După dovezile documentare și arheologice, se crede că mii de europeni au trăit în China Imperială în timpul perioadei de dominație mongolă. Aceștia provenau din țări tradițional creștine din Evul Mediu Mijlociu până în Evul Mediu Târziu, care au vizitat, au făcut negoț, au efectuat misiuni creștine, sau au trăit în China. Aceasta se întâmpla mai ales în a doua jumătate a secolului al XIII-lea și în prima jumătate a secolului al XIV-lea, care coincid cu dominația Imperiului Mongol, care domnea peste o mare parte din Eurasia și conecta Europa de China dominată de dinastia Yuan (1271-1368). Întrucât Imperiul Bizantin centrat în Grecia și Anatolia a menținut în rare cazuri de corespondență cu dinastiile Tang, Song și Ming, papalitatea romană a trimis mai mulți misionari și soli la primul Imperiu Mongol, precum și în  (Beijingul de astăzi), capitala Dinastiei Yuan instaurată de mongoli.

Situați mai ales în locuri cum ar fi capitala mongolă Karakorum, misionarii și negustorii europeni au călătorit pe teritoriul mongol într-o perioadă de timp denumită de istorici "Pax Mongolica". Cel mai renumit vizitatori europeni în China din această perioadă a fost Marco Polo, precedat de tatăl și unchiul său, . Poate cea mai importantă consecință politică a acestei mișcări de popoare și de intensificare a comerțului a fost , deși ea nu s-a materializat pe deplin, cel puțin nu într-o manieră coerentă.  în 1368 și restabilirea dominației chinezilor Han a dus la încetarea șederii negustorilor europeni și misionarilor romano-catolici în China. Contactul direct cu europenii nu a mai fost reînnoit până când  și  iezuiți au sosit pe țărmurile sudice ale Chinei Ming la începutul secolului al XVI-lea, în epoca marilor descoperiri geografice.

Negustorul italian Marco Polo, precum și tatăl și unchiul lui, , au călătorit în China în timpul perioadei de dominație mongolă. Marco Polo a scris o relatare a călătoriilor sale acolo, așa cum a făcut și călugărul franciscan  și negustorul . Autorul John Mandeville a scris și el despre călătoriile sale în China, dar e posibil ca el doar să se fi bazat pe relatările anterioare. În Khanbaliq, arhiepiscopia romană a fost înființată de , după care a urmat . Alți europeni, cum ar fi , au reușit să ajungă granița de est a Chinei în călătoriile lor diplomatice la curtea regală mongolă, în timp ce alții, cum ar fi Giovanni da Pian del Carpine, , și William de Rubruck au călătorit în Mongolia.  uigur  a fost primul diplomat din China care a ajuns la curțile regale ale creștinătății din Occident.

Context

Grecii eleniști
Înainte de secolul al XIII-lea, cazurile de europeni care au mers în China sau de chinezi care au ajuns în Europa au fost foarte rare. , conducătorul elenist al Regatului Greco-Bactrian din Asia Centrală din secolul al III-lea î.e.n., a condus o expediție în bazinul Tarim (Xinjiangul din China de astăzi), în căutare de metale prețioase. Influența grecească de la acea dată în est până la bazinul Tarim pare să fie confirmată de descoperirea , un covor de perete din lână cu pictura unui soldat cu ochi albaștri, probabil grec și a unui centaur cabrat, un  elenistic comun din mitologia greacă. Cu toate acestea, se știe că alte popoare indo-europene , cum ar fi yuezhii, sakii, și toharienii locuiau în bazinul Tarim înainte și după ce a fost adus influența chinezilor Han în timpul domniei Împăratului Wu Han (141-87 î.e.n.).

La cimitirul din Sampul (Chineză: 山普拉), ~14 km de situl arheologic din  în , Xinjiang, China, unde s-a găsit sus-menționata tapiseri de la Sampul, locuitorii și-au îngropau morții aproximativ din 217 î.e.n. până în 283 e.n. Analiza ADN-ului mitocondrial din rămășițele umane a dezvăluit afinități genetice cu popoarele din Caucaz, în special o linie maternă care îi lega pe  de , precum și o ascendență paternă mediteraneană. Această legătură pare a fi confirmată de relatările istorice despre Alexandru cel Mare, care s-a căsătorit cu o femeie  din Bactria, pe nume Roxana, și care i-a încurajat și pe  săi să se căsătorească cu femei localnice; în consecință, regii din Imperiului Seleucid de mai târziu și din Regatul Greco-Bactrian aveau o origine etnică mixtă greco-persană.

Romani antici
Începând cu epoca lui Augustus (27 î.e.n. – 14 e.n.), romanii, inclusiv autori precum Pliniu cel Bătrân, au menționat contacte cu Seres, pe care l-au identificat ca fiind producători de  din îndepartata Asie de Est și ar fi putut fi chinez sau chiar aproape oricare intermediari din diverse medii etnice de-a lungul Drumului Mătăsii din Asia Centrală și . Generalul chinez  din epoca Han de Est, , a explorat Asia Centrală și în 97 e.n. l-a trimis sol pe  în  (adică Imperiul Roman). Gan a fost convins de autoritățile parte să nu se aventureze mai departe de Golful Persic, deși a dat un raport detaliat despre Imperiul Roman, , rețeaua poștală și sistemul consular de guvernare, și a prezentat-o la curtea Han. Ulterior, a existat  o serie de solii romane în China în secolele al II-lea și al III-lea e.n., consemnate în surse chinezești. În 166 e.n.,  anunța sosirea  în China pe  și prezentarea de cadouri la curtea  (146-168 e.n.), susținând că îl reprezintă pe împăratul roman Marcus Aurelius Antoninus (Andun 安敦; 161-180 e.n.). Istoricul  speculează că ei erau de fapt , și nu diplomați oficiali.

Cel puțin, dovezile arheologice sprijină afirmația din  și  cum că negustori romani activau în Asia de Sud-Est, dacă nu și afirmația că soliile lor au venit în China, prin , provincie din nordul Vietnamului controlată pe atunci de chinezi. Medalioane romane de aur din vremea domniilor lui Antoninus Pius și a fiului său adoptiv, Marcus Aurelius, au fost găsite în  (în apropiere de orașul Ho Chi Minh), un teritoriu care a aparținut  învecinat cu Jiaozhi. O activitate și mai timpurie este sugerată de un castron  din epoca republicană, dezgropat dintr-un mormânt din Guangzhou din Han de Vest (pe malul Mării Chinei de Sud), datat la începutul secolul I î.e.n., în plus față de  antice găsite în Thailanda, Indonezia și Malaezia. Geograful greco-roman Ptolemeu a scris în  sa din perioada antonină că, dincolo de  (Malaezia) este un oraș-port numit  descoperit de un marinar grec, pe nume Alexandru, un loc care  presupunea că reprezintă Hanoiul controlat de chinezi, dar, având în vedere dovezile arheologice, este mai degrabă Óc Eo. Monede romane au fost găsite în China, dar mult mai puține .

Este posibil ca un grup de artiști acrobați greci, care au pretins a fi dintr-un loc "" (adică Egiptul roman, pe care Cartea Han de mai târziu îl lega de imperiul "Daqin"), au fost prezentate de către un rege din Birmania  în 120 e.n. Este cunoscut faptul că atât în Imperiul Part cât și în  din Asia, etnicii greci au continuat să fie angajați ca artiști interpretativi, cum ar fi muzicieni și sportivi, care participau la întregeri sportive.

Imperiul Bizantin

Istoricul bizantin grec Procopius a afirmat că doi călugări creștini nestorieni ay descoperit în cele din urmă cum se produce mătasea. Din această dezvăluire, călugării au fost trimiși de Împăratul Bizantin Iustinian (527-565) ca spioni pe Drumul Mătăsii de la Constantinopol până în China și înapoi pentru a fura ouăle de viermi de mătase. Acest lucru a dus la producția de mătase în Marea Mediterană, în special în Tracia, la nord de Grecia, și a dat  în Europa medievală, până la pierderea de . Istoricul bizantin Teofilact Simocatta, care scria în timpul domniei lui Heraclius (610-641), a transmis informații despre geografia Chinei, capitala sa Khubdan (înturcica veche: Khumdan, adică ), actualul conducător Taisson al cărui nume însemna "" (în Chineză: 天子 , deși acest lucru ar putea fi derivat din numele de ), și a notat corect reunificarea acesteia de către dinastia Sui (581-618) ca având loc în timpul domniei lui Mauriciu, observând că China fusese anterior împărțită din punct de vedere politic de-a lungul Fluviului Yangzi între .  și  menționau mai multe solii de la Fu lin (拂菻; adică Bizanț), pe care l-au echivalat cu Daqin (adică Imperiul Roman), începute în 643 cu solia trimisă de regele Boduoli (波多力, adică Constans II-lea Pogonatos) la  din Tang, cu daruri, cum ar fi . Aceste istorii au furnizat și descrieri sumare ale Constantinopolului, zidurilor sale, și a felului cum a fost asediat de Da shi (大食; arabii din Califatul Umayyad) și de comandantul lor "Mo-yi" (摩拽; adică Muawiyah I, guvernator al Siriei, viitor calif), care i-a obligat să plătească tribut. Din  se știe că Mihail al VII-lea Doukas (Mie li sha ling kai sa 滅力沙靈改撒) din Fu lin a trimis o misiune diplomatică în China dinastiei Song, care a sosit în 1081, în timpul domniei . Unii chinezi  s-au interesat de țările din vest, cum ar fi inspectorul vamal din Quanzhou din secolul al XIII-lea , care a descris Farul din Alexandria în a sa .

Negustori

Potrivit  scrisă de Ibn Khordadbeh, China era o destinație pentru  care cumparau băieți, și femei ca sclavi și eunuci din Europa. În timpul perioadei ulterioare Song a existat și o comunitate de  în China. Spaniolul  (din Navarra) a fost un călător evreu din secolul al XII-lea a cărui scriere Călătoriile lui Benjamin consemnează descrieri realiste ale Europei, Asiei și Africii, care o precede pe cea a lui Marco Polo cu o sută de ani.

Polo, un negustor din Republica Veneția din secolul al XIII-lea, descrie călătoriile sale în China dinastiei Yuan și la curtea conducătorului mongol Kublai Han, împreună cu anterioarele deplasări efectuate de , tatăl și, respectiv, unchiul său, în . Polo a povestit acestea lui Rustichello din Pisa pe la 1298 în timp ce erau închiși împreună într-o închisoare genoveză după ce fuseseră . La întoarcerea sa în Persia din China (cu pornire din portul Quanzhou în 1291), Marco Polo spune că a însoțit-o pe prințesa mongolă  în drumul ei spre căsătoria cu , conducătorul mongol, dar că aceasta s-a măritat în schimb cu fiul acestuia, , în urma morții subite a primului. Deși prezența lui Marco Polo este omisă în întregime, relatarea lui este confirmată de istoricul persan din secolul al XIV-lea Rashid al-Din Hamadani în .

Marco Polo a descris cu precizie caracteristicile geografice ale Chinei, cum ar fi Marele Canal. Descrierile lui detaliate și exacte despre  confirmă că el chiar a fost în China. Marco descria puțurile de sare și dealurile unde se putea extrage sarea, probabil în Yunnan, și povestea că în munți "acești oameni ... nu au deloc din banii de hârtie ai Marelui Han, dar folosesc sare în loc ... Au sare pe care o fierb și a toarnă într-o matriță ..." Polo a remarcat cum chinezii ard  de  în formă de slujitori bărbați și femei, cămile, cai, costume de haine și armuri în timp ce incinerează morții în .

