalnog ulaska na područje poluotoka Krima, regije koju je 2014. anektirala Rusija.

Pobjednik ovogodišnjeg natjecanja je Portugal kojemu je ovo prva pobjeda u 53 nastupa, što je svojevrsni rekord. Bugarska je natjecanje završila kao druga te je povećala svoj plasman (godinu prije bili su četvrti). Moldavija je također povećala svoj plasman kao trećeplasirana zemlja. Hrvatska je završila na trinaestom mjestu(predstavnik je bio Jacques Houdek).

Izbor grada domaćina
Šef Nacionalne ukrajinske televizije (NTU) i šefica Ukrajinske delegacije, Viktorija Romanova, 18. svibnja 2016. izjavila je da će prvi sastanak u vezi organizacije biti održan prije 8. lipnja, tokom koje će EBU i NTU vidjeti tehničke mogućnosti vezane za natjecanje, kao i bilo koji trening potreban za organizaciju istoga. Romanova je također izjavila da će grad domaćin biti objavljen tokom ljeta.
NTU i vlada Ukrajine su 23. srpnja pokrenuli natječaj za zainteresirane gradove koje bi željeli biti domaćini natjecanja. Odabir grada domaćina bit će organizirana u četiri staze:
•	24. lipanj - 8. srpnja: Zainteresirani gradovi su formalno pozvani da konkuriraju za domaćinstvo.
•	8 –15. srpanj: Grupa radnika s NTU i Lokalnim organizacijskim komitetom (LOC) predvođenim od strane premijera Ukrajine Volodimir Grojsman je ocjenjivala gradove.
•	18 – 22. srpanj: Gradovi kandidati formalno su konkurirali za domaćinstvo LOC. Izbor je smanjen na tri grada i predan je EBU-u.
•	22. srpanj - 1. kolovoz: Tri grada kandidata bit će pregledana od strane LOK-a i EBU-a. Press - konferencija bit će održana kako bi objavili rezultate i odabrali grada domaćina.

Kriteriji za izbor grada domaćina su sljedeći:
•	Mjesto održavanja mora biti pokriveno s najmanje 7 000 gledatelja ili 10 000 gledatelja.
•	Međunarodni press - centar mora biti u mogućnosti primiti ne manje od 1 550 novinara.
•	Mjesta moraju osigurati i ceremonije otvaranja i zatvaranja za najmanje 3 000 posjetitelja.
•	Grad domaćin mora imati fer cijene hotelskih soba u skladu s europskim standardima, koji su smješteni blizu mjesta održavanja i blizu centra grada. Najmanje 2 000 soba moraju biti osigurane: 1 000 za delegacije koje učestvuju i 1 000 za medije i navijače s akreditacijama.
•	Grad domaćin mora biti u mogućnosti osigurati sigurnost i osiguranje učesnika, delegacija i navijača.

Šest gradova su poslale svoje prijave 8. srpnja: Dnjepar, Harkov, Herson, Kijev, Lavov i Odesa. Ministar kulture, Jevhen Niščuk 30. lipnja je izjavio da odgovarajuće mjesto održavanja ne postoji, predloživši da bi trebalo izgraditi novu arenu u Kijevu ili Lavovu.

Format

Datum održavanja
Preliminarni datumi su objavljeni prilikom susreta šefova delegacija u Stockholmu, polufinala bi se trebala održati 16. i 18. svibnja, a finale 20. svibnja. Ovi datumi su izabrani kako bi se izbjegli veliki sportski događaji u to vrijeme.

Kasnije je EBU 24. lipnja pomejerio preliminarne datume za tjedan dana ranije. Ukrajinska televizija tražila je pomijeranje datuma, jer se 18. svibanj poklapa s danom sjećanja na žrtve genocida Krimskih Tatara. Ali, trenutni datumi se poklapaju s datumima održavanja polufinala UEFA Lige prvaka 2016./17. i UEFA Europske lige 2016./17.

Službeni datumi su objavljeni nakon objave grada domaćina, tako da će se polufinala održati 9. i 11. svibnja, a finale 13. svibnja.

Voditelji
27. veljače 2017. objavljeno je da će voditelji natjecanja biti ukrajinski komičar i glumac Oleksandr Skičko, radijski i televizijski voditelj Volodimir Ostapčuk i voditelj Timur Mirošničenko koji je eurovizijskoj publici poznat po tome što je bio voditelj na natjecajnima za Dječju pjesmu Eurovizije 2009. i 2013. godine. Bit će ovo prvi put da sastav voditelja čine tri muškarca.

Grafički dizajn
30. siječnja 2017. predstavljen je logo i slogan natjecanja koji glasi Celebrate Diversity. Nadzornik Jon Ola San izjavio je da slogan ujedinjuje zemlje širom Europe kako bi slavili jedinstvene razlike i sjajnu muziku. Logo natjecanja sastoji se od tradicionalne ukrajinske ogrlice Namisto koja predstavlja amajliju, simbol ljepote i zdravlja. Izrađena je od raznovrsnih nanizanih perli, gdje svaka ima drugačiji izgled i tako istovremeno predstavlja obilježje induvidualnosti i raznovrsnosti.

Zemlje sudionice
31. listopada 2016. godine EBU je objavila da će na natjecanju 2017. godine sudjelovati 43 zemlje čime je izjednačen rekord po broju sudionika iz 2008. i 2011. godine. Portugal i Rumunjska će se vratiti nakon odsustva 2016. godine, dok se Bosna i Hercegovina povukla s natjecanja zbog financijskih poteškoća.

Ždrijeb polufinala
Ždrijeb za polufinale održan je 31. siječnja 2017. godine u Kijevu. Zemlje sudionice, osim direktnih finalista (domaćina Ukrajine i velike petorke), su podijeljene u šest šešira, formiranih na osnovu povijesti razmjene bodova između pojedinih država u posljednjih 10 godina, na osnovu kojih su poslije izvučeni sudionici po polufinalima.

Sastav šešira je bio sljedeći:

*1- Iako je Švicarska bila smještena u šeširu 1, Švicarska je već bila smještena da nastupi u drugom polufinalu na nagovor švicarskog emitera.

Izvođači povratnici

*2- Tamara Gachechiladze bila je članica grupe Stefane & 3G koja je trebala predstavljati Gruziju na Pjesmi Eurovizije 2009. s pjesmom We Don't Wanna Put In, ali su odustali od natjecanja jer su odbili promijeniti pjesmu na zahtjev EBU-a iz političkih razloga.

Prvo Polufinale

18 zemalja će sudjelovati u prvom polufinalu. Pravo glasa će imati publika i članovi žirija iz Italije, Ujedinjenog Kraljevstva i Španjolske.

Drugo polufinale

18 zemalja sudjeluje u ovom polufinalu. Pravo glasa će imati publika i članovi žirija iz Francuske, Njemačke i Ukrajine.

Finale

Ostale države
 - RTVA je 19. svibnja 2016. izjavio kako oni ne žele natrag na Euroviziju.
 - BHRT se mjesecima muči s financijskim poteškoćama što je 28. rujna 2016. dovelo do novog odustajanja Bosne i Hercogovine s natjecanja.
 - Dok je Radio-televizija Luksemburg (RTL) 25. svibnja 2016. objavila da neće sudjelovati na natjecanju, Komitet peticija Vlade Luksemburga je 21. lipnja objavio da su primili peticiju, u kojoj nalažu da se Luksemburg vrati na natjecanje. Vlada je odlučila da rasprave o mogućnostima peticije, kao i mogućnosti povratka Luksemburga u budućnosti.
 - Slovačka televizija je objasnila da Slovačke nema na natjecanju iz financijskih razloga još od 2012. godine. O sudjelovanju 2017. godine će se raspravljati kasnije tijekom 2016. godine. Međutim, Slovačka televizija je 24. listopada 2016. potvrdila da neće sudjelovati na natjecanju 2017. godine.
 - Bilo je puno glasina da se Turska vraća na natjecanje, na kraju nijedna od ovih glasina nije bila točna. Turska se povukla s natjecanja 2013. godine zbog statusa velike petorke i zbog sustavaa glasanja koji se koristi na natjecanju. 24. listopada 2016. turska televizija je potvrdila da Turska neće sudjelovati na natjecanju 2017. godine.

Međunarodni prijenos i prezenteri glasova

Prezenteri glasova
 - Lia Fiorio i Gigi Restivo

Komentatori
 - Myf Warhurst i Joel Creasey - (SBS, sve)
 - Ole Tøpholm - (DR1, sve)
 - Marianne James, Stéphane Bern i Amir Haddad (France 2, finale); Marianne James i Jarry (France 4, polufinala)
 - Giorgos Kapoutzidis i Maria Kozakou (ERT1, ERT HD, ERT World, ERA 1, Voice of Greece, sve)
 - TBA - (HRT 1, sve), TBA (HR 2, sve)
 - Andrea Delogu i Diego Passoni (Rai 4, polufinala); Flavio Insinna i Federico Russo (Rai 1, finale)
 - TBA - (IPBC)
 - Krisztina Rátonyi i Freddie (Duna, sve)
 - Artur Orzech (TVP 1, sve)
 - Lia Fiorio i Gigi Restivo (SMtv San Marino i Radio San Marino, sve)
 - TBA - (RTS1, sve}}
 - TBA - (La 2, polufinala; La 1, finale)
 - Pavlo Shylko - (UA:PBC, sve)
 - Mel Giedroyc i Scott Mills - (BBC Four, polufinala); Graham Norton (BBC One, finale), TBA (BBC Radio 2, finale)

1. U prijevodu znači Bit će objavljen

Izvori
 Pjesma Eurovizije 2017. na engleskom jeziku

Vanjske poveznice
 Službena stranica Eurovizije
 Hrvatska eurovizijska stranica
 Facebook stranica

Izbori za pjesmu Eurovizije
Manifestacije u Ukrajini

Pjesma Eurovizije 2017.


În matematică și algebra abstractă, teoria grupurilor studiază  cunoscute sub denumirea de grupuri. Conceptul de grup este unul central în algebra abstractă: alte structuri algebrice bine cunoscute, cum ar fi inelele, corpurile și spațiile vectoriale, pot fi văzute ca grupuri înzestrate cu operații și axiome suplimentare. Grupurile sunt recurente în toată matematica, iar metodele teoriei grupurilor au influențat multe părți din algebră.  și grupurile Lie sunt două ramuri ale teoriei grupurilor, în care s-au înregistrat progrese și care au devenit ele însele subiecte de subdomenii.

Diferite sisteme fizice, cum ar fi cristalele și atomul de hidrogen, pot fi modelate prin grupuri de simetrie. Astfel, teoria grupurilor și teoria reprezentării, strâns legată de ea, au multe aplicații importante în fizică, chimie și știința materialelor. Teoria grupurilor este de asemenea centrală pentru criptografia cu chei publice.

Una dintre cele mai importante realizări matematice ale secolului al XX-lea a fost efortul colaborativ, constând în peste 10.000 de pagini de reviste științifice, publicate mai ales între 1960 și 1980, care au culminat cu o clasificare completă a grupurilor simple finite.

Principalele clase de grupuri
Gama de grupuri examinate s-a extins treptat de la , finite, și exemple speciale de  până la grupuri abstracte care pot fi specificate printr-o  prin  și relații.

Grupuri de permutare
Prima clasă de grupuri care au fost supuse unui studiu sistematic a fost . Având în vedere orice mulțime X și o colecție G de bijecții între X și ea însăși (cunoscute ca permutări) care este închisă în raport cu compoziția și inversarea ei, G este un grup  asupra lui X. Dacă X constă din n elemente și G constă din toate permutările, atunci G este  Sn; în general, orice grup de permutare G este un subgrup al grupului simetric al lui X. Una din primele construcții, datorată lui Cayley, a expus orice grup ca grup de permutare, acționând asupra lui însuși () prin  la stânga.

În multe cazuri, structura unui grup de permutare poate fi studiată utilizând proprietățile acțiunii sale asupra mulțimii corespunzătoare. De exemplu, în acest fel se dovedește că pentru , grupul altern An este simplu, adică nu admite niciun  propriu. Acest fapt joacă un rol cheie în .

Grupuri de matrice
Următoarea clasă importantă de grupuri este dată de grupuri de matrice sau de . Aici G este o mulțime formată din matrici inversabile de ordin n dat peste un corp K care este închis în raport cu produsul și inversa. Un astfel de grup acționează asupra spațiului vectorial n-dimensional Kn prin transformări liniare. Această acțiune face ca grupurile de matrice să fie conceptual similare cu grupurile de permutare, iar geometria acțiunii să poată fi exploatată în mod util pentru a stabili proprietățile grupului G.