Când a vizitat  din Jiangsu, China, Marco Polo a remarcat că acolo fuseseră construite biserici creștine. Afirmația sa este confirmată de un text chinezesc din secolul al XIV-lea care explică cum un  pe nume Mar-Sargis din Samarkand a fondat șase biserici creștine nestoriene pe lângă cea din Hangzhou în a doua jumătate a secolului al XIII-lea. Creștinismul nestorian a existat în China în timpul dinastiei Tang (618-907 e.n.) când un călugăr persan pe nume  (în chineză: Āluósī; 阿羅本; 阿羅斯) a venit în capitala Chang'an în 653 să facă , așa cum este descris într-o dublă inscripție în chineză și siriacă de la  (astăzi, Xi'an) datată în anul 781.

Au urmat în curând și alții. Pe la 1340 , un negustor din Florența, a întocmit un , o țară pe care a numit-o , remarcând dimensiunile  (Beijingul modern) și modul în care negustorii puteau să schimbe argintul cu  care puteau fi folosiți pentru a cumpăra articole de lux, cum ar fi mătasea. Ioan de Mandeville, un autor de la jumătatea secolului al XIV-lea, presupus a fi un englez din St Albans, a susținut că a trăit în China și chiar că a servit la curtea hanului mongol. Cu toate acestea, anumite părți din relatările sale sunt considerate dubioase de către istoricii moderni, unii afirmând chiar că poveștile sale sunt inventate utilizând scrierile despre China ale altor autori, cum ar fi . Marco Polo a menționat prezența masivă a italienilor genovezi la Tabriz (în Iranul de astăzi), un oraș la care Marco a revenit din China prin Strâmtoarea Hormuz în 1293-1294. Călugărul Franciscan ialian  a făcut aceeași călătorie în sens invers, începând din anul 1291, pornind de la Tabriz la , de unde a navigat spre China, în timp ce era însoțit de negustorul italian Pietro de Lucalongo. În timp ce Montecorvino a devenit episcop în Khanbaliq (Beijing), prietenul lui, Lucalongo, a continuat să lucreze ca negustor acolo și chiar a donat o sumă mare de bani pentru a întreține biserica catolică locală.

În Zaytun, primul port din China, exista o mică colonie de genovezi, menționată în 1326 de André de Pérouse. Cel mai faimos rezident italian al orașului era , care a fost trimis în Occident de han, în 1336, pentru a obține "100 de cai și alte comori." După vizita lui Savignone,  a fost trimis în China cu un cal superb, care mai târziu a făcut subiectul unor  și .

Mai trăiau în China și venețieni, inclusiv unul care a adus în Occident o scrisoare de la Ioan de Montecorvino în 1305. În 1339, este consemnată întoarcerea în Veneția din China a localnicului Giovanni Loredano. La Yangzhou, s-a descoperit și o piatră funerară cu numele , fiica lui Dominici, care a murit acolo, în anul 1342.

 (capitolul 134) consemnează că un anumit Ai-sie (transliterare a numelui Iosua sau Iosif) din țara Fu lin (adică Imperiul Bizantin), inițial în slujba lui , știa bine limbile occidentale și se pricepea la  și  și l-a convins pe Kublai Han să-i ofere un post de șef al adunărilor medicală și astronomică. Kublai Han l-a onorat în cele din urmă cu titlul de prinț de Fu lin (Chineză: 拂菻王; Fú lǐn wáng). Biografia lui în Istoria Yuanului listează copiii lui după , similare cu  Elias (Ye-li-ah), Luca (Lu-ko), și Antoniu (Un-tun), și o fiică pe nume O-na-si-sz.

Misionarii și diplomați
Exploratorul și arhiepiscopul italian Giovanni da Pian del Carpine și călugărul și călătorul polonez  au fost primii emisari papali care au ajuns la Karakorum, după ce au fost trimis acolo de către Papa Inocențiu al IV-lea în 1245. "" a fost scrisă mai târziu de Pian del Carpini, documentând călătoriile sale și o sumară istorie a mongolilor. Misionarii catolici au stabilit în curând o prezență considerabilă în China, din cauza toleranței religioase a mongolilor, datorată în mare parte toleranței foarte mari a hanului și deschiderii pentru încurajarea dezvoltării comerțului și a preocupărilor intelectuale. Istoricul englez din secolul al XVIII-lea Edward Gibbon comenta pe marginea toleranței religioase a mongolilor, mergând până la a compara "legile religioase" ale lui Genghis Han cu ideile echivalente formulate de filozof englez iluminist John Locke.

, văduva lui , a domnit ca regentă peste țara mongolă între 1249 și 1251. În 1250, diplomații francezi André de Longjumeau, Guy de Longjumeau, și Jean de Carcassonne au ajuns la curtea ei situată pe  (la ), cu daruri în numele suveranului Ludovic al IX-lea al Franței, care își dorea o alianță militară. Împărăteasa Qaimish a considerat aceste daruri un tribut și a dat și ea daruri în schimb solilor lui Ludovic și a trimis monarhului francez o scrisoare cerându-i să i se supună ca vasal.

Misionarul franciscan  (Giovanni da Montecorvino) a fost trimis în China de către Papa Nicolae al III-lea în 1279. Montecorvino a ajuns în China la sfârșitul anului 1293, unde mai târziu a tradus Noul Testament în limba mongolă, și a convertit 6.000 de oameni (probabil cea mai mare parte alani, turci și mongoli, mai degrabă decât chinezi). Lui i s-au alăturat trei episcopi (Andre de Perouse, Gerard Albuini și Peregrino de Castello) și a fost hirotonit  de către Papa Clement al V-lea, în 1307. O comunitate de  a apărut în această perioadă. Ei au fost convertiți la catolicism de către Ioan de Montecorvino. După moartea lui Ioan de Montecorvino, Giovanni de Marignolli a fost trimis la Beijing pentru a deveni noul arhiepiscop din 1342 până în 1346 în încercarea de a menține influență creștină în regiune. Marignolli, deși nu este menționat pe nume în , este consemnat în acest text istoric ca "" (Fulang) care a dat curții imperiale Yuan un impresionant cal de război și daruri ca tribut.

Pe , uciderile lui Francis de Petriolo, Monaldo Ancona și Anton din Milano au avut loc în China. Aceasta a fost urmată de uciderea lui Iacob, episcopul de Quanzhou, în anul 1362. Predecesorii săi au fost Andrei, Peregrinus, și Gerard.

Călugărul franciscan  a vizitat China. Comunitățile de frați din Hangzhou și Zhangzhou au fost vizitate de Odorico. Călătoriile au avut loc între 1304 și 1340, deși el s-a întors pentru prima dată în Europa în 1330. Franciscanii din China erau menționați în scrierea sa, .

În 1333, Ioan de Montecorvino a fost oficial înlocuit de Nicolaus de Bentra, care a fost ales de către Papa Ioan al XXII-lea. Au existat plângeri din cauza lipsei unui arhiepiscop în 1338.  (ultimul conducător mongol al dinastiei Yuan din China, înainte de retragerea lor spre Mongolia, pentru a forma ) a trimis o solie din care făceau parte italieni genovezi, Papei Benedict al XII-lea, în 1336, solicitând un nou arhiepiscop. Papa a răspuns prin trimiterea de legați și liderii ecleziastici la Khanbaliq în 1342, printre care Giovanni de Marignolli.

În 1370, în urma înlăturării de la putere a mongolilor din China și a instaurării  dinastiei Ming în China, Papa a trimis o nouă misiune în China, cuprinzându-l pe teologul parizian Guillaume du Pré ca nou arhiepiscop și 50 de franciscani. Cu toate acestea, această misiune a dispărut, aparent eliminată de către împăratul Ming .  a trimis o scrisoare diplomatică Imperiului Bizantin, printr-un european din China numit Nieh-ku-lun. Ioan al V-lea Paleologul era împărat Bizantin în momentul în care s-a primit mesajul trimis de Hongwu, în care se proclama instaurarea noii dinastii Ming. Mesajul a fost trimis de domnitorului bizantin în septembrie 1371, când Hongwu s-a întâlnit cu negustorul Nieh-ku-lun (捏古倫) din Fu lin (Bizanț). S-a speculat că episcopul de  Nicolaus de Bentra ar fi aceeași persoană ca Nieh-ku-lun, ca de exemplu de către  în 1888. Mai recent, Edward N. Luttwak (2009), de asemenea, consideră că Nicolaus de Bentra și acest presupus negustor bizantin Nieh-ku-lin ar fi unul și același.

Fratele William din Parto, Cosma și Ioan de Marignolli erau printre clericii catolici din China. În Oriens Christianus de  (1661-1733) se consemna numele foștilor episcopi și arhiepiscopi de Khanbaliq.

Prizonieri
Din călătoriile sale din 1253 să 1255, călugărul franciscan William de Rubruck a raportat prezența a numeroși europeni în Asia Centrală. El descria prizonieri germani care erau ținuți în sclavie și obligați să extragă aur și să fabrice arme de fier în orașul mongol Bolat, aproape de . În Karakorum, capitala mongolă, a întâlnit un parizian, pe nume Guillaume de Buchier, și pe Pâquette, o femeie din orașul francez Metz, care fuseseră capturați în Ungaria în timpul invaziilor mongole din Europa. El menționează și maghiari și ruși, și este se știe că 30.000 de alani, un grup de triburi sarmate, formau garda  la curtea mongolă de la Beijing.

Răspândirea prafului de pușcă chinezesc
Wilhelm de Rubruck, un misionar flamand care a vizitat curtea mongolă a lui  la Karakorum și s-a întors în Europa în 1257, era prieten cu filosoful și gânditor științific englez Roger Bacon. Acesta din urmă a consemnat cea mai veche rețetă europeană cunoscută pentru praful de pușcă în  din 1267. Aceasta venea la peste două secole după  a formulei prafului de pușcă în 1044, în timpul dinastiei Song. Cea mai timpurie utilizare a  chinezești a avut loc la un asediu din 1132 în timpul , pe când   din bronz datează din 1288 din timpul perioadei Yuan. După invaziile mongole ale Japoniei (1274-1281), o pictură japoneză rulată descrie  utilizate de forțele dinastiei Yuan împotriva samurailor lor. Până în 1326 prima reprezentare artistică a unui  a fost făcută în Europa de . Petrarca scria în 1350 că tunurile au început apoi să fie o prezență comună pe câmpurile de luptă europene.

Misiunile diplomatice în Europa

, un  creștin nestorian născut în  (mai târziu Khanbaliq, Beijing, capitala   condusă de ), China, a fost trimis în Europa, în 1287, ca sol al lui Arghun, conducător al  și strănepot al lui Kublai Han. El a fost precedat de , un creștin nestorian asirian care a lucrat ca  pentru Kublai Han la Khanbaliq, și a fost trimis de Arghun la Papa Honorius al IV-lea în 1285. Un deceniu mai devreme, Bar Sauma plecase inițial  la Ierusalim, trecând prin Gansu și  în , dar a petrecut timp în Armenia și Bagdad pentru a evita să fie prins în conflictele armate din regiune. El a fost însoțit de ,  creștin nestorian din China, care a fost ales  și l-a sfătuit pe Arghun Han să-l pună pe Bar Sauma în fruntea misiunii diplomatice în Europa.