Grupuri de transformare
Grupurile de permutare și grupurile de matrice sunt cazuri speciale de grupuri de transformare: grupuri care acționează pe un anumit spațiu X păstrându-i structura inerentă. În cazul grupelor de permutare, X este o mulțime; pentru grupurile de matrice, X este un spațiu vectorial. Conceptul de grup de transformare este strâns legat de conceptul de grup de simetrie: grupurile de transformare se compun frecvent din toate transformările care păstrează o anumită structură.

Teoria grupurilor de transformare formează o punte care leagă teoria grupurilor cu geometria diferențială. O lungă linie de cercetare, care provine de la Lie și Klein, consideră acțiunile de grup pe varietăți prin  sau difeomorfisme. Grupurile în sine pot fi discrete sau .

Grupuri abstracte
Cele mai multe grupuri considerate în prima etapă a dezvoltării teoriei grupurilor erau "concrete", fiind realizate prin numere, permutări sau matrice. Abia la sfârșitul secolului al XIX-lea, a început să prindă rădăcini ideea unui grup abstract ca mulțime cu operații care să satisfacă un anumit sistem de axiome. O modalitate tipică de a specifica un grup abstract este printr-o  prin generatori și relații,

O sursă importantă de grupuri abstracte este dată de construirea unui grup factor G/H al unui grup G printr-un  H.  de  au fost printre primele exemple de grupuri factor, de mare interes în teoria numerelor. Dacă un grup G este un grup de permutare pe o mulțime X, grupul factor G / H nu mai acționează asupra lui X ; dar ideea de grup abstract ne permite să nu ne deranjeze această discrepanță.

Schimbarea de perspectivă de la grupuri concrete la grupuri abstracte face naturală considerarea proprietăților grupurilor care sunt independente de o realizare particulară sau, în limbajul modern, să fie invariante în raport cu izomorfismele, precum și clase de grupuri cu o astfel de proprietate: grupuri finite, , grupuri simple,  și așa mai departe. În loc să exploreze proprietățile unui grup individual, se dorește să se stabilească rezultate care se aplică unei întregi clase de grupuri. Noua paradigmă a fost de o importanță capitală pentru dezvoltarea matematicii: a prefigurat crearea algebrei abstractă în lucrările lui Hilbert, Emil Artin, Emmy Noether și matematicienii școlii lor.

Grupuri cu structură suplimentară
O elaborare importantă a conceptului de grup apare dacă G este dotat cu o structură suplimentară, în special, una de spațiu topologic,  sau . Dacă operațiile de grup m (înmulțirea) și i (inversiunea)

sunt compatibile cu această structură, adică sunt aplicații continue,  sau  (în sensul geometriei algebrice), atunci G este , grup Lie sau .

Prezența unei structuri suplimentare pune în legătură aceste tipuri de grupuri cu alte discipline matematice și astfel înseamnă că sunt disponibile mai multe instrumente pentru studiul lor. Grupurile topologice formează un domeniu natural pentru analiza armonică abstractă, în timp ce grupurile Lie (adesea realizate ca grupuri de transformare) reprezintă pilonii geometriei diferențiale și ai teoriei reprezentării unitare. Anumite întrebări de clasificare care nu pot fi rezolvate în general pot fi abordate și rezolvate pentru subclasele speciale ale grupurilor. Astfel,  au fost complet clasificate. Există o relație fructuoasă între grupurile abstracte infinite și grupurile topologice: ori de câte ori un grup Γ poate fi realizat ca o  într-un grup topologic G, geometria și analiza referitoare la G dau rezultate importante despre Γ. O tendință relativ recentă în teoria grupurilor finite exploatează legăturile lor cu grupurile topologice compacte (grupuri ): de exemplu, un singur  G are o familie de coeficienți care sunt  finite de diverse ordine, și proprietățile lui G au corespondent în proprietățile coeficienților săi finiți.

Ramurile teoriei grupurilor

Teoria grupurilor finite
În secolul al XX-lea, matematicienii au cercetat în profunzime unele aspecte ale teoriei grupurilor finite, în special  a grupurilor finite și teoria  și . În consecință, s-a reușit clasificarea completă a grupurilor finite simple, ceea ce înseamnă că toate acele grupuri simple, din care pot fi construite toate grupurile finite sunt acum cunoscute.

În a doua jumătate a secolului al XX-lea, matematicieni precum Chevalley și Steinberg au îmbunătățit și înțelegerea analoagelor finite ale  și ale altor grupuri asociate. O astfel de familie de grupuri este familia  peste corpuri finite. Grupurile finite apar adesea atunci când se ia în considerare simetria obiectelor matematice sau fizice, atunci când acele obiecte admit doar un număr finit de transformări ce conservă structura. Teoria grupurilor Lie, care poate fi privită ca având în vedere "", este puternic influențată de  asociate. Acestea sunt grupuri finite generate de reflecții care acționează asupra unui spațiu euclidian finit-dimensional. Proprietățile grupurilor finite pot juca astfel un rol în domenii precum fizica și chimia teoretică.

Reprezentarea grupurilor
A spune că un grup G  asupra unei mulțimi X înseamnă că orice element din G definește o aplicație bijectivă pe mulțimea X într-un mod compatibil cu structura grupului. Când X are mai multă structură, este util să se restricționeze mai mult această noțiune: o reprezentare a lui G pe un spațiu vectorial V este un omomorfism de grup:

unde (V) constă din transformările liniare inversabile ale lui V. Cu alte cuvinte, fiecărui element din grupul g i se atribuie un automorfism ρ(g) astfel încât  pentru orice h din G.

Această definiție poate fi înțeleasă în două direcții, ambele generând întregi noi domenii ale matematicii. Pe de o parte, poate genera noi informații despre grupul G: adesea, operația de grup din G este dată în mod abstract, dar prin ρ, aceasta corespunde înmulțirii matricilor, care este foarte explicită. Pe de altă parte, având în vedere un grup bine înțeles care acționează pe un obiect complicat, acest lucru simplifică studiul obiectului în cauză. De exemplu, dacă G este finit,  că V de mai sus se descompune în . Aceste părți, la rândul lor, sunt mult mai ușor de gestionat decât întregul V (conform  ).

Dat fiind un grup G, teoria reprezentării pune apoi întrebarea ce reprezentări ale lui G există. Există mai multe contexte, iar metodele utilizate și rezultatele obținute sunt destul de diferite în fiecare caz:  și reprezentările grupurilor Lie sunt două subdomenii principale ale teoriei. Totalitatea reprezentărilor este guvernată de  grupului. De exemplu, polinoamele Fourier pot fi interpretate drept caracterele lui U(1), grupul  numerelor complexe de valoare absolută 1, care acționează asupra L2-spațiului funcțiilor periodice.

Teoria Lie

Un grup Lie este un grup care este și , cu proprietatea că operațiunile grupului sunt compatibile cu . Grupurile Lie sunt numite după Sophus Lie, care a pus bazele teoriei grupurilor de transformare continue. Termenul grupuri Lie a apărut pentru prima oară în franceză în 1893 în teza studentului lui Lie, Arthur Tresse, la pagina 3.

Grupurile Lie reprezintă teoria cea mai bine dezvoltată a  a obiectelor și structurilor matematice, ceea ce le face instrumente indispensabile pentru multe părți ale matematicii contemporane, precum și pentru fizica teoretică modernă. Ele oferă un cadru natural pentru analiza simetriilor continue ale ecuațiilor diferențiale (), în același mod în care  sunt folosite în teoria lui Galois pentru analiza simetriei discrete a ecuațiilor algebrice. O extensie a teoriei Galois în cazul grupurilor de simetrie continuă a fost una dintre motivațiile principale ale lui Lie.

Teoria grupurilor combinatorice și geometrice
Grupurile pot fi descrise în moduri diferite. Grupurile finite pot fi descrise prin scrierea  alcătuită din toate înmulțirile posibile . O modalitate mai compactă de a defini un grup este prin generatori și relații, numită și prezentarea unui grup. Dată fiind orice mulțime F de generatoare ,  generat de F surjectează asupra grupului G. Nucleul acestei aplicații este numit subgrupul de relații generat de o submulțime D. Prezentarea este de obicei indicată prin  De exemplu, prezentarea de grup  descrie un grup care este izomorf cu Un șir constând din simbolurile generatorului și inversele lor se numește cuvânt.

 studiază grupurile din perspectiva generatorilor și a relațiilor. Este deosebit de utilă atunci când ipotezele finitudinii sunt îndeplinite, de exemplu grupuri finit generate sau grupuri finit prezentate (adică relațiile sunt finite). Domeniul utilizează conexiunea cu grafurile prin . De exemplu, se poate demonstra că orice subgrup al unui grup liber este liber.

Există mai multe întrebări firești care decurg din prezentarea unui grup.  pune întrebarea dacă două cuvinte sunt în mod efectiv același element de grup. Prin relaționarea problemei cu mașinile Turing, se poate arăta că, în general, nu există un algoritm care să rezolve această sarcină. O altă problemă insolubilă din punct de vedere algoritmic, în general, este , care întreabă dacă două grupuri date de prezentări diferite sunt de fapt izomorfe. De exemplu, grupul cu prezentarea  este izomorf la grupul aditiv al numerelor întregi , deși acest lucru poate să nu fie imediat evident.

Teoria geometrică a grupurilor abordează aceste probleme dintr-un punct de vedere geometric, fie prin vizualizarea grupurilor ca obiecte geometrice, fie prin găsirea de obiecte geometrice potrivite asupra cărora acționează un grup. Prima idee este precizată prin intermediul , ale cărui noduri corespund elementelor grupului și ale cărui muchii corespund înmulțirilor corecte din grup. Date fiind două elemente, se construiește  dată de lungimea căii minime dintre elemente. O teoremă a lui Milnor și a Svarc spune apoi că, dat fiind un grup G care acționează într-o manieră rezonabilă asupra unui spațiu metric X, de exemplu o , atunci G este  (adică pare similar de la distanță) cu spațiul X.

Legătura între grupuri și simetrie
Dat fiind un obiect structurat X de orice fel, o simetrie este o aplicație definită pe obiect cu valori în el însuși, care-i păstrează structura. Aceasta se întâmplă în multe cazuri, de exemplu

 Dacă X este o mulțime fără structură suplimentară, o simetrie este o aplicație bijectivă definită pe mulțime cu valori în ea însăși, dând naștere unor .
 Dacă obiectul X este o mulțime de puncte în plan cu structura sa metrică sau în orice alt spațiu metric, o simetrie este o bijecție între mulțime și ea însăși, care păstrează distanța între fiecare pereche de puncte (o izometrie). Grupul corespunzător se numește grupul izometric al lui X.
 Dacă se păstrează unghiurile, se vorbește de transformări conforme. Transformări conforme dau naștere unor , de exemplu.
 Simetria nu se limitează la obiecte geometrice, ci include și obiecte algebrice. De exemplu, ecuația  are cele două soluții  și . În acest caz, grupul care schimbă cele două rădăcini între ele este  aparținând ecuației. Orice ecuație polinomială cu o singură variabilă are un grup Galois, care este un anumit grup de permutare pe rădăcinile sale.

Axiomele unui grup formalizează aspectele esențiale ale simetriei. Simetriile formează un grup: sunt închise, deoarece dacă se ia o simetrie a unui obiect și apoi se aplică o altă simetrie, rezultatul va fi tot o simetrie. Identitatea care păstrează obiectul fix este întotdeauna o simetrie a unui obiect. Existența inverselor este garantată prin anularea simetriei, iar asociativitatea rezultă din faptul că simetriile sunt funcții pe un spațiu, iar compoziția funcțiilor este asociativă.

 spune că orice grup este grupul de simetrie al unui graf. Deci, orice grup abstract este de fapt simetria unui obiect explicit.

Sintagma "conservarea structurii" unui obiect poate fi precizată prin lucrul cu o categorie. Aplicațiile care păstrează structura sunt atunci morfismele, iar grupul de simetrie este grupul de automorfisme al obiectului în cauză.

Aplicații ale teoriei grupurilor
Aplicațiile teoriei grupurilor abundă. Aproape toate structurile din algebra abstractă sunt cazuri speciale de grupuri. Inelele, de exemplu, pot fi văzute ca grupuri abeliene (corespunzătoare adunării) împreună cu o a doua operație (corespunzătoare înmulțirii). Prin urmare, argumentele teoretice de grup subliniază părți importante ale teoriei acestor entități.

Teoria lui Galois
Teoria lui Galois folosește grupuri pentru a descrie simetria rădăcinilor unui polinom (sau mai precis automorfismele algebrelor generate de aceste rădăcini).  oferă o legătură între extensiile corpurilor algebrice și teoria grupurilor. Acesta oferă un criteriu eficient pentru rezolvabilitatea ecuațiilor polinomiale în termenii rezolvabilității  corespunzător. De exemplu, S5,  de 5 elemente, nu este rezolvabil, ceea ce implică faptul că ecuațiile de gradul 5 în general nu pot fi rezolvată prin radicali în felul în care pot fi rezolvate ecuațiile de grad inferior. Teoria, fiind una dintre rădăcinile istorice ale teoriei grupurilor, este încă utilizată în mod fructuos pentru a genera noi rezultate în domenii precum .

Topologia algebrică
 este un alt domeniu care asociază proeminent grupurile cu obiecte de care este interesată teoria. Acolo, grupurile sunt folosite pentru a descrie anumiți invarianți ai spațiilor topologice. Ei sunt numiți "invarianți" deoarece sunt definiți astfel încât să nu se schimbe dacă spațiul este supus unor . De exemplu,  "numără" câte căi prin spațiu sunt în esență diferite. Conjectura Poincaré, demonstrată în 2002/2003 de Grigori Perelman, este o cunoscută aplicație a acestei idei. Influența nu este însă unidirecțională. De exemplu, topologia algebrică utilizează  care sunt spații cu  prescrise. Similar,  se bazează într-un fel pe  ale grupuri. În cele din urmă, numele  al unui grup infinit evidențiază moștenirea topologiei din teoria grupurilor.

Geometria algebrică și criptografia
Geometria algebrică și criptografia utilizează și ele teoria grupurilor în mai multe moduri.  au fost introduse mai sus. Prezența operației de grup oferă informații suplimentare care fac aceste varietăți deosebit de accesibile. De asemenea, ele servesc de multe ori ca test pentru noi conjecturi. Cazul unidimensional, și anume curbele eliptice, este studiat în detaliu. Ele sunt interesante atât din punct de vedere teoretic, cât și practic. Grupurile foarte mari de prim ordin construite în  servesc în criptografia cu chei publice. Metodele criptografice de acest fel beneficiază de flexibilitatea obiectelor geometrice, de aici structurile lor de grup, împreună cu structura complicată a acestor grupuri, care fac ca logaritmul discret să fie foarte greu de calculat. Unul dintre cele mai vechi protocoale de criptare, cifrul lui Caesar, poate fi de asemenea interpretat ca o operație (foarte ușoară) de grup. În altă direcție,  sunt  care acționează pe un tor. Inserțiile toroidale au condus recent la progrese în geometria algebrică, în special la .

Teoria algebrică a numerelor
 este un caz special al teoriei grupurilor, urmând astfel regulile acesteia din urmă. De exemplu,

surprinde faptul că orice număr întreg se descompune într-un mod unic în factori primi. Nevalabilitatea acestei afirmații pentru  dă naștere  și numerelor prime regulate, care apar în tratarea de către Kummer a ultimei teoreme a lui Fermat.

Analiza armonică
Analiza grupurilor Lie și a altor grupuri se numește analiză armonică. , adică integrale invariante în raport cu translația într-un grup Lie, sunt folosite pentru  și în alte tehnici de .

Combinatorică
În combinatorie, noțiunea de grup de permutare și conceptul de acțiune de grup sunt adesea folosite pentru a simplifica numărarea unei mulțimi de obiecte; vezi în special lema lui Burnside.

Muzică
Prezența  de 12 în cercul cincimilor oferă aplicații ale teoriei grupurilor elementare în .

Fizică
În fizică, grupurile sunt importante deoarece descriu simetria pe care legile fizicii par să o respecte. Conform , fiecare simetrie continuă a unui sistem fizic corespunde unei  a sistemului. Fizicienii sunt foarte interesați de reprezentările de grup, în special de grupurile Lie, deoarece aceste reprezentări indică adesea calea către "posibilele" teorii fizice. Exemple de utilizare a grupurilor în fizică sunt modelul standard, ,  și grupul Poincaré.

Chimie și știința materialelor
În chimie și știința materialelor, grupurile sunt folosite pentru a clasifica structurile cristaline, poliedrele regulate și simetriile moleculelor. Grupele de puncte atribuite pot fi apoi utilizate pentru a determina proprietățile fizice (cum ar fi polaritatea și chiralitatea substanțelor chimice), proprietățile spectroscopice (deosebit de utile pentru spectroscopia Raman, spectroscopia în infraroșu, spectroscopia cu dicroism circular, spectroscopia cu dicroism circular magnetic, spectroscopia UV/Vis și spectroscopia cu fluorescență) și pentru a construi orbitali moleculari.

Simetria moleculară este responsabilă pentru multe proprietăți fizice și spectroscopice ale compușilor și oferă informații relevante despre modul în care au loc reacțiile chimice. Pentru a atribui un grup de puncte unei anumite molecule, este necesar să se găsească mulțimea de operații de simetrie prezente pe ea. Operația de simetrie este o acțiune, cum ar fi o rotație în jurul unei axe sau o reflexie față de un plan. Cu alte cuvinte, este o operație care mută molecula astfel încât să nu se distingă de configurația inițială. În teoria grupurilor, axele de rotație și planele de reflexie sunt numite "elemente de simetrie". Aceste elemente pot fi un punct, o dreaptă sau un plan în raport cu care se efectuează operația de simetrie. Operațiile de simetrie ale unei molecule determină grupul specific de puncte pentru această moleculă.

În chimie, există cinci operații importante de simetrie. Operația de identitate (E) constă în lăsarea moleculei așa cum este ea. Aceasta este echivalentă cu orice număr de rotații complete în jurul oricărei axe. Aceasta este o simetrie a tuturor moleculelor, în timp ce grupul de simetrie al unei molecule chirale constă doar în operațiunea de identitate. Rotația în jurul unei axe (Cn) constă în rotirea moleculei în jurul unei anumite axe cu un anume unghi. De exemplu, dacă o moleculă de apă se rotește la 180 ° în jurul axei care trece prin atomul de oxigen și printre atomii de hidrogen, aceasta se află în aceeași configurație ca cea inițiată. În acest caz, , deoarece aplicarea ei de două ori produce operația de identitate. Alte operații de simetrie sunt: reflexia, inversiunea și rotația improprie (rotație urmată de reflexie).

Mecanica statistică
Teoria grupurilor poate fi utilizată pentru a rezolva incompletitudinea interpretărilor statistice ale mecanicii dezvoltate de Willard Gibbs, referitoare la însumarea unui număr infinit de probabilități pentru a obține o soluție semnificativă.

Istorie
Teoria grupurilor are trei principale surse istorice: teoria numerelor, teoria ecuațiilor algebrice și geometria. Linia de studiu pornită de teoria numerelor a fost începută de Leonhard Euler și dezvoltată de lucrările lui Gauss în domeniul grupurilor  și grupurilor aditive și multiplicative legate de . Primele rezultate despre  au fost obținute de Lagrange, Ruffini și Abel în căutarea soluțiilor generale ale ecuațiilor polinomiale de grad mare. Évariste Galois a inventat termenul de "grup" și a stabilit o legătură, acum cunoscută sub numele de teoria Galois, între teoria grupurilor și teoria corpurilor. În geometrie, grupurile au devenit mai întâi importante în geometria proiectivă și, ulterior, în geometria neeuclidiană.  al lui Felix Klein a proclamat teoria grupurilor ca fiind principiul organizator al geometriei.

În anii 1830, Galois a fost primul care a folosit grupurile pentru a determina rezolvabilitatea ecuațiilor polinomiale. Arthur Cayley și Augustin Louis Cauchy au continuat aceste cercetări creând teoria . Cea de-a doua sursă istorică pentru grupuri provine din situațiile geometrice. Într-o încercare de a aborda geometriile posibile (cum ar fi geometria euclidiană, hiperbolică sau proiectivă) folosind teoria grupurilor, Felix Klein a inițiat . În 1884, Sophus Lie a început să folosească grupuri (acum numite grupuri Lie) atașate problemelor analitice. În al treilea rând, grupurile au fost, la început implicit și ulterior explicit, utilizate în .

Sfera diferită a acestor surse timpurii a dus la noțiuni diferite despre grupuri. Teoria grupurilor a fost unificată începând din jurul anului 1880. De atunci, impactul teoriei grupurilor a fost în continuă creștere, dând naștere la algebra abstractă la începutul secolului al XX-lea, teoria reprezentării și multor domenii derivate mai influente. Clasificarea grupurilor simple finite este un vast corp de lucru de la mijlocul secolului al XX-lea, care a realizat clasificarea tuturor grupurilor simple finite.

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

   Prezintă avantajul generalizării de la grup la .
   Un text introductiv pentru studenții ciclului de licență în spiritul textelor lui Gallian sau Herstein, care acoperă grupurile, inelele, domeniile integrale, corpurile și teoria lui Galois. Se poate descărca gratuit un PDF cu licență GFDL open-source.

   Transmite valoarea practică a teoriei grupurilor prin explicarea modului în care aceasta indică simetria în fizică și în alte științe.

 Ronan M., 2006. Simetria și monstrul . Presa Universitatii Oxford. . Pentru cititorii nespecialiști. Descrie activitatea de căutare a blocurilor de bază pentru grupurile finite.
  Lucrare de referință standard contemporană.

     Ieftină și destul de citibilă, dar oarecum învechită în accent, stil și notație.

Teoria grupurilor

Teoria grupurilor


De Forenede Arabiske Stater var en konføderation af den Forenede Arabiske Republik og Kongeriget Yemen (senere kendt som Nordyemen) som varede fra 1958 til 1961.

Den Forenede Arabiske Republik var en suveræn stat dannet som union mellem Ægypten og Syrien i 1958. Samme år sluttede Kongeriget Yemen, som allerede havde en forsvarspagt med Ægypten, sig sammen med den nye stat i en løs konføderation kaldet de Forenede Arabiske Stater. I modsætning til Ægypten og Syrien forblev Yemen en uafhængig suveræn stat, som bibeholdte sit medlemskab af FN og separate ambassader i hele konføderationens periode.

Den Forenede Arabiske Republik og de Forenede Arabiske Stater var tiltænkt til at være et middel for panarabisme og arabisk nationalisme, men begge blev opløst i 1961 efter et statskup i Syrien.

Forhenværende afrikanske lande
Forhenværende asiatiske lande
Forhenværende konføderationer
Forhenværende republikker
Forhenværende statssamfund under den kolde krig
Kortlivede stater
Etableret i 1958
Ophørt i 1961
Yemen
Egypten
Syrien

Forenede Arabiske Stater


Everdale est un jeu vidéo mobile de gestion de village multijoueur, développé d'abord par le studio finlandais Supercell, puis repris en main par le studio Metacore à partir de 2023. Le jeu est également édité par Supercell. Il sort le  en soft launch sur iOS et sur Android au Canada, au Royaume-Uni, dans les pays nordiques, en Australie, en Nouvelle-Zélande, à Singapour, à Hong Kong, aux Philippines et en Malaisie.

Le jeu n'atteint cependant pas la phase de mise sur le marché par Supercell à la date prévue ; l'arrêt du développement est officiellement annoncée le 3 octobre 2022, et les serveurs ferment leurs portes le 31 octobre de la même année.

A la fin du mois de janvier 2023, une nouvelle équipe de développement est annoncée. Il s'agit de Metacore. D'après l'entreprise, le jeu sera recréé depuis le début tout en gardant les principes de base et une partie de la direction artistique.

Le jeu est indisponible dans certains pays. La date de lancement dans les pays concernés est encore inconnue.

Système de jeu
Everdale est un jeu de gestion de village et de stratégie en ligne multijoueur. Le jeu possède des graphismes poussés, caractéristique fréquente des productions Supercell.

Afin d'accéder à des bâtiments de plus en plus avancés, le joueur doit rechercher de nouvelles technologies. Faire de nouvelles recherches permet de déverrouiller de nouveaux types de bâtiments ainsi que d'obtenir des ressources. C'est ainsi que le joueur s'assure de la prospérité de son village et de sa progression.

Économie
Adaptant un modèle économique freemium, le joueur a la possibilité d'acheter des gemmes et des pièces, monnaies internes au jeu, avec de l'argent réel pour développer son village plus rapidement ou pour acheter de nouveaux revêtements pour le village dans la boutique. Cependant, ce modèle n'est pas obligatoire pour progresser dans le jeu ; les pièces peuvent aussi être obtenues dans certains coffres, tandis que les gemmes se trouvent dans les coffres obtenus à chaque passage de niveau.

Fonctionnement des Vallées
Dans Everdale, les Vallées sont des groupes de joueurs, semblables aux clans de certaines productions Supercell, et constituent la base des interactions en multijoueur.