Bar Sauma, care vorbea chineză, persană, și uigura veche, a călătorit cu un grup de italieni care i-au servit drept traducători, europenii comunicând cu el în persană. Bar Sauma este prima persoană din China despre care se știe că a ajuns în Europa, unde s-a întâlnit cu împăratul bizantin Andronic al II-lea Paleologul, cu Filip al IV-lea al Franței, cu Edward I al Angliei, și cu Papa Nicolae al IV-lea (la scurt timp după moartea Papei Honorius al IV-lea) pentru a forma o alianță împotriva Sultanatului Mamelucilor. Edward N. Luttwak descrie despre sosirea acestor soli nestorieni la curtea împăratului bizantin Andronic al II-lea ca ceva asemanator cu "primirea veștilor de la rudele din Beijing," întrucât Kublai Han era nepot al lui Genghis Han și Andronic avea două surori vitrege căsătorite cu strănepoți ai lui Genghis. Mai spre vest, Bar Sauma a asistat la o bătălie navală în Golful Napoli, Italia, în luna iunie 1287 între angevini și Regatul de Aragon, fiind găzduit de Carol Martel de Anjou, al cărui tată, , era închis în Aragon (Spania modernă). În afară de dorința sa de a vedea locuri creștine, biserici, și monumente, Bar Sauma s-a arătat interesat în mod deosebit și de  și de programele de studii de la Paris, interes care Morris Rossabi susține că era înrădăcinat în cât de exotice trebuie să fi părut ele din perspectiva lui în contextul educației primite de el în Persia Musulmană și prin prisma  confucianiste. Deși a reușit să obțină o audiență cu acești lideri ai creștinătății și a schimb de scrisori cu ei de la Arghun Han, niciuna dintre aceste monarhii creștine nu s-a angajat pe deplin într-o alianță cu acesta.

Reînnoirea contactelor în timpul dinastiei Ming

În 1368, dinastia Yuan dominată de mongoli s-a prăbușit din cauza revoltelor interne în timpul , al cărui lider chinez Han va deveni  al dinastiei Ming. Comerțului direct și a contactul cu europenii nu avea să mai fie reluate decât în secolul al XV-lea, la  în epoca marilor descoperiri geografice. Primul explorator portughez care a debarcat în sudul Chinei a fost , care în luna mai 1513 a ajuns la  în  să facă comerț. Acesta a fost urmat de , un văr al soției lui Cristofor Columb, care a debarcat la Guangzhou, în 1516, după o călătorie din nou cucerita . Deși misiunea din 1517 a lui  s-a încheiat cu un dezastru și cu încarcerarea sa de către autoritățile Ming, relațiile au fost ameliorate de Leonel de Sousa,  al coloniei portugheze comerciale de la Macao, China, prin . Scrierile lui , , și Antonio de Morga au afectate toate înțelegerea și viziunea asupra Chinei pe care le aveau occidentalii de atunci, oferind amănunte despre societate și comerț.

Misionarul iezuit Matteo Ricci avea să fie primul european invitat în Orașul Interzis din Beijing în vremea dinastiei Ming (în timpul domniei împăratului Wanli), unde el a publicat în 1602  în chineză, vestind geografilor din China existența continentelor americane. El a sosit în Macao, în 1582, când a început să învețe limba chineză și să afle despre cultura străveche a Chinei, dar nu știa de evenimentele care se întâmplaseră acolo după sfârșitul misiunilor franciscane de la mijlocul secolului al XIV-lea și instaurarea dinastiei Ming. Din acel moment,  a prezentat un obstacol pentru Occident în atingerea Asiei de Est și, pe lângă  din secolul al XV-lea ale amiralului Zheng He, dinastia Ming a urmărit în mare măsură  care au împiedicat-o să întrețină contacte diplomatice îndepărtate.

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

 An, Jiayao. (2002), "When Glass Was Treasured in China," in Annette L. Juliano and Judith A. Lerner (eds), Silk Road Studies VII: Nomads, Traders, and Holy Men Along China's Silk Road, 79–94, Turnhout: Brepols Publishers, .
 Ahmed, S. Z. (2004). Chaghatai: the Fabulous Cities and People of the Silk Road. West Conshokoken: Infinity Publishing.
 Bailey, H.W. (1996) "Khotanese Saka Literature", in Ehsan Yarshater (ed), The Cambridge History of Iran, Vol III: The Seleucid, Parthian, and Sasanian Periods, Part 2 (reprint edition). Cambridge: Cambridge University Press.
  (2016). Rome in the East: Transformation of an Empire, 2nd edition. London & New York: Routledge, .
 Bays, Daniel H. (9 June 2011). A New History of Christianity in China. John Wiley & Sons. .

  (1888). Medieval Researches from Eastern Asiatic Sources: Fragments Towards the Knowledge of the Geography and History of Central and Western Asia from the 13th to the 17th Century, Vol. 1. Abingdon: Routledge, reprinted 2000.
 Brook, Timothy (1998). The Confusions of Pleasure: Commerce and Culture in Ming China. Berkeley: University of California Press.  (Paperback).

 Chang, Chun-shu. (2007). The Rise of the Chinese Empire: Volume II; Frontier, Immigration, & Empire in Han China, 130 B.C. – A.D. 157. Ann Arbor: University of Michigan Press. .
 Chase, Kenneth Warren (2003). Firearms: A Global History to 1700. Cambridge University Press. .
 Christopoulos, Lucas (August 2012). "Hellenes and Romans in Ancient China (240 BC – 1398 AD)," in Victor H. Mair (ed), Sino-Platonic Papers, No. 230. Chinese Academy of Social Sciences, University of Pennsylvania Department of East Asian Languages and Civilizations. ISSN 2157-9687.
 Ciocîltan, Virgil (2012). The Mongols and the Black Sea Trade in the Thirteenth and Fourteenth Centuries, Leiden: Brill. .

 Cordier, H. (1908). The Church in China. In The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. Retrieved 6 septembrie 2016 from New Advent: http://www.newadvent.org/cathen/03669a.htm

 Cumont, Franz (1933), The Excavations of Dura-Europos: Preliminary Reports of the Seventh and Eighth Seasons of Work. New Haven: Crai.
  (2007). A Biographical Dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD). Leiden: Koninklijke Brill. .
 . (2002). Ancient China and Its Enemies: The Rise of Nomadic Power in East Asian History. Cambridge: Cambridge University Press. .

 Ebrey, Patricia, Anne Walthall, and James Palais, (2006). East Asia: A Cultural, Social, and Political History. Boston: Houghton Mifflin Company. .
 Ebrey, Patricia Buckley (2010) [1996]. The Cambridge Illustrated History of China (2nd ed.). New York: Cambridge University Press. .
 Editors of the Encyclopædia Britannica. " Giovanni dei Marignolli: Italian Clergyman." Encyclopædia Britannica. Accessed 6 September 2016.
 Emmerick, R. E. (2003) "Iranian Settlement East of the Pamirs", in Ehsan Yarshater (ed.), The Cambridge History of Iran, Vol III: The Seleucid, Parthian, and Sasanian Periods. Cambridge: Cambridge University Press.
 Fisher, William Bayne; John Andrew Boyle (1968). The Cambridge history of Iran. London & New York: Cambridge University Press. .
  (2010). Religions of the Silk Road. Palgrave Macmillan, 2nd edition. .
 Fontana, Michela (2011). Matteo Ricci: a Jesuit in the Ming Court. Lanham: Rowman & Littlefield Publishers. .

  (1962). H.M. Wright (trans), Daily Life in China on the Eve of the Mongol Invasion, 1250–1276. Stanford: Stanford University Press. .
 Glick, Thomas F; Steven John Livesey; Faith Wallis (2005). Medieval science, technology, and medicine: an encyclopedia. London & New York: Routledge. .
 Goody, Jack (2012). Metals, Culture, and Capitalism: an Essay on the Origins of the Modern World. Cambridge & New York: Cambridge University Press. .

  (2012). The Silk Road: A New History. Oxford & New York: Oxford University Press. .
 Haw, Stephen G. (2006). Marco Polo's China: a Venetian in the Realm of Kublai Khan. London & New York: Routledge. .

 Hoffman, Donald L. (1991). "Rusticiano da Pisa". In Lacy, Norris J. (ed.), The New Arthurian Encyclopedia. New York: Garland. .
 Holt, Frank L. (1989). Alexander the Great and Bactria: the Formation of a Greek Frontier in Central Asia. Leiden, New York, Copenhagen, Cologne: E. J. Brill. .
 Jackson, Peter (2005), The Mongols and the West, 1221–1410. Pearson Education. .
 Kelly, Jack (2004). Gunpowder: Alchemy, Bombards, & Pyrotechnics: The History of the Explosive that Changed the World. Basic Books. .
 Kim, Heup Young (2011). Asian and Oceanic Christianities in Conversation: Exploring Theological Identities at Home and in Diaspora. Rodopi. .
 Kuiper, Kathleen & editors of Encyclopædia Britannica (Aug 31, 2006). "Rabban bar Sauma: Mongol Envoy." Encyclopædia Britannica (online source). Accessed 6 September 2016.
 LIVIUS. "Roxane." Articles on Ancient History. Page last modified 17 august 2015. Retrieved on 8 September 2016.
 LIVIUS. "Silk Road."  Articles of Ancient History. 28 October 2010. Retrieved on 14 November 2010.
 Lorge, Peter Allan (2008), The Asian Military Revolution: from Gunpowder to the Bomb. Cambridge University Press. .
 Luttwak, Edward N. (2009). The Grand Strategy of the Byzantine Empire. Cambridge and London: The Belknap Press of Harvard University Press. .
 Magill, Frank N. et al. (1998). The Ancient World: Dictionary of World Biography, Volume 1. Pasadena, Chicago, London,: Fitzroy Dearborn Publishers, Salem Press. .
 Mallory, J.P. and Victor H. Mair (2000). The Tarim Mummies: Ancient China and the Mystery of the Earliest Peoples from the West. London: Thames & Hudson. .
 Mandeville, John. (1983). C.W.R.D. Moseley (trans), The Travels of Sir John Mandeville. London: Penguin Books Ltd.
 Milton, Osborne (2006). The Mekong: Turbulent Past, Uncertain Future. Crows Nest: Allen & Unwin, revised edition, first published in 2000. .
 Morgan, D.O. "Marco Polo in China-Or Not," in The Journal of the Royal Asiatic Society, Volume 6, Issue #2, 221–225, July 1996.
 Morgan, David (2007). The Mongols. Malden, MA: Blackwell Pub. .
 Morton, William Scott and Charlton M. Lewis. (2005). China: Its History and Culture: Fourth Edition. New York City: McGraw-Hill. .

 Moule, A. C. Christians in China before 1500, 94 & 103; also Pelliot, Paul in T'oung-pao 15 (1914), pp. 630–36.
  (1971). Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 3: Civil Engineering and Nautics. Cambridge: Cambridge University Press; rpr. Taipei: Caves Books, Ltd, 1986.
 Needham, Joseph; et al. (1987). Science and Civilisation in China: Military technology: The Gunpowder Epic, Volume 5, Part 7. Cambridge: Cambridge University Press. .
 Norris, John (2003), Early Gunpowder Artillery: 1300–1600, Marlborough: The Crowood Press.
 Olschki, Leonardo (1960). Marco Polo's Asia: an Introduction to His "Description of the World" Called "Il Milione.". Berkeley: University of California Press.
 Pacey, Arnold (1991). Technology in World Civilization: A Thousand-year History. Boston: MIT Press. .
 Polo, Marco; Latham, Ronald (translator) (1958). The Travels of Marco Polo. New York: Penguin Books. .
 Robinson, David M. "Banditry and the Subversion of State Authority in China: The Capital Region during the Middle Ming Period (1450–1525)," in Journal of Social History (Spring 2000): 527–563.