Chaque Vallée peut comporter jusqu'à 10 joueurs. Les quatre premiers joueurs du clan ont la possibilité de se faire élire Elder (chef), les trois premiers y compris le chef pourront redemander une élection durant laquelle tous les villageois peuvent voter. La Vallée progresse grâce aux joueurs qui contribuent à la recherche de nouveaux bâtiments collectifs et donnent des matériaux pour construire ces bâtiments. Dans Everdale, le joueur peut échanger trois « cadeaux » avec les membres de sa vallée chaque jour, ils contiennent des ressources telles que du bois et de la pierre, et offrent donc un véritable intérêt stratégique au jeu en multijoueur.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Supercell
 Jeu de gestion

Jeu d'action
Jeu iOS
Jeu Android
Jeu vidéo développé en Finlande
Free-to-play
Jeu Supercell

Everdale


Thursley est un village et une paroisse civile du Surrey, en Angleterre. Il est situé dans le sud-ouest du comté, à une dizaine de kilomètres au sud-ouest de la ville de Godalming. Administrativement, il relève du borough de Waverley. Au recensement de 2011, il comptait .

Références

Liens externes

Village dans le Surrey
Paroisse civile dans le Surrey

Thursley


Andrew MacGregor Marshall (født 25. marts 1971) er en skotsk journalist og forfatter, som hovedsageligt fokuserer på humane rettigheder, konflikter, politik og kriminalitet, især i Asien og Mellemøsten. Han er assisterende redaktør på avisen The Scotsman og underviser i journalistik på Edinburgh Napier University.

Marshall var gennem en årrække korrespondent for Reuters, hvor han i 2000 blev vice-bureauchef i Bangkok og var redaktør for Mellemøsten (2006-2008), men fratrådte i 2011 grundet kontrovers om udgivelse af eksklusive artikler, han havde skrevet om det thailandske kongehus.

I 2014 udgav han bogen A Kingdom in Crisis (dansk: Et kongedømme i krise), der efterfølgende blev forbudt i Thailand. Overtrædelse af forbuddet kan medføre op til tre års fængsel. Marshall, der i dag bor i Edinburgh, blev officielt anklaget for majestætsfornærmelse efter den strenge thailandske lèse-majesté-lovgivning.

Referncer

Journalister fra Storbritannien

Andrew MacGregor Marshall


L'église évangélique luthérienne Saint-Égide (Sankt Egidien) donnant sur l'Egidienplatz est une église de la vieille ville de Nuremberg dans le quartier de Sebald. C'est le plus ancien site d'église et la seule église baroque de Nuremberg. Elle est dédiée à saint Égide (ou saint Gilles, Ægidius).

Histoire de la construction

Le bâtiment précédent de l'église baroque actuelle était une église  médiévale, construite au début du XIIe siècle. L'église du monastère remontait au Schottenkloster St. Egidien fondé à Ratisbonne, qui fut dissous en 1525. Les moines sont chassés par la Réforme et l'église passe au culte luthérien. Cette église était à l'origine une basilique romane à trois nefs et se retrouve probablement dans certaines parties de la chapelle eucharistique actuelle, qui n'a été voûtée qu'après 1200.

Au XIXe siècle, le monastère et l'église sont massivement reconstruits ; entre autres, la nef de l'église a été voûtée et un long chœur gothique est étendu vers l'est.

Du 6 au 7 juillet 1696, un incendie détruisit presque entièrement le monastère et l'église, utilisée comme église de prédication depuis la Réforme. La chapelle Saint-Eucharius (Saint-Euchaire) du XIIIe siècle, la chapelle Tetzel du XIVe siècle et la chapelle Saint-Wolfgang du XVe siècle sont conservées d'avant l'incendie. Le tombeau Landau d'Adam Kraft et les boucliers mortuaires typiques des églises patriciennes de Nuremberg valent le détour, ici à la mémoire des défunts de la famille patricienne Tetzel von Kirchensittenbach.

Bâtiment baroque
Des années 1711 (la pose de la première pierre eut lieu le 14 octobre) à 1718 (ré-inauguration le 4 septembre 1718) une église baroque est reconstruite sur les vestiges de l'édifice précédent. Les constructeurs en étaient Johann et Gottlieb Trost. C'était le plus grand projet de construction urbaine de Nuremberg au XVIIIe siècle. Les œuvres en stuc sont de Donato Polli, né dans le sud de la Suisse et formé à Milan. Les fresques, de qualité différente, ont été peintes par Daniel Preisler et Johann Martin Schuster . Le mobilier est classique et corinthien. De nombreuses armoiries des familles du patriciat de Nuremberg sont encadrées de stuc. Le principal financier de la reconstruction était Christoph Wilhelm II Tucher von Simmelsdorf (1683-1752) .

En 1810, l'Egidienkirche est entièrement rénovée à l'intérieur et à l'extérieur en 1928-1934 et 1937-1938. Pendant le grand bombardement aérien de janvier 1945, la nef principale, la croisée, les transepts et le chœur sont entièrement détruits, les toits mansardés s'effondrent et les murs extérieurs sont endommagés .

Reconstruction

En tant que seul édifice sacré baroque de Nuremberg, il était certain que l'église détruite devait être reconstruite. C'est une préoccupation que la paroisse luthérienne de Saint-Égide, qui s'est progressivement à nouveau agrandie après 1945, a vigoureusement poursuivie. Dans la première phase de construction, la chapelle Saint-Eucharius et Tetzel a été restaurée de 1946 à 1952 et les précieuses verrières qui avaient été enlevées par sécurité pendant la guerre ont été réinstallées. La chapelle Saint-Wolfgang, menacée de délabrement, a reçu un toit. L'architecte Rudolf Göschel fut chargé de restaurer la nef, où le stuc de Polli avait été conservé sur les murs ; La planification a commencé en 1947, les travaux de reconstruction en 1955. En mars 1957, la consécration de l'église peut être célébrée. L'ancien décor en stuc a été conservé, l'ancienne voûte en stuc brisé de la nef centrale avec sa fresque centrale a été remplacée par une nouvelle voûte en lancette surmontée d'une seconde voûte. Les tours fortement endommagées - la tour sud menaçait de s'effondrer en 1951 - ont dû être renouvelées sur plusieurs années avec leurs boutons de tour arrachés.

Le 8 mars 1959, l'église a été rendue à son utilisation prévue .

Mobilier
La nouvelle installation a été conçue pour être simple et dans un style non historiciste ; l'autel a été déplacé de l'extrémité du chœur à la croisée .

Orgue

L'histoire des orgues de Saint-Égide remonte à l'année 1460. L'orgue principal actuel a été construit en 1963 par la société de factures d' orgues Rieger Orgelbau. L'instrument a 43 registres sur trois claviers manuels et un pédalier .

Église culturelle
En tant qu'« église culturelle », Saint-Égide propose en plus des cérémonies cultuelles luthériennes  diverses formes d'événements culturels. Des expositions d'art contemporain et des productions spéciales de musique baroque et moderne ont lieu régulièrement. En 2015, les sculptures de Dietrich Klinge ont été présentées dans le cadre d'une double exposition « Et et aussi » à Sankt Egidien et Sankt Sebald en coopération avec la Bode Galerie & Edition . Dans le contexte de la pandémie de COVID-19, les deux clubs de Nuremberg Die Rakete et Haus 33 ont diffusé des performances en direct depuis la chapelle Saint-Eucharius sous la devise en langue anglaise Church goes Clubbing: Dance into Life pendant la veillée pascale 2020. Selon le pasteur, la paroisse a voulu montrer sa solidarité avec la scène culturelle au moyen d'une cloche virtuelle.

Bibliographie

 Georg Stolz, Evang. -Luth. Office Paroissial St. Egidien (ed. ) : Sankt Egidien 1718-1959. Festschrift pour la consécration de la St. Egidienkirche à Nuremberg. Nuremberg 1959, 56 pages
 Helmut Flachenecker : Schottenklöster. Monastères bénédictins irlandais de la Haute Allemagne médiévale (sources et recherches du domaine de l'histoire NS 18), Paderborn et al. 1995.
 Stefan Weber : Irlandais sur le continent. La vie de Marianus Scottus de Ratisbonne et les débuts du « Schottenklöster » irlandais, Heidelberg 2010.

Références

Articles connexes
 Monuments d'art et d'architecture de la ville de Nuremberg

liens web
 Page d'accueil de l'Egidienkirche (Flash)
 Concerts à l'Egidienkirche

Source de traduction

Saint-Egidien
Saint-Egidien
Saint-Egidien
Nuremberg Saint-Egidien
Nuremberg Saint-Egidien
Saint-Egidien
Saint-Egidien
Saint-Egidien

Église Saint-Egidien


La Ligne arctique est un projet de ligne ferroviaire visant l'extension du réseau ferré au-delà de la gare de Rovaniemi jusqu'à Kirkenes à l'extrémité nord de la Norvège.

Enjeux

En raison du réchauffement climatique, la route maritime le long de la côte nord de la Sibérie et à travers le détroit de Béring, connue sous le nom de passage du Nord-Est, gagne en importance. Cette liaison entre l'Europe et l'Extrême-Orient est 40 % plus courte que celle passant par le canal de Suez.

Un chemin de fer permettrait à la Finlande d'avoir un accès direct en amont sur ces nouveaux flux. Parallèlement, ce projet permettrait dans le cadre de son aménagement du territoire l'amélioration de l'accessibilité du nord de la Laponie (région), ainsi que la possibilité d'exploitation aisée de matières premières.

En terme d'interconnexion aux réseaux, il est question depuis longtemps côté norvégien, d'étendre le rail jusqu'à Narvik et Tromsø via la Ligne du Nord. Mais l'existence de ce projet finlandais donnerait du crédit à pousser celle-ci jusqu'à un terminus à Kirkenese, elle-même distante de moins de  de premier rails russes en provenance de Mourmansk

Historique

Aspects financiers

Le chiffre de 2.9 milliards d'euro a été publié dans la presse. La Chine manifeste son intérêt dans le projet, et des options de financement ont été annoncés dans le sud du pays, pour le Tunnel Helsinki-Tallinn qui est un verrou lointain, mais imposant une rupture de charge.

Aspects techniques

Controverse
La question de la rentabilité est parfois évoquée pour

Des problématiques environnementales et culturelles. Le peuple Sami dénonce le passage d'écofragmentation des aires de pâturages des rennes, ainsi impactées par une infrastructure linéaire, notamment en cas de pose de clotures. Dans le cas inverse, le risque de choc reste possible.

Tiina Sanila-Aikio, un ex-président du Conseil sami de Finlande argue que ce chemin de fer serait illégal, car en infraction avec l'article 17 de la constitution finlandaise. Celle-ci affirme notamment , qui, selon sa lecture, inclut . En 2018, Greenpeace en collaboration avec deux groupes d'activistes locaux ont manifesté contre le projet.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne du Nord (Norvège)
 Tunnel Helsinki-Tallinn

Liens externes

Projet ferroviaire
arctique
arctique

Ligne arctique


دافيد دي جينارو  (Davide Di Gennaro) (ميلان، 16 يونيو 1988) لاعب كرة قدم إيطالي.

بدأ مسيرته الكروية مع إيه سي ميلان قطاع الناشئين، ثم لعب لـ نادي بولونيا على سبيل الإعارة ثم تم بيع نصف بطاقته لفريق نادي جنوى و أعير إلى نادي ريجينا و عاد إلى صفوف الميلان 2009 و هو يلعب معهم حتى الآن .

روابط خارجية

مراجع

مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من ميلانو
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو إيه سي ميلان
لاعبو باري
لاعبو باليرمو
لاعبو بولونيا
لاعبو جنوى
لاعبو ريجينا
لاعبو ساليرنيتانا
لاعبو فيتشينزا
لاعبو كالياري
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من ميلانو
لاعبو لاتسيو
لاعبو منتخب إيطاليا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو مودينا
لاعبو نادي بادوفا
لاعبو نادي تارانتو 1927
لاعبو نادي سبيزيا
لاعبو نادي ليفورنو
لاعبو نادي يوفيا ستابيا الرياضي
مواليد 1988
مواليد في ميلانو

دافيد دي جينارو


Lunde Station (Lunde stasjon) er en jernbanestation på Sørlandsbanen, der ligger i byområdet Lunde i Nome kommune i Norge. Stationen består af nogle få spor, to perroner og en stationsbygning i træ. Stationen ligger i nærheden af Telemarkskanalen, hvor der er sluseanlæg og bådtrafik om sommeren.

Stationen åbnede 15. december 1925, da banen blev forlænget dertil fra Bø og fungerede som endestation, indtil den blev forlænget videre til Neslandsvatn 2. december 1927.

Stationsbygningen blev tegnet af Gudmund Hoel og Ragnvald Utne og opført i 1920. Den er som udgangspunkt af samme type som ved Gvarv og Bø Stationer. Pakhuset er signeret Hoel og R. Werenskiod.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Sørlandsbanen
Etableret i 1925
Jernbanestationer i Telemark

Lunde Station (Norge)


القيرودو هم قبيلة خيالية في لعبة ذي ليجند أوف زيلدا.
تشتهر القبيلة بأن سكانها من اللصوص ومعظمهم يسكنون في الصحراء.
وما يميزهم جلدهم البرونزي، والشعر القرمزي، والأنف المعقوف، ولون العين الذهبي،والآذان الدائرية.
ويولد ذكر واحد كل مئة عام في القبيلة، ولذلك يولد فقط الإناث.
وهناك قانون مهم عندهم، أي رجل يولد يجب أن يصبح ملكاً لهم.
جانوندورف هو الملك لقبيلة القيرودو في لعبة أوكرينا أوف تايم.

المراجع

انظر أيضا
 ذي ليجند أوف زيلدا (سلسلة)
 ذي ليجند أوف زيلدا: أوكارينا أوف تايم

ذا ليجند أوف زيلدا
مجموعات جريمة منظمة خيالية

قبيلة قيرودو


Zz, Türk alfabesinde 29. ve son harftir. Türkçede genel olarak okunuşu "ze" şeklinde iken pek çok Latin dilinde Yunan alfabesinin zeta harfiden türetilen telaffuz şekliyle ifade edilmektedir. Örneğin İngilizcede zed, Fransızcada zède, İspanyolca ve İtalyancada zeta şeklinde ifade edilir.

El yazısında

Ƶ, Türkçede yalnızca el yazısında rastlanan bir harftir, aslında ses değerleri açısından herhangi bir işlevi yoktur ve genellikle eşsesli kelimeleri ayırt etmekte veya bir el alışkanlığı olarak kullanılmaktadır. Örneğin: Ƶar ve Zar sözcükleri arasındaki farkta olduğu gibi.

Latin alfabesi harfleri

Z


Die Guerilla von Caparaó (Portugiesisch: Guerrilha do Caparaó) war eine brasilianische Untergrundbewegung, die 1966/67 in der Region von Caparaó im Grenzgebiet der Bundesstaaten Minas Gerais und Espirito Santo operierte, um die 1964 errichtete Militärdiktatur in Brasilien zu stürzen. Ihr politisch-militärisches Vorbild war die Fokustheorie Che Guevaras.

Zusammensetzung
Die Guerilla wurde 1965 aus einer Gruppe von 23 Unteroffizieren gebildet, die im März des Jahres versucht hatten, in Porto Alegre im Bundesstaat Rio Grande do Sul einen Aufstand auszulösen. Die späteren Guerilla-Mitglieder waren daher größtenteils ehemalige Militärs der Brasilianischen Streitkräfte. Politisch unterstützt wurde die Guerilla durch den brasilianischen Berufspolitiker Leonel de Moura Brizola, der sich in dieser Periode im Exil in Montevideo/Uruguay aufhielt.

Der militärische Führer der Guerilla war der commandante und ehemalige Unteroffizier des Heeres Amadeu Felipe da Luz Ferreira (geb. 1935 Blumenau). Ein bekanntes Mitglied war der ehemalige Marineinfanterist Avelino Bioen Capitani (Geb. 18. August 1940), der bereits am Aufstand von Porto Alegre teilgenommen hatte und 1999 seine Memoiren veröffentlichte. Ferreiras Stellvertreter war der sub-commandante Araken Vaz Galvão (Geb. 1936), wie Ferreira ein ehemaliger Heeres-Unteroffizier.

Die Rebellen entschlossen sich in Montevideo nach dem Vorbild der Fokustheorie Che Guevaras in der Serra do Caparaó (Caparaó) einen foco zu bilden und stellten daher einen Kontakt nach Kuba auf, um von dort logistische Unterstützung zu erlangen. Drei Mitglieder flogen über Paris und Prag nach Havanna, wo sie zusammen mit anderen Angehörigen, u. a. Capitani, im Guerillakampf und Überleben im Dschungel ausgebildet wurden.

Noch bevor die Guerilla im Operationsgebiet von Caparaó aufgebaut werden konnte, wurde im März 1966 ihr intellektueller Kopf, Manoel Raimundo Soares, von der Militärpolizei des Heeres festgenommen und von Agenten der Delagacia de Ordem Política e Social (DOPS), einer von der Militärdiktatur gegründeten Geheimpolizei, vernommen und gefoltert. Soares wurde zwischen dem 13. und 24. August 1966 ermordet, in dem ihm Alkohol injiziert und der Bewusstlose in den Rio Guaíba geworfen wurde. Seine Leiche wurde am 24. August im Fluss gefunden und geborgen. Die Beisetzung am 2. September 1966 wurde von Agenten der DOPS beobachtet, um Sympathisanten zu identifizieren.

Tätigkeit
Währenddessen hatten die ersten Mitglieder der Guerilla in der Region Caparaó einen Stützpunkt aufgebaut. Die Region bestand nahezu ausschließlich aus Wald; die Guerilleros tarnten sich als Ziegenzüchter, um unter der Bevölkerung nicht aufzufallen.

Es stellte sich jedoch schnell heraus, dass wesentliche Voraussetzungen für eine Guerillatätigkeit nicht gegeben waren. Da sich die Guerilleros aufgrund des geographischen Charakters der Region nicht selbst versorgen konnten, waren sie auf Einkäufe in kleinen Läden angewiesen, wo der Kauf größerer Mengen von Lebensmitteln durch Ortsfremde sofort auffiel. Auch fehlte es an Waffen und einer adäquaten Ausbildung. Hinzu kam, dass die ländliche Bevölkerung unpolitisch war und die Autorität der Streitkräfte, auch wenn diese nur auf faktischer Stärke beruhte, respektierte. Aufgrund dieser Bedingungen und mangelhafter Verbindung mit der Außenwelt litten die Guerilleros schon kurz nach ihrer Ankunft im Operationsgebiet unter Hunger und Unterernährung.

Operação Argélia (Operation Algerien)
Ein Vertrauter Brizolas, der ebenfalls im Exil in Montevideo lebende Professor Paulo Schilling, reiste 1966 in die Volksrepublik China, um Waffen für die Guerilla zu erbitten. Dabei traf dabei auch mit Ministerpräsident Tschu En Lai zusammen. Dieser lehnte die Fokustheorie Guevaras jedoch radikal ab und bezeichnete sie als maluquice dos cubanos (Verrückte Idee der Kubaner). Stattdessen verwies er auf die Chinesische Revolution, die 20 bis 30 Jahre benötigt hätte, um erfolgreich zu sein und lehnte jede Unterstützung des Unternehmens ab.

Schilling reiste daraufhin nach Algerien weiter. Dort erhielt er die Zusicherung einer Waffenlieferung für den Fall, dass die Guerilla tatsächlich aufgebaut werden sollte. Die Waffen sollten mit einem Trawler an die brasilianische Küste transportiert und dann von Verbindungsleuten der Guerilla übernommen werden.

Das Ende
Währenddessen wurde die Guerilla durch die Lebensbedingungen im Operationsgebiet weiter zermürbt. Da ihre Mitglieder nahezu sämtlich aus urbanen Zentren stammten, waren sie ein Leben in der freien Natur nicht gewohnt. Die einzige Nahrungsgrundlage bildeten Fisch und Ziegenmilch. Die für die Region typischen starken Regenfälle und ein aufgrund der Höhenlage kaltes Klima schwächten die gut 20 Guerilleros weiter, so dass sie bereits Anfang 1967 kurz vor dem Kollaps standen.

Im März 1967 desertierten zwei Mitglieder und wurden auf dem Weg nach Rio de Janeiro von der Militärpolizei von Minas Gerais festgenommen und den Militärbehörden überstellt. Am 1. April 1967 wurden die letzten acht Guerilleros von einer Patrouille der Militärpolizei von Minas Gerais auf einer Landstraße gestellt.

Der Kommandant der Militärpolizei, Oberst Jacinto Franco do Amaral Melo, erlaubte Journalisten, Fotos von den Gefangenen anzufertigen, wofür er später seines Postens enthoben wurde. Durch die Aufnahmen der Gefangenen entfiel für die brasilianischen Streitkräfte die Möglichkeit, die Guerilleros umzubringen und zu behaupten, diese seien in einem Gefecht gefallen.

Bis heute ist nicht geklärt, ob die Guerilleros tatsächlich verhaftet wurden – so die offizielle Version sowohl von Seiten der Guerilla als auch der Polizei bzw. der Streitkräfte – oder ob es sich um eine verabredete Aufgabe der Guerilla handelte, die durch die beiden "Deserteure" eingeleitet worden war. Für diese Version spricht, dass die Guerilla physisch und psychisch am Ende war und keinerlei Möglichkeit bestand, das ursprüngliche Konzept zum Sturz der Militärdiktatur auch nur ansatzweise zu verwirklichen.

Die Guerilleros wurden zu Freiheitsstrafen von meist vier Jahren verurteilt und anschließend entlassen. Unklar sind die Todesumstände von Milton Soares de Castro, dem einzigen Zivilisten unter den Gefangenen, der im Mai 1967 in seiner Zelle angeblich Suizid beging.

Die Guerilla von Caparaó war nicht die einzige brasilianische Untergrundbewegung dieser Epoche, die sich aus ehemaligen Militärs zusammensetzte. 1969/70 versuchte der ehemalige Hauptmann des Heeres Carlos Lamarca (1937–1971) mit der von ihm gegründeten Vanguardia Popular Revolucionaria (VPR) sowohl eine klassische Guerilla als auch eine Stadtguerilla zu bilden. Trotz spektakulärer Überfälle, die auch im Ausland Aufsehen erregten und bei denen die VPR Waffen und Geld erbeutete, wurde sie von den brasilianischen Sicherheitsbehörden zerschlagen und Lamarca im September 1971 im Sertão entdeckt und umgebracht.

Siehe auch
 Carlos Marighella
 Carlos Lamarca
 Comando de Libertação Nacional
 Guerilla von Araguaia

Literatur
 Fritz René Allemann: Macht und Ohnmacht der Guerilla, München (R. Piper & Co.) 1974, S. 296. ISBN 3-492-02006-2
 José Caldas da Costa: Caparaó. A primeira guerrilha contra a ditadura, São Paulo (Boitempo Editoral) 2007. ISBN 978-85-7559-095-9
 Gilson Rebello: A guerrilha do Caparaó, São Paulo (Ed. Alfa-Omega) 1980.
 Bayard Demaria Boiteaux: A guerrilha do Caparaó e o outros relatos, Rio de Janeiro (Inverta) 1998.
 Avelino Bioen Capitani: O rebelão dos marinheiros, Porto Alegre (Ed. Artes e Ofícios) 1999.

Filme
 Caparaó, BRA 2007, Dokumentarfilm, Regie: Flavio Frederico, 75 min.

Weblinks
 Foto von der Festnahme der Guerilleros am 1. April 1967. Links Oberst Franco do Amaral Melo, rechts commandante Ferreira
 Bericht in Der Spiegel über Lamarcas Tod, Nr. 40 vom 27. September 1971: BRASILIEN. Bei Null. Die brasilianischen Militärdiktatoren brachten ihren "Staatsfeind Nummer 1" zur Strecke.

Einzelnachweise

Guerilla (Organisation)
Guerillakrieg
Geschichte Brasiliens (20. Jahrhundert)
Brasilianische Militärgeschichte
Militärgeschichte Lateinamerikas

Guerilla von Caparaó


Mixed double-mesterskabet ved US Open i tennis er afviklet hvert år siden 1892, bortset fra i 1968 og i 2020. De første mange år til og med 1967 under navnet US National Championships, hvor mesterskabet var forbeholdt amatører. Siden 1969 har turneringen været åben, så både professionelle og amatører kan deltage.

Spillesteder

Mixed double-mesterskabet er gennem tiden blevet spillet fire forskellige steder i tre forskellige byer på tre forskellige underlag.

Vindere

Spillere med mindst tre titler.

Finaler

Se også
Andre US Open-rækker
US Open-mesterskabet i herresingle
US Open-mesterskabet i damesingle
US Open-mesterskabet i herredouble
US Open-mesterskabet i damedouble

Andre grand slam-mesterskaber i mixed double
Australian Open-mesterskabet i mixed double
French Open-mesterskabet i mixed double
Wimbledon-mesterskabet i mixed double

Noter

Eksterne henvisninger
US Open - Mixed Doubles Champions 1892-2017

Etableret i 1892

US Open-mesterskabet i mixed double


Forårsfilharmonikerne er et ad-hoc symfoniorkester, der samles én gang om året til et stævne efterfulgt af en koncert.