  (2014). From Yuan to Modern China and Mongolia: The Writings of Morris Rossabi. Leiden & Boston: Brill. .
 , Histoire de l'Empire Mongol, Fayard, 1993, .

 Spielvogel, Jackson J. (2011). Western Civilization: a Brief History. Boston: Wadsworth, Cencage Learning. .
 Strachan, Edward and Roy Bolton (2008). Russia and Europe in the Nineteenth Century. London: Sphinx Fine Art. .
 Tarn, W.W. (1966). The Greeks in Bactria and India, reprint edition. London & New York: Cambridge University Press.

 Torday, Laszlo. (1997). Mounted Archers: The Beginnings of Central Asian History. Durham: The Durham Academic Press. .
 Tremblay, Xavier (2007). "The Spread of Buddhism in Serindia: Buddhism Among Iranians, Tocharians and Turks before the 13th Century," in Ann Heirman and Stephan Peter Bumbacker (eds), The Spread of Buddhism. Leiden & Boston: Koninklijke Brill. .
 Turnbull, Stephen (19 February 2013). [ The Mongol Invasions of Japan 1274 and 1281]. Osprey Publishing. . Retrieved 6 September 2016.
 Vogel, Hans Ulrich (2013). Marco Polo Was in China: New Evidence from Currencies, Salts and Revenues. Leiden; Boston: Brill. .
 Wills, John E., Jr. (1998). "Relations with Maritime Europeans, 1514–1662," in Mote, Frederick W. and Denis Twitchett (eds.), The Cambridge History of China: Volume 8, The Ming Dynasty, 1368–1644, Part 2, 333–375. New York: Cambridge University Press.  (Hardback edition).
 Wood, Frances. (2002). The Silk Road: Two Thousand Years in the Heart of Asia. Berkeley and Los Angeles: University of California Press. .
 Xu, Shiduan (1998). "Oghul Qaimish, Empress of Mongol Emperor Dingzong," in Lily Xiao Hong Lee and Sue Wiles (eds), Biographical Dictionary of Chinese Women: Tang through Ming: 618–1644, trans. Janine Burns, London & New York: Routledge. .
 Ye, Yiliang (2010). "Introductory Essay: Outline of the Political Relations between Iran and China," in Ralph Kauz (ed.), Aspects of the Maritime Silk Road: From the Persian Gulf to the East China Sea. Weisbaden: Harrassowitz Verlag. .
 Young, Gary K. (2001). Rome's Eastern Trade: International Commerce and Imperial Policy, 31 BC - AD 305. London & New York: Routledge, .

 Yu, Taishan (June 2010). "The Earliest Tocharians in China" in Victor H. Mair (ed), Sino-Platonic Papers. Chinese Academy of Social Sciences, University of Pennsylvania Department of East Asian Languages and Civilizations.
 . (1986). "Han Foreign Relations," in The Cambridge History of China: Volume I: the Ch'in and Han Empires, 221 B.C. – A.D. 220, 377–462. Edited by Denis Twitchett and Michael Loewe. Cambridge: Cambridge University Press, pp 377–388, 391, .
 {{cite book|author=Henry Yule Henry, Sir.|title=Cathay and the Way Thither, Being a Collection of Medieval Notices of China|url=

 Zhao, Feng (2004). "Wall hanging with centaur and warrior," in James C.Y. Watt, John P. O'Neill et al. (eds) and trans. Ching-Jung Chen et al., China: Dawn of a Golden Age, 200–750 A.D.. New Haven & London: Yale University Press, Metropolitan Museum of Art. .

Legături externe

 Franciscanii din China
 Cadouri de prinț & comori papale: misiunea franciscană în China și influența acesteia asupra Artei Occidentale, 1250-1350
Dinastia Ming
Istoria Europei

Europenii din China medievală


An Pityphyllum pinoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Herman Royden Sweet. An Pityphyllum pinoides in nahilalakip ha genus nga Pityphyllum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pityphyllum

Pityphyllum pinoides


Børs eller børsen har betydninger:
 Børs – er en organiseret markedsplads, der faciliterer handel med typisk værdipapirer som aktier og obligationer til priser, der fastsættes af markedet.
 Københavns Fondsbørs
 :Kategori:Børser
 Dagbladet Børsen
 Børsen – bygning på Slotsholmen i København, som ikke mere anvendes som børs.
 Børsen (dokumentarfilm) – dansk dokumentarfilm fra 1965 af Tue Ritzau

Se også
 Rygtebørs

Børs (flertydig)


Onthophagus maniti é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 1989 por Masumoto.

Referências

Ligações externas

maniti
Coleópteros descritos em 1989

Onthophagus maniti


La Escuela chilota de imaginería, también denominada Escuela hispano-chilota de santería, es una manifestación artística y cultural que se desarrolló en el archipiélago de Chiloé a partir del  en el marco de la misión circular evangelizadora instaurada por los misioneros jesuitas, y que alcanzó su punto culminante a finales del .

Su carácter de escuela viene dado por constituir estas imágenes un «tipo» que alteró el arquetipo propio de la imaginería americana o española de los siglos barrocos, desarrollándose localmente a partir de modelos venidos de Europa y países americanos, no ciñéndose a las características propias de las imágenes peninsulares, quiteñas o cuzqueñas, apreciándose en ellas diferencias en la técnica, en los materiales empleados y el estilo, formando un arte de características propias.

Origen
Dedicada a la representación plástica de temas religiosos, esta escuela de imaginería se constituyó con una finalidad devocional, litúrgica, procesional o catequética, vinculada por cierto al catolicismo; en efecto, se puede señalar que:

Así, esta expresión de arte religioso fue implantada por los misioneros jesuitas, quienes además de instruir a los indígenas en el arte de la escultura, instauraron diversos talleres locales destinados a casi todos los oficios y artes decorativas, cuyas piezas pasaron a ornamentar las iglesias, pudiéndose señalar en consecuencia, que probablemente un porcentaje significativo de las 456 piezas de imaginería que se han catastrado en la literatura, hayan tenido su origen en aquel núcleo. Estos talleres funcionaron desde el  hasta fines del .

Debido al carácter icónico de la misma, es catalogada por diversos investigadores como una expresión única de convergencia cultural, teniendo rasgos de características populares, donde la manera de trabajar y policromar cada pieza pasa a conformar una escuela de santeros; en efecto, estas obras sacras coloniales
presentan rasgos de uniformidad peculiares, distintas a las que se pueden observar en el arte del Chile colonial o de la América colonial.

Taxonomía tipológica
Dentro del conjunto de piezas realizadas, y que permiten realizar una clasificación de esta imaginería, se puede mencionar la presencia de al menos cuatro técnicas:
 Bulto entero: representadas como una sola pieza tallada en madera, y que por algunos autores son raras en el archipiélago. Aquí, se tienen como referentes a las imágenes de San Miguel y San Francisco en el Convento Franciscano de Castro, Nuestra Señora del Patrocinio en Quilquico, o San Ignacio en Achao (), entre otras.

 Candelero o Bastidor: estas figuras se caracterizan por poseer una cabeza, manos y pies tallados, mientras que el cuerpo se simula con un fastuoso traje. De gran predominancia en los artículos que se encuentran identificados (quizá porque este tipo de imaginería aparece en Chile en el ), se cubren -la gran mayoría- con ropajes coloridos y gran cúmulo de accesorios como collares, anillos, coronas y rosarios, entre otros. Dentro de sus exponentes, se pueden mencionar a la Virgen del Rosario () presente en Chaulinec.

 Tela encolada: imágenes que aparecen durante el , se caracterizan por utilizar en vez de madera en la construcción del cuerpo, tela (lienzo y brin) rígidizada con yeso, representando una anatomía corporal que de hecho no existe. Sus tamaños fluctúan entre 250mm y 1.500mm.

 Articuladas: de gran difusión en el , también fue utilizada como técnica en Chiloé; en particular se caracterizan por la presencia de tallados completos (de calidad mixta y tamaño variable) con la presencia de sistemas que daban movimiento a cabeza, brazos y piernas, provocando un efecto realista. Aquí, la mayor elaboración se encuentra normalmente en la cabeza y las manos, mientras que el tronco se talla sin pulir, cubriéndose luego con ropajes.

Referencias

Chiloé
Historia de Chiloé

Historia de la escultura
Escultura religiosa
Escultura cristiana
Formas de escultura

Escuela chilota de imaginería


Dev munçak (Muntiacus vuquangensis) geyikgiller (Cervidae) familyasından bir munçak türüdür. En büyük munçak türü olan bu tür 1994 yılında Vietnam'ın Ha Tinh ilinde Vu Quang'da bulundu. Orta Laos'ta da yaşar. Orta büyüklükte bir geyik olan dev munçak bayağı munçak ile yakın akrabadır.

Munçak

Dev munçak


Rick and Morty er en amerikansk animeret tv-serie for voksne, skabt af Justin Roiland og Dan Harmon for Adult Swim. Serien følger den alkoholiske videnskabsmand Rick Sanchez og hans letpåvirkelige barnebarn Morty Smiths eventyr, hvor de deler deres tid mellem det indenlandske familieliv og mellemdimensionale rejse. Roiland lægger stemme til seriens hovedkarakterer og de andre stemmeskuespillere er Chris Parnell, Spencer Grammer, og Sarah Chalke. Serien har sin oprindelse i en animeret parodi på Tilbage til fremtiden skabt af Roiland til filmfestivalen Channel 101. Adult Swim tog kontakt Harmon for tv-serie ideer, og han og Roiland udviklede et program baseret på kortfilmens to karakterer.

Serien havde premiere 2. december, 2013 og anden sæson begyndte den 26. juli 2015.

Karakterer

 Rick Sanchez (stemme af Justin Roiland)
 Mortimer "Morty" Smith (stemme af Justin Roiland)
 Beth Smith (født Sanchez) (stemme af Sarah Chalke)
 Jerry Smith (stemme af Chris Parnell)
 Summer Smith (stemme af Spencer Grammer)

Adskillige gæsteoptrædener var med i første sæson. Blandt andre Tom Kenny, Maurice LaMarche, Rob Paulsen, Alfred Molina, John Oliver, David Cross, Rich Fulcher, Claudia Black og Virginia Hey fra Farscape, Jess Harnell, Phil Hendrie, Dana Carvey, og Aislinn Paul og Cassie Steele fra Degrassi I den 2. sæson optrådte Keegan-Michael Key, Jordan Peele, Andy Daly, Jemaine Clement, Christina Hendricks, Patton Oswalt, Alan Tudyk, Tara Strong, Kevin Michael Richardson, Keith David, Matt Walsh, Kurtwood Smith, Werner Herzog, Stephen Colbert, Nathan Fielder, Chelsea Kane, Arin Hanson og Alex Hirsch.

Hæder

Referencer

Eksterne henvisninger

 Offizielle Website

Amerikanske tv-serier fra 2010'erne
Amerikanske tv-serier fra 2020'erne

Rick and Morty


Frank G. Bonelli Regional Park is a man-made recreational area in San Dimas, California, United States, in Los Angeles County. It is near the Orange Freeway (State Route 57), the Foothill Freeway (Interstate 210) and the San Bernardino Freeway (Interstate 10). It is named after former LA County Supervisor Frank G. Bonelli.

The park contains a  lake called Puddingstone Reservoir, which provides a place for fishing, swimming, sailing, wind surfing, boating, and jet skiing, along with a waterfall.

Other recreation in the park includes kayak rentals (by Wheel Fun), RV campgrounds adjacent to the park (separate facility), six playgrounds, barbecues, hiking, biking, family picnic areas, and private picnic areas for company picnics, company parties, church picnics and other group events or gatherings. The private areas are run exclusively by James Events, which has a contract with Los Angeles County Parks and Recreation. However, families and small groups may contact the park directly to reserve other areas of the park.

The park is adjacent to one of the area's largest water parks, Raging Waters.

The park will host mountain biking at the 2028 Summer Olympics.

References

External links

Parks in Los Angeles County, California
Regional parks in California
San Gabriel Valley
San Dimas, California
Venues of the 2028 Summer Olympics
Olympic cycling venues

Frank G. Bonelli Regional Park


جيب ديميانسك ،  هو الاسم الذي أعطي لتطويق القوات الألمانية من قبل الجيش الأحمر في ديميانسك جنوب لنينغراد في الحرب العالمية الثانية في الجبهة الشرقية.

مراجع

الجسر الجوي
تاريخ مقاطعة نوفغورود
تطويقات في الحرب العالمية الثانية
عمليات ألمانيا العسكرية في الحرب العالمية الثانية
معارك وعمليات الحرب السوفيتية الألمانية
نزاعات في 1942

جيب ديميانسك


Der River Rea ist ein kleiner Fluss bei Birmingham, England. Der Fluss entsteht im Waseley Hills Country Park westlich von Birmingham und mündet nach 23 Kilometern am Gravelly Hill Interchange der Autobahn M6 in den River Tame.

Der Fluss fließt – teilweise unterirdisch – durch das Stadtzentrum von Birmingham, wo im Bereich des Stadtviertels Digbeth Straßennamen wie etwa Rea Street den Ursprung Birminghams in einer Siedlung an einer Furt durch den River Rea anzeigen.

Geographie (Birmingham)
Geographie (Worcestershire)

River Rea (River Tame)


Salinator fragilis es una especie de caracol pequeño.

Referencias

Enlaces externos

Amphibolidae
Taxones descritos por Jean-Baptiste Lamarck
Animales descritos en 1822

Salinator fragilis


القاسم بن محمد النفس الزكية بن عبد الله المحض بن الحسن المثنى بن الحسن بن علي بن أبي طالب الهاشمي القرشي .

نسبه
هو:  القاسم بن محمد النفس الزكية بن عبد الله الكامل بن الحسن المثنى بن الحسن بن علي بن أبي طالب بن عبد المطلب بن هاشم بن عبد مناف بن قُصَي بن كلاب بن مرة بن كعب بن لؤي بن غالب بن فهر بن مالك بن النضر بن كنانة بن خزيمة بن مدركة بن إلياس بن مضر بن نزار بن معد بن عدنان.

مولده
ولد بالمدينة المنورة على أرجح الأقوال في بيت والده محمد النفس الزكية أحد علماء آل أبي طالب في زمانه، واختلف النسابون في عقب والده محمد النفس الزكية.

اختلاف النسابين بعقب محمد النفس الزكية
اختلف النسابون في عقب محمد النفس الزكية:
 فمنهم من عدهم ثلاثة كمحمد كاظم بن أبي الفتوح بن سليمان اليماني الموسوي في كتابه النفحة العنبرية في أنساب خير البرية،
وهم (عبد الله الأشتر، محمد الثاني، الحسن).

 فمنهم من عدهم أربعة كفخر الدين الرازي في كتابه الشجرة المباركة،، وكذلك أبو نصر البخاري في كتابه سر السلسلة العلوية في أنساب السادة العلوية،
وهم (عبد الله الأشتر، علي، الطاهر، الحسن).

 وكذلك عدهم أربعة النسابة محمد بن أحمد بن عميد الدين الحسيني النجفي وهو من أعلام القرن التاسع والعاشر الهجري في كتابه بحر الأنساب المسمى بالمشجر الكشاف لأصول السادة الأشراف ص 188  وهم (عبد الله الأشتر، علي، الطاهر، إبراهيم).

 ومنهم من عدهم خمسة كمصعب الزبيري في كتابه نسب قريش
وهم (عبد الله الأشتر، علي، الطاهر، الحسين وقال بعض النسابين الحسن، إبراهيم).

 وكذلك عدهم خمسة ابن سعد المتوفى عام 230 هـ في كتابه الطبقات الكبرى الجزء السابع ص 535 وهم (عبد الله الأشتر، علي، الحسن، الطاهر، إبراهيم).
 ومنهم من عدهم ستة كأبو الحسن علي بن محمد العمري في كتابه المجدي في أنساب الطالبيين، وهم (عبد الله الأشتر، علي، الطاهر، الحسن، إبراهيم، يحيى).
 وكذلك عدهم ستة ابن حزم الأندلسي في كتابه جمهرة أنساب العرب وهم (عبد الله الأشتر، علي، الطاهر، الحسن، إبراهيم، أحمد).
 وذكر النسابة ابن طباطبا وهو إبراهيم بن ناصر ابن طباطبا الذي كان حيا بالقرن الخامس الهجري في كتابه منتقلة الطالبية ص 309 أن ذرية محمد النفس الزكية من الحسن الأعور بن محمد بن عبد الله الأشتر.
 وذكر النسابة شيخ الشرف أبو الحسن محمد بن محمد بن علي العبيدلي المتوفى عام 436 هـ تقريبا (وقيل بعدها) في كتابه تهذيب الأنساب ونهاية الأعقاب ص 35 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.
 وذكر ابن الطقطقي المتوفى عام 709 هـ في كتابه الأصيلي في أنساب الطالبيين ص 76 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.
 وذكر ابن عنبه المتوفى عام 828 هـ في كتابه عمدة الطالب في أنساب آل أبي طالب ص 96 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.
 وأيضا ذكر محمد بن الحسين السمرقندي الحسيني المتوفى عام 996 هـ في كتابه تحفة الطالب بمعرفة من ينتسب إلى عبدالله آل أبي طالب ص 22 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.
 وذكر النسابة عزيز الدين أبي طالب إسماعيل بن الحسين بن محمد المروري الأزورقاني الحسيني المتوفى عام 614 هـ (وقيل بعد عام 614 هـ) في كتابه الفخري في أنساب الطالبيين ص 86 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.
 وكذلك عدهم ستة النسابة أبي عبد الله محمد بن محمد بن أحمد الجزي الكلبي الغرناطي المتوفى عام 741 هـ في كتابه الأنوار في نسب آل النبي المختار ص 48 وهم (عبد الله الأشتر، الحسن، الطاهر، علي، أحمد، إبراهيم).
 وذكر النسابة ضامن بن شدقم الحسيني الذي كان حيا عام 1090 هـ في كتابه تحفة الأزهار وزلال الأنهار في أنساب أبناء الأئمة الأطهار ص 334 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.

 وذكر النسابة يحيى بن الحسن بن جعفر الحسيني العقيقي المتوفى عام 277 هـ في كتابه المعقبين من ولد الإمام أمير المؤمنين ص 63 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.

 وذكر النسابة يحيى بن محمد بن القاسم بن محمد بن إبراهيم طباطبا الحسني المتوفى عام 478 هـ في كتابه أبناء الإمام في مصر والشام ص 87 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.

 وذكر النسابة المتأخر جعفر الأعرجي الحسيني المتوفى عام 1332 هـ في كتابه مناهل الضرب في أنساب العرب ص 187 أن ذرية محمد النفس الزكية من عبد الله الأشتر وحده.

 ومنهم من عدهم سبعة كنسابوا ومؤرخوا المغرب، وكذلك النسابين المعاصرين مثل مهدي الرجائي الموسوي وأنس الكتبي، وهم (عبد الله الأشتر، علي، الطاهر، الحسن، أحمد، إبراهيم، القاسم).

ومما ذُكر في عدد أبنائه أنهم عشرة رجال، وخمس بنات:
 أما الرجال فهم:
 القاسم بن محمد النفس الزكية وهو الأكبر ومن عقبه زيدان جد ملوك المغرب السعديون والحسن الداخل جد ملوك المغرب العلويين
 عبد الله الأشتر وبه يكنى، أعقب ولدا يدعى محمد.
 علي، أمه هو وعبد الله الأشتر (المذكور أعلاه)، هي أم سلمة بنت محمد بن الحسن المثنى بن الحسن بن علي بن أبي طالب
 الحسن، وقال بعضهم الحسين.
 الطاهر، أمه فاخته بنت فليح بن محمد بن المنذر بن الزبير بن العوام.
 إبراهيم
 أحمد
 يحيى
 موسى
 محمد، ذكره اليماني الموسوي في النفحة، وكذلك الفتوني العاملي في التهذيب.
 أما البنات فهن:
 فاطمة وزينب أمهما أم سلمة بنت محمد بن الحسن المثنى بن الحسن بن علي بن أبي طالب
 وزاد العمري:
 أم كلثوم
 أم سلمة
 أم علي

التحقيق في وجوده

ذكره بعض المؤرخين وقد وقع خلاف كبير حول وجود ابن لمحمد النفس الزكية يسمى القاسم، وقد نص على ذلك أحمد السلجماسي الحسني في كتابه الأنوار الحسنية فيمن بسجلماسة من الأشراف الحسنية، وقد ذهب أغلب النسابين المتقدمين إلى القول بعدم وجود ابن للنفس الزكية اسمه القاسم، وإلى القاسم بن محمد النفس الزكية يرجع نسب ملوك المغرب السعديين والعلويين، وقال جمع من النسابون بوضع وسائط بين القاسم ومحمد النفس الزكية، بأن تزداد ثلاثة أسماء في نسب العلويين والسعديين وتواتر أصلهم من مدينة ينبع وبالرجوع إلى كتاب دوحة الأنساب الكبرى لعزيز الدين أبو طالب إسماعيل المروزي الازورقاني الحسيني والذي التقى بياقوت الحموي فقد نص على أن للنفس الزكية عقب بينبع من ابنه القاسم وإليه يرجع نسب الملوك العلويون و السعديين وقد وقع الشيعة في حرج التسمي بمحمد والتكني بأبي القاسم لورود أثر في ذلك في الحديث: (تسموا باسمي ولاتكنوا بكنيتي) أخرجه البخاري والذي يفسر تكني النفس الزكية بأبي القاسم تقية الخروج على الحاكم عند الزيدية وعلى هذا المذهب عامة آل البيت لاسيما أهل القرن الأول والثاني ومنهم بني العباس كما في كتاب أخبار العباس وولده والذي يبين عقيدة بني العباس وهو مخطوط يعود للقرن الثالث الهجري. الروايات التاريخية لدى المغاربة تفيد بأن أهل المغرب اتصلوا بالقاسم بن محمد النفس الزكية وطلبوا منه أن يرسل أحد أبنائه أو كلهم إلى المغرب لنشر الدعوة الإسلامية وبركة مجاورة آل البيت الهاشميين لامتداد نسبتهم إلى النبي  فأجابهم القاسم إلى هذا الطلب، وقد نص على ذكر القاسم بن محمد النفس الزكية النسابة محمد الحسيني البغدادي والمتوفى عام 337 هجرية في كتابه الدوحة الكبرى للأنساب فقال: محمد النفس الزكية أعقب القاسم وهو أكبر أولاده.انتهى

وذهب ابن سهل الرازي و كثير من نسابوا ومؤرخوا المغرب وبعض متأخري نسابوا الحجاز كالكتببة، والمشرق كالرجائي، وصاحب كتاب (دوحة الأنساب الكبرى) إلى القول بوجود ابن للنفس الزكية اسمه القاسم (2).
قلت : العلم لايقبل الجمود فعلم البشر سمته النقص، وكم ترك الأول للأخر.
قال العلامة النسابة عبد السلام القادري في الدر السني : وأما بنو النفس الزكية  فمنهم بفاس بعض شرفاء سجلماسة المدعوة بتافيلالت، وهم صرحاء الأشراف نسبا، وأفضلهم حسبا.