Symfoniorkesterstævnet har været afholdt siden 1991 først på Rødkilde Gymnasium i Vejle og fra 2009 på Askov Højskole/Musisk Center Askov. Forårsfilharmonikerne er et fuldt besat symfoniorkester, som består af ca. 90 meget erfarne amatører og semi-professionelle, som alle håndplukkes til opgaven. Der er tale om musikere, der til daglig spiller i mange andre sammenhænge, men under dette stævne får lejlighed til at arbejde sammen med jævnbyrdige musikere og anerkendte professionelle dirigenter. De seneste år har det været Giordano Bellincampi, der stod på podiet.

Kilde
Stævnets netsted
Amatørsymfoniorkestre fra Danmark

Forårsfilharmonikerne


Ursule Mirouët es una novela del escritor francés Honoré de Balzac. Forma parte del ciclo La comedia humana. Fue escrita en 1841 y publicada primero en formato de folletín y luego en forma de libro, dentro de las Escenas de la vida de provincia.

La acción de la novela transcurre en Nemours, aunque con analepsis a París, entre los años 1829 y 1837.

En el texto hay dos mujeres de nombre idéntico: la esposa del doctor Minoret, que ha fallecido, y su ahijada, una niña con la que el doctor Minoret entabla una relación bastante peculiar tras la muerte de su esposa, mientras la familia entabla disputa por la futura herencia.

La novela da una llamativa trascendencia a "pseudociencias" del  como el mesmerismo o la fisionomía y, al mismo tiempo, es una interesante síntesis de los rasgos que caracterizan la escritura de Balzac.

Enlaces externos
 César Aira sobre Ursule Mirouët.

 Texto francés en Wikisource.

Novelas adaptadas a la televisión
Novelas francesas adaptadas al cine
Novelas de 1841
Novelas de Honoré de Balzac
Novelas ambientadas en Francia

Ursule Mirouët


Habacuc  es un nombre propio  masculino en su variante en español. Procede del hebreo (חֲבַקּוּק de jabaq abrazar) y su significado es inseguro, bien podría significar «abrazar» o designar el nombre de una planta de jardín (nombre asirio de la planta, hambakuku).

Origen
Habacuc  es el nombre de un personaje y un libro bíblicos del Antiguo Testamento:
 Habacuc Profeta de Judá, perteneciente a la tribu de Leví. (Salmo 3 y 5)

Equivalencias en otros idiomas

Santoral
La celebración del santo de Habacuc se corresponde con el día 2 de diciembre.

Véase también
 Libro de Habacuc
 Habacuc (profeta)

Nombres bíblicos

Habacuc (nombre)


Ciorba de miel este o specialitate culinară românească preparată din șira, coastele și/sau măruntaiele de miel. Se găsesc multe variații în pregătirea ei în diferitele regiuni ale României (în Moldova se prepară "borșul de miel"). Multe gospodării casnice au propriile lor rețete. Această ciorbă se pregătește adesea în zilele de Paști.

Ingrediente
În acest articol este descrisă doar ciorba bazală, pentru că există foarte multe variații ale acesteia.

Pentru o ciorbă de miel este nevoie de: carne de miel (șiră, coaste, și/sau măruntaie), cepe,  morcovi, țelină verde, eventual păstârnac și rădăcină de pătrunjel, usturoi, ceapă verde, foaie de dafin, verdețuri (pătrunjel verde, leuștean, tarhon), apă sau bulion de carne, borș, lămâie (a la grec) sau oțet precum sare și piper negru. După gust de mai poate adăuga ceva orez fiert, smântână, iaurt sau smântână cu gălbenuș de ou.

Mod de preparare
Carnea tăiată în bucăți se pune la fiert în apă sărată clocotindă (respectiv bulion de carne sau legume) împreună cu foaia de dafin și usturoiul, iar când carnea este pe jumătate fiartă, se adaugă zarzavatul tăiat mărunt și se fierb împreună. La sfârșit (la carne bună în orișice caz mai scurt decât o oră) se adaugă borșul, ceapa verde precum verdețurile tocate mărunt și se potrivește de sare și piper precum, după gust, orezul fiert. Se mai lasă să tragă câteva minute pe foc foarte mic (să nu mai fiarbă).

Gălbenușurile se freacă bine într-un vas cu smântâna și se toarnă, ciorbă amestecând continuu pentru a nu se tăia ori ciorba se servește cu smântână, iaurt sau smântână frecată bine cu gălbenuș de ou, după gust. Pentru ciorbă se poate folosi și capul.

Ciorbă de oaie sau berbec
Această ciorbă poate fi preparată și cu carne de oaie sau berbec, dar timpul de fiert este mult mai lung. Ingredientele sunt aceleași ca la ciorba de miel, dar se adaugă în plus, după gust, varză dulce, ardei grași, roșii, verdețurile fiind cimbru, mărar, pătrunjel, tarhon și se acrește cu borș, de preferat însă cu zeamă de varză sau lămâie.

Note

Legături externe

 10 rețete "ciorbă de miel"
 O posibilitate de preparare, film

Ciorbe

Ciorbă de miel


Gökçeoğlu, Eskişehir ilinin Alpu ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Eskişehir iline 35 km, Alpu ilçesine 7 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Alpu'nun mahalleleri
Kırım Tatarları'nın yaşadıkları bölgeler

Gökçeoğlu


Lovinobaňa este o comună slovacă, aflată în districtul Lučenec din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 2.055 de locuitori.

Istoric
Localitatea Lovinobaňa este atestată documentar din 1336.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Lovinobaňa


Köhntarkösz Anteria (auch: K.A) ist das neunte Studioalbum der französischen Zeuhl-Band Magma. Es wurde im Jahr 2004 veröffentlicht.

Hintergrund
Die Arbeiten an Köhntarkösz Anteria begannen bereits in den 1970er Jahren, einige musikalische Themen sind auf Liveaufzeichnungen aus dieser Zeit zu finden, wie dem 1977 erschienenen Sampler Inédits. Im Verlauf der folgenden Jahrzehnte wurde das dreiteilige Stück immer wieder verändert und erweitert.

Im Kontext des Mythos von Kobaïa, den die Band in ihrer Diskografie erzählt, ist Köhntarkösz Anteria der zweite Teil der Köhntarkösz-Trilogie, die die Alben Köhntarkösz (1974), Köhntarkösz Anteria (2004) und Ëmëhntëhtt-Rê umfasst und die Verbindung zwischen dem kobaïanischen Volk und dem alten Ägypten beschreibt. Es erzählt die Vorgeschichte des Albums Köhntarkösz und ist somit als sein Prequel anzusehen.

Inhalt
Das Album beginnt mit choraler Lobpreisung des Protagonisten, eines modernen Archäologen, der das Grab von Ëmëhntëhtt-Rê entdeckt und dort Visionen empfängt. Die Stimmen sagen voraus, dass er einmal der Prophet Köhntarkösz sein werde, momentan jedoch noch schlafe und seinen Stellenwert in der menschlichen Rasse noch nicht erkannt habe. Der letzte Teil, ursprünglich bestehend aus den Teilen Om Zanka und Gamma Anteria, die einzeln bereits auf dem Livealbum Inédits von 1977 zu hören waren, behandelt eine Jugendvision des späteren Köhntarkösz, in der er in eine fremde Stadt reist und mit freudigen Halleluja-Rufen begrüßt wird. Man führt ihn an Ëmëhntëhtt-Rês Grab, an dem eine mysteriöse männliche Stimme ihn willkommen heißt und ihn dazu drängt, einzutreten. An dieser Stelle beginnt das Album Köhntarkösz.

Stil und Rezeption
Köhntarkösz Anteria ist wie seine Vorgängeralben im von Christian Vanders musikalischen Vorbildern Carl Orff und John Coltrane beeinflussten Zeuhl-Stil gehalten.

Auf den Babyblauen Seiten erhielt das Album 12,8 von 15 Punkten. Udo Gerhards schrieb:

François Couture schrieb auf Allmusic:

Am 14. November 2004 erreichte Köhntarkösz Anteria Platz 190 der französischen Musikcharts.

Titelliste
 K.A I – 11:13
 K.A II – 15:54
 K.A III – 21:51

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks
 K.A Kohntarkosz Anteria auf magmamusic.org (englisch)

 K.A (Köhntarkösz Anteria) in Prog Archives (englisch)

Album (Progressive Rock)
Album 2004
Konzeptalbum
Magma-Album

Köhntarkösz Anteria


histo
A0944
A0944.doc
රට තුලට කඩා වැදිම
(ආක්රකමණය) සහ පාලනය

චූල වංශයෙහි මාඝ ගැන සියලු තොරතුරු සිත් ගන්නා අන්දමින් ඉදිරිපත් කරයි. මෙය සාමාන්යoයෙන් සංක්ෂිප්ත ලේඛණයක්  මගින් ඉතා කලාතුරකින් ඉදිරිපත් කෙරෙන්නකි. ඵහි Lxxx වැනි පරිච්ඡේදයෙහි මෙසේ කියා ඇත.

"ලක්වාසී ජනතාවගේ බොහෝ දුශ්චරිත ක්රිපයාවන් නිසා ලංකාවේ ආරක්ෂාව භාරව සිටි දේවතාවුන්ට ඵම ආරක්ෂාව සැපයීමට නොහැකි  විය. මේ අවස්ථාවේ මිසදිටු මනුෂ්ය යෙක් ලංකාවට ගොඩ බැස්සේය.  ඔහු කෲර රාජ්ය  පාලකයෙකි. ඔහු යහගුණ නමැති වනය පුළුස්සා දැමූ ලැව් ගින්නකි. ඔහු හොඳ ප්රයතිපත්ති නම් වූ රෑ නෙලුම් මිලින කළ සූර්යයා මෙන් විය. සාමය නැමති දවල් නෙලුම් මිලින කළ චන්ද්රවයා විය.  මාඝ නැමති ඔහු කාලිංග නම් පරපුරෙන් පැවති කෲර රජුය.

මාඝ තම 24000 ක්වූ හමුදාව සමග ලංකාවේ රජ රටට පැමිණීමට පෙර මාඝ ගැන කිසිවක් දැන නොතිබුනා මෙන්ම ලංකාවේ ඔටුන්න ලබා ගැනීමට ඔහුට තිබුණු හිමිකම ගැනද කිසිවක් දැන ගැනීමට නැත. ඔහු මෙහි පැමිණීමට පෙර වූ අවුරුදු කිහිපය තුළ ලංකාවේ දේශපාලන තත්වය නරක අතට වර්ධනය වෙමින් පැවතුනේය. රජුන් නම දෙනෙකු අවුරුදු 20ක් තුළ රජකමට පත් වූහ. ආක්රවමණයන් තුනකට මුහුණ දීමට ද සිදු විය. නිශ්ශංක මල්ල රජු විසින් 1187 දී පිහිටවුවන ලද කාලිංග රාජ වංශය මාර්ගයෙන් මාඝට උරුමකමක් තිබෙන්නට ඇතැයි අනුමානයක් තිබේ. ඔහු විසින් දක්වන ලද හේතුවල සත්යටතාවය කුමක් වුවත් ඔහුගේ ආක්රිමණයන් මගින් ඇති කළ ප්රිචණ්ඩත්වය නිසා මහජනතාවගෙන් ලැබිය යුතු සහයෝගය ඉක්මණින් අහිමි විය.

රජරටට හා සිංහලයින්ට දකුණු ඉන්දීය රාජ්ය යන් සමග දිර්ඝ ඵෙතිහාසික,සංස්කෘතික,ආගමික මෙන්ම ලේ නෑ සබඳතාවයන් ද තිබුනේ පාණ්ඩ්ය් හා චෝල රජ පවුල් සහ දිවයිනේ රජ පවුල් අතර නිරන්තර විවාහ සම්බන්ධතා තිබුණු හෙයිනි. අනිකංග (1209) සහ පරාක්රරම පණ්ඩු (1212 දී ) වැනි ආක්ර්මණිකයින් බොහෝ විට පිළිගැනුනේය. සමහර විට මෙවැනි ආක්ර්මණිකයින්ගෙන් ප්ර2සිද්ධම තැනැත්තා ඵළාර විය හැකිය. ඔහු ඊට අවුරුදු දහයකට පමණ පෙර ලංකාව ආක්රරමණය කළා පමණක් නොව භික්ෂූන්ගෙන් පවා "ධර්මරාජ්" නම් පටබැඳි ගෞරව නාමය ලබා ගැනීමටද සමත් විය. ඵපමණක් නොව ඔහු ශ්රිැ ලංකා ඉතිහාසයේ ඉතාම හොඳ පාලකයින්ගෙන් කෙනෙකු ලෙසද ගෞරවයට පාත්රහ විය. ඔවුන් වැනි පාලකයින් දේශීය ප්ර්භූවරු ද පාලනයට හවුල්කරගත් අතර දේශීය ආගම වූ බුද්ධාගමට ද ගරු කළහ. චූලවංශය මාඝ ගැන විස්තර දක්වද්දී ඔහු ගැන අප්රේසන්න අන්දමින් කථා කරන්නේ ඔහු සිංහල ජනතාවගේ සංස්කෘතියට හා ආගමට නිසි තැන දීම ප්රදතික්ෂේප කිරීම හේතුවෙනි.

මාඝගේ ආක්ර මණයේදී ඔහුගේ හමුදාවන් මහා පරිමාණ හොරකම් මංකොල්ලකෑම් කළ බවත් දේපළ විනාශ කිරීම්,පැහැරගෙන ගොස් හිරිහැර කිරීම (චූල වංශය ළමයින්ට තැලීම විශේෂයෙන් සඳහන් කර ඇත) අත් පා කපා දැමීම්වල යෙදුණු අතර රජරට ප්රීභූ පිරිස් වහලුන් ලෙසද යොදා ගත්හ. මේ සඳහා ආක්රශමණිකයින්ගේ දැඩි කෑදරකම පරාක්රූම පණ්ඩු රජුගේ ඉරණමෙන් පැහැදිලි වේ. ඔහු අන්ධ කරන ලදුව මරණයට පත්කරණ ලදී. මෙයිනුත් පසුව හමුදාව රජරට පූජනීය පෙදෙස් බොහොමයක් විනාශ කිරීමද අපවිත්රප කිරීමටද ක්රිමානුකූලව කටයුතු කළේය. දාගැබ් විනාශ කරනු ලැබිණි. කෞතුක වස්තු ආදිය අතුරුදන් විය. පොත් ඉරා විසිකර දැමිණ. භික්ෂූන්ට පහර දී පන්සල්වල දේපළ කොල්ලකන ලදී. විශේෂයෙන් සඳහන් කළ යුතු කරුණක් නම් ලංකාවේ පැරණිතම ස්ථූපය වූ ථූපාරාමයත් දුටු ගැමුණු රජුගේ ප්රිෂයතම රුවන් වැලි සෑයත් අපවිත්ර  කිරිමයි.

පරාක්ර ම පාණ්ඩ්යද මරා අනුරාධපුර සහ පොළොන්නරුවේ විහාර සතු දේපළ ද කොල්ලකෑමෙන් පසු මාඝගේ හමුදාව විසින්ම මාඝ පූජනීයත්වයට පත් කරනු ලැබීය. පසුව ඔවුහු පුලත්ති නගර නම් අගනුවර වාසස්ථානය කර ගත්හ. ඔහුගේ පාලනයේ මුල් තැන ගත්තේ භූමියෙන් ගත හැකි උපරිම දේ ගැනීම හා හැකිතාක් දුරට රජරට පැවති සම්ප්රනදායයන් නැතිකිරීමත්ය. පූජනීය ස්ථාන සහ පන්සල් ඔහුගේ සහචරයින්ට වාසස්ථාන හැටියට පාවිච්චි කිරීමට තෑගි වශයෙන් ප්රේධානය කළ ආකාරයත් ස්වදේශික ජනයාගෙන් බලෙන් ලබා ගත හැකි උපරිම ධනය සූරා ගැනීමත් මහජනතාවගෙන් වැඩි දෙනෙක් වහලුන් ලෙස සේවයේ යෙදු ආකාරයත් චුලවංශයේ නැවතත් විස්තර කරයි.

http://en.wikipedia.org/wiki/Kalinga_Magha#Invasion_and_Reign

රට තුලට කඩා වැදිම (ආක්රකමණය) සහ පාලනය


Dealul Cireșoaia (765,5 m altitudine maximă) este o structură anticlinală care face parte din Munții Nemira.  Lupta dusă în Primul Război Mondial în anul 1917 pentru stăpânirea acestei înălțimi (lupta de la Cireșoaia) a reprezentat unul dintre momentele cheie ale celei de-a treia Bătălii de la Oituz.

Obiective locale de interes
 Monumentului eroilor Regimentului 27 Infanterie Bacău.
 Monumentului Vânătorilor de munte situat în incinta schitului Cireșoaia.
 Crucea eroilor Regimentului 15 Infanterie, situată pe partea dreaptă a drumului de legătură dintre localitățile Târgu Ocna și stațiunea Slănic-Moldova.
 Schitul Cireșoaia

Referințe

Geografia județului Bacău

Dealul Cireșoaia


Dismember osmi je studijski album švedskog death metal sastava Dismember. Diskografska kuća Regain Records objavila ga je 18. veljače 2008.

Popis pjesama

Osoblje

 Dismember

 Matti Kärki – vokal
 David Blomqvist – gitara
 Martin Persson – gitara
 Tobias Cristiansson – bas-gitara
 Thomas Daun – bubnjevi

 Ostalo osoblje

 Nico Elgstrand – miks, snimanje
 Craig Rogers – naslovnica
 Soren von Malmborg – mastering

Izvori

Albumi sastava Dismember
Albumi iz 2008.

Dismember (album)


Glyptodontidele sunt un grup de animale  dispărute care au trăit acum 3 milioane de ani și  au dispărut  acum 10.000 de ani. Aceștia aveau o  armură  groasă de 1-3 cm , folosită pentru a  se apăra de potențialii dușmani. Dușmanii lui de moarte  erau Smilodon, Titanis, Porhushacos,  Arctodus și Canis Dirus. Aceste animale au trăit de-a lungul Americiilor, America de Nord  și America de Sud. Erau animale uriașe, ce cântăreau până la 2.000 de kilograme. Coada era pronunțată cu o formațiune osoasă asemănătoare anchilozaurilor, un alt grup de animale dispărute. Din acest grup făceau parte Glyptodon și Doedicurus. Nu se știe exact cum au dispărut, probabil din cauza vânării excesive de către om sau a lipsei de hrană, din cauza schimbărilor climatice ale planetei.

Cingulata
Animale preistorice

Glyptodontidae


Sévaz es una comuna suiza del cantón de Friburgo, situada en el distrito de Broye. Limita al noreste con la comuna de Vernay, al este con Bussy, al sur con Les Montets, y al oeste y noroeste con Estavayer-le-Lac.

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial de la comuna de Sévaz

Comunas de Friburgo

Sévaz


Üçbaş, Ankara ilinin Kızılcahamam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Ankara iline 67 km, Kızılcahamam ilçesine 11 km uzaklıktadır.

Kaynakça

Kızılcahamam'ın mahalleleri

Üçbaş, Kızılcahamam


29. længdegrad kan henvise til:

 29. vestlige længdekreds
 29. østlige længdekreds

29. længdegrad


قائمة بالبطولات الفرنسية لعام 1933 (و المعروفة الآن باسم دورة رولان غاروس) :

الكبار

فردي رجال

 جيك كراوفورد هزم  هنري كوهيت، النتيجة:8-6 6-1 6-3

فردي سيدات

 مارغريت سكرايفن هزمت  سايمون ماثيو، النتيجة:6-2 4-6 6-4

مراجع

باريس في 1933
أحداث مايو 1933 الرياضية
أحداث يونيو 1933 الرياضية
باريس في القرن 20
دورات رولان غاروس
دورات رولان غاروس حسب السنة
رياضة فرنسية في 1933
كرة المضرب في 1933
كرة مضرب فرنسية في 1933

البطولات الفرنسية 1933 (كرة مضرب)


Ceratozamia euryphyllidia es una especie de planta de la familia Zamiaceae. Se encuentra en Guatemala y México. Está amenazado (en peligro crítico) por la pérdida de hábitat.

Descripción
Esta planta tiene un tallo parcialmente subterráneo,  de menos de 20 cm de longitud. Las hojas  de 2 a 3,2 m de largo, ligeramente pubescentes cuando jóvenes, pero se vuelven glabras con la edad. Cada planta posee de 5 a 10. Están equipadas con 12-26 folíolos distribuidos en la columna alternativamente, de color verde oscuro, ovalados y terminando un poco sesgados. Cada hoja es 18-31 cm de largo y 9-16 cm de ancho. El peciolo de las hojas tiene unas espinas en la mitad inferior. Es una especie dioica, con conos femeninos verdes, fusiforme, de 28 cm de largo y con un pedúnculo tomentoso. Los conos masculinos son de color marrón oscuro, de 20 cm de largo y 5 cm de diámetro.

Distribución y hábitat

La distribución de esta especie se limita al Istmo de Tehuantepec, entre los estados de Oaxaca y Veracruz, México. Prefiere zonas sombreadas del bosque en los bosques tropicales. Se encuentra generalmente en baja a media altura, de 120 y 500 metros. [1]

Taxonomía
Ceratozamia euryphyllidia fue descrita por Vázq.Torres, Sabato & D.W.Stev. y publicado en Brittonia 38(1): 1–9, f. 1–5. 1986.

Referencias

Bibliografía

 CONABIO. 2009. Catálogo taxonómico de especies de México. 1. In Capital Nat. México. CONABIO, Mexico City.
 Stevenson, D. W., R. Osborne & J. Hendricks. 1990. A world list of cycads. Mem. New York Bot. Gard. 57: 200–206.
 Vázquez-Torres, M. & A. P. Vovides. 1998. A new species of Ceratozamia (Zamiaceae) from Veracruz, Mexico. Novon 8(1): 87–90.

Enlaces externos

euryphyllidia

Ceratozamia euryphyllidia


Le Skyway Monte Bianco est un téléphérique d'Italie situé dans la Vallée d'Aoste et permettant de gagner la pointe Helbronner dans le massif du Mont-Blanc depuis Entrèves, à Courmayeur. Construit de 2012 à 2015, il remplace l'ancien téléphérique en service de 1947 à 2012.

Histoire
Le Skyway Monte Bianco est construit de 2011 à  par Doppelmayr - Garaventa en remplacement de l'ancien téléphérique. Ce dernier, ouvert en 1947, prolongé en 1957 et nécessitant d'emprunter trois tronçons pour se rendre jusqu'à la pointe Helbronner, est alors jugé obsolète au regard de la fréquentation touristique du début du .

Parcours
Le téléphérique débute à  d'altitude, à Entrèves, un village de Courmayeur, à la confluence de la Doire de Ferret et de la Doire de Vény venant respectivement du val Ferret et du val Vény. Le premier tronçon mène à la station intermédiaire du mont Fréty à  d'altitude où se trouvent le refuge Pavillon et le jardin botanique alpin Saussurea. Le second tronçon du téléphérique conduit à la pointe Helbronner, à  d'altitude, à la frontière française, au-dessus du refuge Torino situé sur son adret. De là, les alpinistes peuvent emprunter le glacier du Géant tandis que les touristes peuvent profiter du panorama sur le glacier du Géant et les Alpes italiennes ou bien rejoindre l'aiguille du Midi grâce à la télécabine Panoramic Mont-Blanc puis Chamonix-Mont-Blanc grâce au téléphérique de l'Aiguille du Midi.

Par rapport à l'ancien téléphérique, le site de la gare aval du Skyway est déplacé du hameau de La Palud à Entrèves même, sur un terrain beaucoup plus dégagé, en aval de l'entrée du tunnel du Mont-Blanc et permettant une liaison avec le téléphérique du val Vény situé sur le mont Chétif au sud. La gare intermédiaire au mont Fréty et la gare terminus à la pointe Helbronner sont totalement reconstruites. Le site de la seconde gare intermédiaire dans l'ancien bâtiment du refuge Torino est abandonnée. Ce refuge, désormais non desservis par le téléphérique, est néanmoins accessible par un escalier en partie souterrain permettant de franchir la centaine de mètres de dénivelé négatif depuis la pointe Helbronner.

Dans la culture populaire
Il est présent dans le film Kingsman : Le Cercle d'or (2017).

Notes et références

Articles connexes
 Télécabine Panoramic Mont-Blanc
 Téléphérique de l'Aiguille du Midi
 Funivie Monte Bianco
 Jardin botanique alpin Saussurea
 Refuge Torino
 Refuge Pavillon

Téléphérique en Italie
Transport dans la Vallée d'Aoste
Tourisme dans la Vallée d'Aoste
Courmayeur

Skyway Monte Bianco


Bernhard Leonardy (* 21. März 1963) ist ein deutscher Organist, Kirchenmusiker und Dirigent.