وقال الناصري في الاستقصا لأخبار دول المغرب الأقصى عن نسب الدولة العلوية : اعلم أن نسب هذه الدولة الشريفة العلوية من أصرح الأنساب، وقال أيضا بعد ذكر نسبهم إلى القاسم المذكور : هكذا ذكر هذا النسب، الذي هو حقيق بأن يسمى سلسلة الذهب، جماعة من العلماء كالشيخ أبي العباس أحمد بن أبي القاسم الصومعي، والشيخ أبي عبد الله محمد العربي بن يوسف الفاسي، والعلامة الشريف أبي محمد عبد السلام القادري، وغيرهم.

قلت: نسب الأشراف السعديون والعلويون معروف عند الكافة وتلقاه فضلاء عصرهم بالقبول وأثبتوهم في كتبهم ومشجراتهم.

أما التحقيق في وجود القاسم فقد ذكره الكثير من المؤرخين والنسابون، منهم المؤرخ أحمد بن سهل الرازي المتوفي في الربع الأول من القرن الرابع قال في كتابه أخبار فخ :ثم خرج يحيى وإدريس من الحبشة، فقدما فرع المِسْوَر ليلاً، فأقاما به زمناً يتشاوران إلى أين يخرجان وأي بلد يحملهم ويخفيهم وشملهم من الخوف، مثل ماكان عرف وتناهى إليهم خبر علي بن إبراهيم، وإبراهيم بن إسماعيل، والقاسم بن محمد بن عبد الله بن الحسن بن الحسن، وموسى بن عبد الله بن الحسن بن الحسن ؛ وقال في موضع آخر : لما كان من أمر الحسين بفخ ماكان، أحضر موسى الهادي موسى بن عبد الله بن الحسن بن الحسن، والقاسم بن محمد بن عبد الله بن الحسن بن الحسن.

وقال أبوعبدالله الحسين الديار بكري صاحب تاريخ الخميس المتوفي سنة 966هـ كما ذكر صاحب كتاب المطالع محمد الزكي الحسني العلوي: توفي القاسم بن محمد النفس الزكية في حياة أبيه وجده، وترك زوجه حاملاً بإبنه إسماعيل، فلما وضعته تزوج بها أخوه عبد الله الأشتر، وكفل ابن أخيه إسماعيل، فلما وقع ما وقع بالإمام محمد وفر ولده عبد الله لبلاد السند وحمل معه ابن أخيه إسماعيل مع أمه، ولما وقع ما وقع بعبد الله حين قام ببلاد كابل وقتل و فر إسماعيل فيمن فر ورجع إلى ينبع وإستوطنه.

قلت : والقاعدة أن المعتمد الذاكر لا التارك فيما ترك، والقاسم ثابت بالتحقيق والتدقيق ولا التفاف لمن قال لاجود له والصواب هو أن يزاد بين القاسم ومحمد النفس الزكية والله أعلم.

قلت : و كنت قد وقفت على مقبرة قديمة عند جبل طرف حزره، وهي قرية من قرى المدينة قرب سويقة الثائرة، بها قبور كثيرة، منها قبرين عليهما شاهدين، مكتوب على أحدهما : محمد بن أحمد بن محمد بن محمد بن عبد الله بن الحسن المثنى بن الحسن بن علي بن أبي طالب، والآخر ابن للأول إلا أني لم أستطع قراءة اسمه، فظهر لي أن هناك ابن للنفس الزكية اسمه محمد لم تذكره كتب النسب, ثم رأيت النسابتين اليماني الموسوي، والفتوني العاملي ذكراه، فصح عندي  والله العالم.

مقتله
وقع خلاف حول تاريخ وفاة القاسم بن النفس الزكية، فقد ذكر المؤرخ أحمد بن سهل الرازي في أخبار فخ أن وفاته كانت مدة خلافة الخليفة العباسي موسى الهادي الذي بويع له سنة 169هـ واستمرت إلى سنة 170هـ، حيث قال في مقتله: وكان أمرهم كما أخبرني محمد بن يوسف بن إبراهيم بن موسى عن أبيه، قال: لما كان أمر الحسين بفخ ماكان، أحضر موسى الهادي موسى بن عبد الله بن الحسن، والقاسم بن محمد بن عبد الله؛ وقال للقاسم: والله لأقتلنك يا ابن الفاعلة قتله ما قتلها أحد قبلي احداً قبلك، قال له القاسم: الفاعلة هي الصنّاجة التي اشتريت بأموال المسلمين، إياي تهددني بالقتل الذي لم يسبقك إليه ظالم ؟ فلأصبرن لك صبراً ما صبره أحد قبلي لمرضات الله وجميل ثوابه، فأمر موسى بالمناشير فأحضرت ثم أقيم على كل عضو منه منشار فنشر وجهه صفحة واحدة ثم نشروه عضواً عضواً حتى أتوا على جميع بدنه، قالوا جميعاً: فما تأوه ولا تحرك حتى جردوا عظامه عن لحمه، وفرقوا بين جميع أعضائه. فقال له موسى: كيف رأيت يا ابن الفاعلة ؟ فقال له القاسم: يامسكين لو رأيت ما أرى من الذي أكرمني الله به في دار المقامة وما أعد لك من العذاب في دار الهوان لرأيت حسرة دائمة وتـثبتَّ النقمة العاجلة؛ وخرجت نفس القاسم مع آخر كلامه.

وقال الديار بكري نقلاً عن المطالع للعلوي وغيره: إن وفاته كانت في حياة أبيه الذي قتل في خلافة أبو جعفر المنصور سنة 145هـ.

قلت: الراجح في وفاته أنها كانت في مدة خلافة موسى الهادي في حدود سنة 169هـ، وهي السنة التي قتل فيها جماعة من الطالبيين، وهو الذي قال به ابن سهل الرازي، وأما اختفائه وانقطاع خبره فكان في حياة أبيه فظن من ظن أنه مات في حياة أبيه والله العالم.

أعقابه

أعقب القاسم بن محمد النفس الزكية من ولده إسماعيل الذي أعقب رجلين هما :
 أحمد بن إسماعيل ومن عقبه، محمد بن أبي القاسم بن محمد بن الحسن بن عبد الله بن محمد بن عرفة بن الحسن بن أبي بكر بن علي بن الحسن بن أحمد المذكور، وأعقب محمد بن أبي القاسم من ولديه أحمد الذي أعقب زيدان جد الملوك السعديون، والقاسم الذي أعقب الحسن الداخل جد الملوك العلويون.
 إبراهيم بن إسماعيل ومن عقبه الأشراف العيايشة بينبع، ويرجع نسب العيايشة إلى محمد العياشي بن دواس بن همام بن جبارة بن تمام بن علي بن حسن بن محفوظ بن جبارة بن حسن بن عبد الله بن أحمد بن علي بن القاسم بن عبد الله بن محمد بن جبارة بن محمد بن الحسن بن إبراهيم بن إسماعيل بن القاسم بن محمد النفس الزكية.

الحواشي

{{مراجع}}
 أبو الفرج الاصفهاني : مقاتل الطالبيين , ص206
 ابن سهل الرازي : أخبار فخ، ص 158، 159
 السيوطي: تاريخ الخلفاء، ص 331
 ابن دقماق: الجوهر الثمين , ص110.
 ابن المظفر : الترجمان المفتح لثمرات كمائم البستان، ورقة 130.
 الفاسي الفهري: مرآة المحاسن من أخبار الشيخ أبي المحاسن ,ص365.
 أبو العباس ابن القاضي : درة الحجال في أسماء الرجال , 1/106.
 الفتوني العاملي : تهذيب حدائق الألباب : ص148.
 المطهر الجرموزي :النبذة المشيرة , ص181.
 مرتضى الزبيدي : الروض الجلي، ص130.
 الرباطي الضعيف : تاريخ الضعيف الرباطي , 1/93.
 محمد الطالب السلمي : الإشراف على بعض من بفاس من الأشراف ,1/1-10.
 أبي القاسم الزياني : جمهرة التيجان وفهرسة ا لياقوت والمرجان , ص70
 الناصري : الاستقصا في أخبار المغرب الاقصى ج3/3
 ابن زيدان العلوي : المنزع اللطيف في مفاخر المولى إسماعيل، 39-42
 الفضيلي : الدرر البهية والجواهر النبوية، ص79 -80
 المشرفي : الحلل البهية، ص206-207
 الشباني الادريسي : مصابيح البشرية ص304
 الرجائي الموسوي :المعقبون من آل أبي طالب ,1/54
 إيهاب الكتبي: المنتقى في أعقاب الحسن المجتبى، ص 136
 أنس الكتبي: الأصول في ذرية البضعة البتول، ص 38.
 باسم الكتبي : الحلل البهية في تحقيق عمود نسب الأشراف العياشية.

حجازيون
حسنيون

القاسم بن النفس الزكية


Döngel, Samsun ilinin Ayvacık ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, 1928 yılı kayıtlarında Töngel olarak geçmektedir. 15 Ağustos 1952'de Töngel köyünün tüzel kişiliği kaldırılarak Taşmalan ve Çarşı olarak ikiye ayrıldı. Taşmalan, 16 Ağustos 1957'de yeniden Töngel adını aldı. 2012 yılındaki yasa değişikliğinden sonra yeniden mahalle oldu.

Coğrafya
Samsun il merkezine 79, Ayvacık ilçe merkezine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Ayvacık'ın mahalleleri

Döngel, Ayvacık


Nadia Fadil, née à Borgerhout le , est une sociologue, anthropologue, autrice et faiseuse d'opinion belge. Elle est chargée de cours au département d'anthropologie de l'Université catholique de Louvain (KU Leuven) et mène des recherches sur le multiculturalisme, l'ethnicité et la race, la religion et l'islam.

Biographie
Nadia Fadil est née le 28 décembre 1978 de parents marocains. Son père est ouvrier à l'usine Opel et sa mère femme de ménage. Elle étudie d'abord la sociologie puis l'anthropologie à la KU Leuven et y obtient en 2008 un doctorat en sciences sociales avec une thèse intitulée Submitting to God, submitting to the Self. Secular and religious trajectories of second generation Maghrebi in Belgium. Elle est ensuite chargée de cours au département d'anthropologie de cette université.

Ses recherches portent sur le racisme, l'interculturalité et la religion. Elle publie aussi sur la subjectivité et le pouvoir, le post-colonialisme et la sécularisation. Reconnue comme une experte dans ces domaines, elle est fréquemment invitée à participer à des débats ou sollicitée pour des entretiens. Elle publie aussi des articles d'opinion dans des médias comme De Morgen, De Standaard ou ProMO.

Elle décrit le racisme comme un phénomène invisible, difficile à expliquer à quelqu'un qui ne l'a jamais vécu et le compare au sexisme dont l'ampleur est encore méconnue par beaucoup. Le racisme aujourd'hui est inscrit dans les structures. Elle souligne la nécessité de mesures positives pour lutter contre le désavantage de certains groupes dans l'éducation, au travail et dans le logement et souhaite plus de diversité, y compris dans les médias.

Depuis 2021, elle participe au programme de recherche interdisciplinaire Deradicalizing the city qu'elle a contribué à mettre sur pied et dirige notamment un cycle de 3 études sur les outils belges de lutte contre la radicalisation. Avec le chercheur Martijn de Koning, elle remet en cause la politique de déradicalisation belge et estime que, pour être efficace, celle-ci doit s'accompagner d'une lutte contre les discriminations. Avec la chercheuse Silke Jaminé elle établit une cartographie de quelque 107 projets subventionnés de façon désorganisée et confuse, ce qu'elles décrivent comme l'"industrie de la déradicalisation". Elles appellent à un soutien plus structuré à des associations qui sont dans une relation de confiance avec les communautés locales et les familles vulnérables ainsi qu'un contrôle de qualité de ces initiatives. En 2022, la KUL publie également les résultats d'une recherche supervisée par Nadia Fadil sur les conséquences pour les individus d'être inscrits dans une base de données de personnes radicalisées, sans jamais avoir fait l'objet d'une enquête judiciaire.

Distinction
En 2014, elle figure dans le top 10 des 25 personnalités d'origine immigrée les plus influentes de Belgique, publiée par le magazine Knack.

Publications

  Meryem Kanmaz, Karel Arnaut, Nadia Fadil, Sarah de Mul, Karel Arnaut, Meryem Kanmaz, Sarah Bracke, Bambi Ceuppens, Een Leeuw In Een Kooi. De Grenzen Van Het Multiculturele Vlaanderen, Meulenhoff/Manteau, 2009
  (collectif), The Postcolonial Low Countries: Literature, Colonialism, and Multiculturalism, Lexington Books, 2012
  Christiane Timmerman (dir.), Nadia Fadil (dir.), Idesbald Goddeeris (dir.), Noel Clycq (dir.), Karim Ettourki (dir.), Moroccan migration in Belgium : More than 50 years of settlement, Presses universitaires de Louvain, 2017
  Nadia Fadil, Tegen radicalisering: pleidooi voor een postkoloniaal Europa, VUB Press, 2017
 Nadia Fadil (dir.), Jean-Michel Lafleur (Auteur), Abdeslam Marfouk (Auteur), Migratie in België in 21 vragen en antwoorden, Presses universitaires de Louvain, 2018
  Francesco Ragazzi, Martijn de Koning, Nadia Fadil, Radicalization in Belgium and the Netherlands: Critical Perspectives on Violence and Security, Tauris, 2019
  Monique Scheer (dir.), Nadia Fadil (dir.), Birgitte Schepelern Johansen (dir.), Secular Bodies, Affects and Emotions: European Configurations, Bloomsbury Academic, 2019
 Nadia Fadil, Marco Martiniello, Racisme et antiracisme en Belgique, dans Fédéralisme Régionalisme, Volume 20 : 2020, Trente ans de dynamiques fédérales et régionales
  Nadia Fadil, Arthemis Snijders, Kaoutar Boustani, Tussen Grondrechten en Surveillantie.: De neveneffecten van de strijd tegen radicalisering op Belgische moslims, Université de Louvain, Faculté des sciences sociales, s.d.
 Lore Janssens, Nadia Fadil, Maryam Kolly, Entre discrétion et partage d'information: Les négociations du secret professionnel et le partage d'information dans la lutte contre la radicalisation violente, Université de Louvain, Faculté des sciences sociales, s.d.
 Silke Jaminé, Nadia Fadil, Entre prévention et sécurité. Les politiques de lutte contre la radicalisation en Belgique, Université de Louvain, Faculté des sciences sociales, s.d.
 Nadia Fadil, De la religion aux traditions. Quelques réflexions sur l'œuvre de Talal Asad, dans Archives de sciences sociales des religions 2017/4 Lire en ligne

Références

Liens externes

Personnalité féminine belge
Anthropologue belge
Sociologue belge
Femme anthropologue
Femme sociologue
Étudiant de la Katholieke Universiteit Leuven
Professeur à l'université catholique de Louvain
Personnalité belge née d'un parent marocain
Naissance en décembre 1978

Nadia Fadil


Bağözü, Çorum ilinin Kargı ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Bağözü Köyü, Osmanlı Devleti'nin Çankırı Sancağı'na bağlı Kargı Kazası'nda bulunan bir tımar köyüdür. Köy, 1521 yılından bu yana aynı ismi taşımaktadır. Osmanlı Devleti'nin Çankırı Sancağı tahrir defterine göre, 1521 yılında köyün toplam nüfusu 24 hane olarak kaydedilmiştir. Ancak, 1579 yılında bu nüfus 27 hane olarak güncellenmiştir. Ayrıca, 1579 yılında köyün geliri 3300 akçe olarak belirtilmektedir.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 103 km, Kargı ilçe merkezine 28 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Kargı belde ve köyleri

Bağözü, Kargı


Marion Barbeau, née en 1991 à Nogent-sur-Marne (Val-de-Marne), est une danseuse et actrice française. Elle est première danseuse du ballet de l'Opéra de Paris depuis novembre 2018. Elle devient actrice en jouant le rôle principal du film En corps (2022).

Biographie
Marion Barbeau naît en 1991 à Nogent-sur-Marne, dans le Val-de-Marne, d'un père dentiste et d'une mère au foyer. Elle commence la pratique de la danse à l'âge de six ans.

En 2001, Marion Barbeau intègre le Conservatoire national supérieur de musique et de danse de Paris, puis en 2002 l'École de danse de l'Opéra national de Paris.

En 2008, elle intègre le corps de ballet de l'Opéra national de Paris.

En 2013, elle est promue Coryphée.

En 2016, elle est promue Sujet et Benjamin Millepied lui confie le rôle de l'héroïne du diptyque Iolanta - Casse-Noisette de Dmitri Tcherniakov, chorégraphié par Sidi Larbi Cherkaoui, Édouard Lock et Arthur Pita.

En 2019, elle devient première danseuse du ballet de l'Opéra national de Paris.

En 2019, elle fonde avec son compagnon Simon Le Borgne leur compagnie de danse Alt. Take.

Spectacles

 Ne me touchez pas, duo avec Laura Bachman, janvier 2023, diffusé sur France 4 en septembre 2023.

Cinéma
En 2021, pendant la pandémie de Covid-19, elle fait valoir le statut de l'Opéra de Paris pour prendre 4 mois de congé sans solde et notamment pour se consacrer au tournage du film En corps dans lequel elle interprète le rôle principal, film qui sort en salles au printemps 2022.

Distinctions

Récompenses
 2017 : Prix de l'AROP avec Germain Louvet

Nominations
 César 2023 : Meilleur espoir féminin pour En corps

Filmographie

Cinéma
 2015 : Nephtali (court métrage) de Glen Keane et Benoît Philippon : la danseuse
 2022 : En corps de Cédric Klapisch : Élise Gautier

Clips
 2020 : Tendrement d'Oxmo Puccino, réalisé par Anissa Bonnefont : une danseuse (également chorégraphe)
 2020 : Soleil pâle de Hania Rani, réalisé par Neels Castillon : la danseuse

Notes et références

Liens externes

 Marion Barbeau sur le site de l'Opéra de Paris

Danseuse française du XXIe siècle
Danseuse de danse classique
Danse contemporaine
Actrice française de cinéma
Ballet de l'Opéra national de Paris
Naissance en 1991
Naissance à Nogent-sur-Marne

Marion Barbeau


Nela Hasanbegović (Sarajevo, 21. siječnja 1984.) bosanskohercegovačka je kiparica. Završila je Srednju školu primijenjenih umjetnosti na Odsjeku kiparstvo, u klasi profesora Stijepe Gavrića, u Sarajevu 2002. godine. Diplomirala je na Akademiji likovnih umjetnosti u Sarajevu 2007. godine, na Odsjeku kiparstvo u klasi profesora Mustafe Skopljaka. Članica je Udruženja likovnih umjetnika Bosne i Hercegovine od 2007 godine. Od 2011. godine članica je Udruženja za kulturu i umjetnost Crvena. Godine 2012. izabrana je za asistenta na Akademiji likovnih umjetnosti u Sarajevu.

Izlagala je na velikom broju samostalnih i kolektivnih izložbi. Godine 2005. proglašena je za najboljeg studenta na odsjeku za kiparstvo, Akademija likovnih umjetnosti, Sarajevo.

Živi i radi u Sarajevu.

Djela
 Između svjetla i tame
 Stubovi

Nagrade
 2007. – Nagrada Kenan Solaković za skulpturu Salon mladih, Sarajevo
 2008. – Privatno i javno, Široki Brijeg,
 2011. – Nagrada za eksperimentalni crtež, Annale crteža, Mostar, BiH.
 2012. – Nagrada za suvremene medije Collegium Artisticum
 2013. – Nagrada za nove medije ULUBIH-a – za svjetlosnu instalaciju Između svjetla i tame

Izvori

Vidi još
 Udruženje likovnih umjetnika Bosne i Hercegovine
 Srednja škola primijenjenih umjetnosti Sarajevo
 Akademija likovnih umjetnosti u Sarajevu

Vanjske poveznice
Službena web-stranica
ALU – Nela Hasanbegović

Životopisi, Sarajevo
Bosanskohercegovački umjetnici
Bosanskohercegovački kipari

Nela Hasanbegović


Kapela Ranjenog Isusa katolička je crkva smještena u samom središtu Zagreba, u Donjem gradu na adresi Ilica 1. Kapela je u neposrednoj blizini Trga bana Josipa Jelačića.

Povijest
Nekada je bila sastavnim dijelom Zakladne bolnice koja se na istoj adresi nalazila i djelovala od 1804. do 1918. godine. Bolnicom je tada upravljao katolički bolnički red Milosrdna braća Svetog Ivana od Boga koje je u Zagreb pozvao biskup Maksimilijan Vrhovac, a posvetu bolnice i kapele 23. kolovoza 1804., opjevao je hrvatski književnik Tituš Brezovački, tadašnji prebendar crkve sv. Marka. Milosrdna braća odlaze iz Zagreba 1919., bolnica i kapela srušene su 1931. godine.

Nakon izgradnje novog bloka zgrada Gajeva-Bogovićeva-Petrićeva, kapela je smještena unutar nove zgrade. Novu kapelu 16. kolovoza 1936. godine posvetio je nadbiskup Alojzije Stepinac, a u lipnju 1945. godine predaje ju na upravu Redu propovjednika, dominikancima. Oni su njome upravljali do 2020. godine, kada je predana na upravljanje Prvostolnom kaptolu zagrebačkom.

U kapeli se nalazi kip Trpećega Isusa i dva vitraja Marijana Trepšea. Iza oltara nalazi se vitraj Golgota,  postavljen 1934. godine, a na suprotnom zidu smješten je vitraj Isus u Maslinskom vrtu, izrađen 1955. godine. U rujnu 1963. na koru kapele postavljene su orgulje s dva manuala ljubljanskog graditelja orgulja Franca Jenka.

Bibliografija
 Dragutin Hirc, Bolnica Milosrdne Braće, u: Stari Zagreb : Kaptol i Donji grad : Svezak drugi (priredio Mato Grabar), Matica hrvatska, Zagreb, 2008., ISBN 9789531508445
 Vladimir Dugački, Prva dva stoljeća, u: Moj glas, prosinac 2019., ISSN 1849-4889

Povezani članci
Dodatak:Popis katoličkih crkava u Zagrebu

Izvori

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Fotografije Zakladne bolnice i kapele Ranjenog Isusa , Zbirka Vladimira Horvata u fototeci Ministarstva kulture i medija RH

Katoličke crkve u Zagrebu

Kapela Ranjenog Isusa u Zagrebu


Die venezolanische Davis-Cup-Mannschaft ist die Herren-Tennisnationalmannschaft Venezuelas.