Leben
Bernhard Leonardy stammt aus einer saarländischen Künstlerfamilie. Sein Vater ist der Pianist Robert Leonardy, bei dem er auch seinen ersten Klavierunterricht erhielt; seine Mutter ist Malerin. Seine Schwester ist die Sopranistin Eva Maria Leonardy. An der Hochschule für Musik Saar in Saarbrücken studierte er katholische Kirchenmusik (A-Examen) und Orgel (Konzertreife) bei Paul Schneider und Daniel Roth. Zusätzlich studierte er an der Musik-Akademie der Stadt Basel Musikwissenschaft, Pädagogik und Didaktik der Konzertpraxis in der Solistenklasse von Daniel Chorzempa, wo er das Solistendiplom mit Auszeichnung erhielt.

Er gewann den Musikpreis der Landeshauptstadt Saarbrücken (1993) und den Grand Prix Jean Langlais de la Ville de Paris (1997). Darüber hinaus nahm er an Meisterkursen bei Marie-Claire Alain, Theo Brandmüller, Olivier Latry und Daniel Chorzempa teil.

Neben seiner Tätigkeit als Kantor der Basilika St. Johann in Saarbrücken ist er international als Konzertorganist und Dirigent tätig und arbeitet als Orgelsachverständiger. Leonardy ist künstlerischer Leiter des Internationalen Orgelmusikfestivals Orgues sans frontières – Orgel ohne Grenzen sowie Leiter des Vokalensemble '83. Zudem ist er Sprecher des Initiativkreises "Realisierung des Projektes einer monumentalen Orgel für den Petersdom in Rom in Anlehnung an die Vorgaben von Aristide Cavaillé-Coll".  Neben seiner Lehrtätigkeit am von ihm mitbegründeten und geleiteten "Internationalen Institut für Orgel" (IIO) in Saarbrücken, einer privaten Ausbildungsstätte zur Förderung von jungen Organisten, ist er Gastprofessor der Ewha-Universität und der Seoul Theological University in Südkorea.

In seiner Sitzung vom 11. September 2013 beriefen die Gesellschafter der gemeinnützigen Musikfestspiele Saar GmbH Bernhard Leonardy zum neuen künstlerischen Leiter des Festivals.

Bernhard Leonardy lebt in Saarbrücken.

Diskographie

Audio-CDs
 Orgelwerke von Max Reger (tgf records), 1988. Zusammen mit: Vokalensemble '83
 Schweizer Orgelmusik, Organ (SunnyMoon Distribution), 2001
 Bouquet de France, Ifo, 2002
 Missa Brevis und Requiem Op. 48, Ifo, 2002
 Byzantine Sketches, Motette, 2006
 Rise up. O Judge of the earth!, Audite Mus (Edel), 2007
 Royal Organ Music, PercPro, 2008
 Orgelwerke, Maurice Duruflé, Motette, 2012
 Gesamte Orgelwerke, Johann Sebastian Bach, Ifo, 2012

DVDs
 Orgelkonzert F. Poulenc, Denon (DVD)
 Orgel-Hits, Nishimura (DVD-Audio)

Weblinks
 Website von Bernhard Leonardy

Einzelnachweise

Klassischer Organist
Deutscher
Geboren 1963
Mann

Bernhard Leonardy


ඔබට අවැසි ලිපිය  තෝරාගන්න
 ශ්‍රී ලංකාවේ බෙදුම්වාදී ත්‍රස්තවාදය
 ශ්‍රි ලංකාවේ පාස්කු දින ත්‍රස්තවාදී ප්‍රහාරය (2019)

ශ්‍රී ලංකාවේ ත්‍රස්තවාදය


Prizma (kasnolat. prisma < grč. πρίσμα, od πρίειν: piliti, rezati) ima više značenja:
 prizma je geometrijsko tijelo, poliedar, što ga omeđuju dva sukladna poligona koji leže u paralelnim ravninama, a stranice su im redom paralelne (baze), i paralelogrami što spajaju paralelne stranice baza (pobočke). Sve te pobočke čine pobočje prizme. Ako su baze prizme trokuti, četverokuti, n-terokuti, prizma je trostrana, četverostrana, n-terostrana. Ako su baze i strane prizme kvadrati prizma je kocka. Prizma je uspravna kada su sve pobočke pravokutnici, inače je kosa.
 prizma (optika), u optici, je obično trostrana prizma, od stakla ili nekoga drugoga prozirnog materijala.

Izvori

Prizma (razdvojba)


مكتبة سنغافورة الوطنية (新加坡國家圖書館) مكتبة وطنية بنيت على جنبات طريق ستامفورد (史丹福路)
في سنغافورة سنة 1960، أغلقت في 2004 رسميا، ثم أعيد بناؤها عام 2005.

في سنغافورة هذا البلد الذي يبلغ تعداد سكانه الخمسة ملايين نسمة نصفهم تقريبا مهاجرون أجانب يوجد مكتبة وطنية لها 24 فرعا عباره عن مكتبات عامة منتشرة في أنحاء الدولة التي لا تتجاوز مساحتها الـ 660 كيلومتر مربع.

والمدهش حقا أن عدد أعضاء المكتبة يبلغ أكثر من مليوني عضو، يستعيرون أكثر من 33 مليون كتاب في العام، فيما يزور هذه المكتبة 36 مليون شخصا في السنة، وتضم أكثر من 8.5 ملايين كتاب لأكثر من 1.5 مليون عنوان، ويزور المكتبة سنويا عبر الإنترنت أكثر من 8.1 ملايين شخص.

تاريخ عريق

ومن القضايا المميزة في عمل المكتبة هو ذلك النظام الخاص بإعادة الكتب المستعارة، حيث لا يشترط إعادة الكتاب المستعار إلى نفس المكتبة التي استعرته منها، حيث يمكنك اعادته إلى أقرب مكتبة أو إعادته بشكل آلي عبر أجهزة إلكترونية وضعت لهذا الغرض في مناطق عدة، وبحسب مسؤولي المكتبة فإن 47.4 مليون كتاب تتم إعادتها بشكل آلي.

أما تاريخ المكتبة الوطنية في سنغافورة فقديم جدا ويعود إلى العام 1823 م، حيث أنشئت هذه المكتبة لتكون داعما ومساندا للمؤسسة التعليمية. وارتبطت المكتبة ارتباطا وثيقا بالسير ستامفورد رافلز "Sir Stamford Raffles" مؤسس سنغافورة الحديثة، وهذا الرجل كما يقول مسؤولو المكتبة وبالرغم من انه كان ذا خلفية تجارية الا انه كان يؤمن بالفرص التي يتيحها التعليم للفقراء.

سند تعليمي

بعد فترة وجيزة من تأسيس سنغافورة، اقترح رافلز إنشاء مؤسسة تعليمية، وتصور أن هناك حاجة إلى مكتبة لدعم الأهداف التعليمية لهذه المؤسسة، وعلى هذا الأساس وضعت البذرة الأولى للمكتبة الوطنية.

واستغرق بناء المكتبة قرابة 14 عاما من 1823 إلى 1837، حيث اكتمل بناء المكتبة وعين الدكتور روبرت موريسون (Dr. Robert Morrison) مسؤولا للمكتبة، وساهم مساهمة فاعلة في تطويرها والارتقاء بها.

وفي بداية عهد المكتبة كان دخولها مقتصرا على الطلاب والموظفين ولم يكن مجانينا، فقد كان يتعين على زائر المكتبة دفع رسوم شهرية مقدراها 25 سنتا في الشهر، وكانت تفتح أبوابها للزوار خلال أوقات الدوام الرسمي.

وفي 22 يناير 1845 تم افتتاح المكتبة بشكل رسمي. وفي الوقت الراهن فإن الانضمام لعضوية المكتبة متاح للسنغافوريين بمختلف أعمارهم وتحديدا من سن السابعة وفقا لشروط معينة، حيث يشترط لقبول عضوية الفئة العمرية من 7 إلى 14 سنه ابراز بطاقاتهم المدرسية، أما الذين تتراوح أعمارهم بين 15 وما فوق، فتقبل العضوية بمجرد تقديم بطاقة الهوية الوطنية. ولم يعد هناك نظام اشتراك شهري للسنغافوريين، لكن يتيعن عليهم دفع رسوم تسجيل لا تسترد قدرها 10.50 دولارات أميركية. وتتيح المكتبة العضوية للأجانب، ولكن بشروط مختلفة قليلا، وفي عام 1849 تم توسيع المكتبة، وتم ربطها بإدارة المتاحف ومنذ 16 يوليو 1874 أصبحت تعرف باسم مكتبة ومتحف رافلز.

أحداث تاريخية

كانت المكتبة تتألف من مكتبة مرجعية، ومكتبة الإعارة وقاعة للمطالعة، وبلغ عدد زوارها في العام 1875 أكثر من 4000، أغلبهم من ضباط البحرية، والمسافرين العابرين، أما السكان المحليون فقد كانوا قليلي الزيارة إلى المكتبة. وسعى القائمون على المكتبة الوطنية، منذ أيامها الأولى، إلى تعزيز ما لديها من كتب بمجموعة من الكتب والمخطوطات النادرة، خصوصا من تراث سنغافورة وماليزيا والمنطقة المجاورة. وحصلت المكتبة على بعض التبرعات في تلك السنوات المبكرة من الكتب من أمناء مكتبة ومتحف فيكتوريا بأستراليا.

وفي 12 أكتوبر 1887، افتتح حاكم سنغافورة السير فريدريك ويلد Sir Frederick Weld رسميا المبنى الجديد للمكتبة ومتحف رافلز، كما تم تعيين الدكتور ر. هانتيش Dr. R. Hanitsch من جامعة ليفربول، منسقا جديدا للمكتبة في يونيو 1895 وأصبح أول مدير للمكتبة ومتحف رافلز في سبتمبر 1908.

وقد ساهم هذا المدير بشكل ملحوظ في تطوير المكتبة حتى أصبحت من أوائل المكتبات التي تجري مسحا للزوار، وشكلت مجموعة من المؤرخين في سنغافورة وقامت بنشر كتاب تضمن ترقيما لجميع مقتنياتها. وحسب التقرير السنوي للعام 1930، فقد نمت المكتبة نتيجة لعدد من المبادرات، أبرزها زيادة عمليات الشراء، وإعادة تنظيم الاقسام، وتوزيع النشرات الفصلية حول العناوين الجديدة، فضلا عن الإعلان الدوري لقوائم المقتنيات الجديدة في الصحف المحلية. وفي عام 1932، تم تشكيل القسم القانوني الذي يضم جميع المنشورات على التشريعات والقوانين والمراسيم من مستوطنات المضيق والولايات الماليزية والجرائد الحكومية وجميع المطبوعات ذات الطابع الرسمي. ولا تزال هذه المواد موجوده ويمكن العثور عليها في المكتبة

صرح

قبل أسبوعين من سقوط سنغافورة على يد قوات الاحتلال الياباني في 15 فبراير من عام 1942، احتلت القوات البريطانية والأسترالية المكتبة وحولتها إلى محطة لإسعاف الكتائب العسكرية، فتم إغلاق المكتبة إلى أن أعيد افتتاحها رسمياً في 29 أبريل 1942 بمناسبة عيد ميلاد الإمبراطور الياباني.

 وبعد هارود تولت هيدويغ أنور إدارة المكتبة لتكون أول سنغافورية تدير المكتبة الوطنية، وتولت المنصب لأكثر من عقدين من الزمن من شهر أبريل 1960 إلى يونيو 1961 ومرة أخرى بين عامي 1965-1988.

وأغلقت المكتبة الوطنية في شارع ستامفورد أبوابها للمرة الأخيرة في 31 مارس 2004، وبعد ستة سنوات أعلنت الحكومة أن المبنى سيتم هدمه لإعادة تطوير المناطق الحضرية. ونظرا إلى المكانة الخاصة التي يملكها هذا الصرح في قلوب وعقول كثير من سكان سنغافورة، فقد أعيد افتتاحها بعد نصف قرن في شارع فيكتوريا بدعم من لي هونغ شيان الذي قدم منحة بـ 60 مليون دولار لتطوير المكتبة الوطنية الجديدة. وفي الوقت الراهن تخوض مكتبة سنغافورة الوطنية غمار تجربة فريدة لأتمتة المكتبة، وتحويلها بالكامل إلى مكتبة رقمية تفاعيلة متاحة للجمهور في أي مكان وفي أي وقت.

مراجع

المصدر: موقع صحيفة البيان الإماراتية

تأسيسات سنة 2005 في سنغافورة
مبان مكتبات اكتملت في 2005
مكتبات في سنغافورة
مكتبات وطنية
مكتبات أسست في 2005

مكتبة سنغافورة الوطنية


An Cypripedium lichiangense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sing Chi Chen ngan Phillip James Cribb. An Cypripedium lichiangense in nahilalakip ha genus nga Cypripedium, ngan familia nga Orchidaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cypripedium

Cypripedium lichiangense