Geschichte
Seit 1957 nimmt Venezuela am Davis Cup teil und war bislang zweimal in den Play-offs um den Aufstieg in die Weltgruppe. Sowohl 1995 als auch 2002 war die Mannschaft jedoch unterlegen. Jorge Andrew stellte 1982 in der Begegnung gegen Kanada einen bis heute gültigen Rekord auf: In der Partie gegen Harry Fritz wurden mit 100 die meisten Spiele während eines Einzelmatches gespielt. Mit 16:14, 11:9, 9:11, 4:6, 11:9 behielt Andrew am Ende die Oberhand. Erfolgreichster Spieler ist Nicolás Pereira mit insgesamt 32 Siegen. Jimy Szymanski ist mit 28 Teilnahmen Rekordspieler.

Aktuelles Team
Folgende Spieler traten bislang im Davis Cup 2012 für ihr Land an:
 Enrique Olivares
 Roberto Maytín
 Luis David Martínez
 Ricardo Rodríguez

Weblinks

Davis-Cup-Mannschaft
Daviscup
Davis Cup

Venezolanische Davis-Cup-Mannschaft


الجلد هو مادّة ابتُكِرت خلال دباغة الجلود وجلود الحيوانات. تحوّل عملية دباغة الجلد القابل للتعفن إلى مادّة طبيعية متَعدّدة الاستعمال وبعيدة المدى ومتينة للاستعمالات المختلفة.

بإضافته إلى الخشب، شكّل الجلد أول قاعدة تقنية قديمة. إنّ الصناعة الجلدية وصناعة الفراء هي صناعات متميّزة لأهمية موادهم الأولية. في الصناعة الجلدية المواد الأولية هي نواتج عرضية من صناعة اللحم، فاللحم سيكون له قيمة أعلى من قيمة الجلد. تستعمل صناعة الفراء المواد الأولية التي هي أعلى في القيمة من اللحمِ ولذلك يُصَنَّف اللّحم كناتج عرضي. التحنيط يستعمل جلد الحيوانات أيضاً، لكن عموماً جزء الظهرِ هو المستعمل.الجلود تستعمل أيضاً في صناعة الصمغ والجيلاتين.

أشكال الجلد

هناك عدد من العمليات حيث جلد الحيوان يمكن أن يشكّل مادّة قوية مرنة تُدعى جلد عموماً.

 الجلد الخضرواتي المسمرّ.
 الجلد المسمرّ بواسطة معدن الكروم.
 الجلد المسمرّ بواسطة الألديهيد.
 الجلد المسمرّ بواسطة مادة صناعية.
 الجلد المسمرّ بواسطة الشبّ.
 الجلد الخام.

انظر أيضًا
 إهاب (جلد)
 رق (جلد كتابة)

المراجع

 Heidemann, E., Fundamentals of Leather Manufacture, Eduard Roether KG, p. 211, ISBN 3-7929-0206-0
 Bienkiewicz, K., Physical Chemistry of Leather Making, Robert E. Krieger, p. 226, ISBN 0-89874-304-4
 a b Mumford, John."Understanding and Caring for Bookbindings",NPO Preservation Guidance Occasional Papers,2006-11. Retrieved on 2008-04-05.
 Fahey, Mary."The Care and Preservation of Archival Materials","The Henry Ford". Retrieved on 2008-04-06.
 a b Library of Congress."Leather Dressing". Retrieved on 2008-04-05.
 a b Society of Rocky Mountain Archivists."Leather Dressing: 'To Dress or not to Dress'","National Park Service Conserve O Gram", Vol. 9, No.1, 2004-12. Retrieved 2008-04-05.
 McCrady, Ellen."Research on the Dressing and Preservation of Leather","Abbey Newsletter", V.5 No.2, 1981-04. Retrieved 2008-04-05.
 Article by Susan Koslow, contributor to the Atlas of World Art

أقمشة
إهابات (جلد)
صناعة الجلود

جلد (منتج)


Arcul lui Constantin este un arc de triumf din Roma, situat între Colosseum și Colina Palatină, precum și în apropiere de Forul Roman, ultimul monument de mari dimensiuni al Romei imperiale. Arcul e menit să îl reprezinte pe împăratul Constantin ca pe un continuator al celor mai mari împărați romani, renumiți pentru guvernarea înțeleaptă. A fost construit la Senatul Roman în anul 315 d.Hr. pentru a comemora victoria lui Constantin cel Mare asupra lui Maxentius, împărat al Romei între anii 306-312, în Bătălia de la Podul Milvian (312 d.Hr.).

Deși dedicat lui Constantin, o mare parte din materialul decorativ evocă realizările militare ale împăraților Traian (98-117), Hadrian (117-138) și Marcus Aurelius (161-180). Această se explică prin faptul că structura, în ansamblul său, a fost construită cu materiale aduse de la alte monumente antice, inclusiv secțiuni întregi ale arcului, fiind folosite pietre de construcție și sculpturi decorative, reutilizând mai multe reliefuri majore din monumentele imperiale din secolul al II-lea.

Arcul are o înălțime de 21 m, o lățime de 25,9 m și o adâncime de 7,4 m. Are trei arcuri, cel central este de 11,5 m înălțime și 6,5 m lățime, iar arcadele laterale sunt cu înălțime de 7,4 m și lățime de 3,4 m fiecare. Secțiunea superioară este reprezentată de o mansardă secționată, la rândul ei, în trei registre, fiecare dintre acestea corespunzând câte unui arc. Deasupra arcului central se află o inscripție (pe ambele părți ale monumentului) ce onorează victoria lui Constantin cel Mare asupra păgânismului și glorifică contribuția sa la bunăstarea imperiului și la ascensiunea creștinismului. Aceste inscripții sunt, în prezent, dificil de citit, întrucât reprezintă mai curând o urmă a fostelor decorațiuni. Designul general, cu o parte principală structurat de coloane detașate și inscripția principală de mai sus, este modelat după exemplul Arcului lui Septimius Severus pe Forumul Roman.

Istorie
Arcul, care a fost construit între anii 312 și 315 d.Hr., a fost dedicat de către Senat pentru a comemora zece ani (decennalia .) domniei lui Constantin cel Mare (306-337) și victoria sa asupra domniei Împăratului Maxentius (306-312) în Bătălia de la Podul Milvian la 28 octombrie 312, așa cum este descrisă pe inscripția sa de la mansardă și deschisă oficial la 25 iulie 315. Senatul roman pe lângă ridicarea Arcului în cinstea victoriei lui Constantin, și celebrării deceniului de domnie, a organizat o serie de Jocuri care se întâmplă în fiecare deceniu pentru romani.

În timpul Evului Mediu, Arcul lui Constantin a fost încorporat într-una dintre fortărețele familiale ale Romei antice. Lucrările de restaurare au fost realizate pentru prima dată în secolul al XVIII-lea, ultimele săpături au avut loc la sfârșitul anilor 1990, chiar înainte de Marele Jubileu al anului 2000. Arcul a servit ca linie de sosire a evenimentului atletic de maraton pentru Jocurile Olimpice de vară din 1960.

Controverse
Au existat multe controverse cu privire la originea arcului. Unii cercetători susțin că nu ar trebui să fie numit Arcul lui Constantin, ci este de fapt o lucrare anterioară din vremea lui Hadrian, refăcută în timpul domniei lui Constantin cel Mare sau cel puțin partea inferioară. O altă teorie susține că a fost ridicată, sau cel puțin a început, de Maxentius, iar un învățat credea că era încă din vremea lui Domitian (81-96)

Simbolism
Indiferent de defectele lui Maxentius, reputația sa de la Roma a fost influențată de contribuțiile sale în construcția clădirelor publice. Până la venirea lui în 306, Roma devenea din ce în ce mai irelevant punct pentru guvernare. Majoritatea împăraților alegeau să trăiască în altă parte și se concentrau asupra apărării granițelor fragile, unde în mod frecvent înființau noi orașe. Acest factor a contribuit la capacitatea sa de a profita de putere. Maxentius s-a concentrat asupra restaurării capitalei, epitetul său fiind un conservator al orașului său.  Multe controverse au înconjurat patronajul lucrărilor publice din această perioadă. Filosoful german Walter Benjamin a observat că istoria este văzută prin ochii victoriosului (Über den Begriff der Geschichte VII, 1940), iar Constantin cel Mare și biografii săi nu au făcut excepție. El a hotărât să șteargă în mod sistematic memoria lui Maxentius. În consecință, există o incertitudine considerabilă privind patronajul clădirilor publice de la începutul secolului al IV-lea, inclusiv Arcul lui Constantin, care ar fi putut fi inițial un Arc al lui Maxentius.

Sculptură

Decor

Arcul este decorat puternic cu părți ale monumentelor vechi, care își asumă un nou înțeles în contextul clădirii Constantiniană. Cu ocazia celebrării victoriei lui Constantin, noile frize "istorice" care ilustrează campania sa în Italia, exprimă înțelesul central: lauda împăratului, atât în luptă, cât și în îndatoririle sale civile. Celelalte imagini susțin acest scop: decorarea luată din "vremurile de aur" ale Imperiului sub împărații secolului al II-lea ale căror reliefuri au fost reutilizate de Constantin și poziționate lângă acești "împărați buni".

O altă explicație dată pentru reutilizare este perioada scurtă dintre începerea construcției (la sfârșitul anului 312 cel mai devreme) și dedicarea (vara 315), astfel încât arhitecții au folosit opere de artă existente pentru a compensa lipsa de timp pentru a crea o nouă artă. S-ar putea ca atât de multe părți vechi să fie folosite, deoarece constructorii înșiși nu au simțit că artiștii din timpul lor ar putea să facă mai bine decât ceea ce fuseseră deja făcut. Un alt motiv posibil, a fost adesea sugerat că romanii din secolul al IV-lea nu aveau cu adevărat talentul artistic pentru a produce o lucrare de artă acceptabilă și erau conștienți de ea și, prin urmare, au jefuit clădirile antice pentru a-și împodobi monumentele contemporane. Această interpretare a devenit mai puțin proeminentă în perioadele mai recente, deoarece arta antichității târzii a fost apreciată în sine. Este posibil ca o combinație a acestor explicații să fie corectă.

Mansardă

Monumentul este structurat pe 3 arce, dintre care cel central este cel mai înalt și cel mai lat deopotrivă. Secțiunea superioară este reprezentată de o mansardă secționată, la rândul ei, în trei registre, fiecare dintre acestea corespunzând câte unui arc. Deasupra arcului central se află inscripția (pe ambele părți ale monumentului) onorând victoria lui Constantin asupra păgânismului și glorificând contribuția sa la bunăstarea imperiului și la ascensiunea creștinismului. Aceste inscripții sunt, în prezent, dificil de citit, întrucât reprezintă mai curând o urmă a fostelor decorațiuni.
Secțiunea centrală a mansardei este flancată de basoreliefuri și statui de daci evocând realizările militare ale împăraților Marcus Aurelius și Traian. De fapt, doar o mică parte din patrimoniul decorativ al arcului de triumf face aluzie la simbolismul creștin, cele mai multe ornamente arhitecturale, evocând realizările militare ale foștilor împărați din Dinastia Antoninilor. Această situație este explicată prin faptul că structura, în ansamblul său, a fost construită cu materiale aduse de la alte monumente antice, inclusiv secțiuni întregi ale arcului.
În partea de nord, de la stânga la dreapta, panourile ilustrează întoarcerea împăratului la Roma după campanie (adventus). În partea de sud, de la stânga la dreapta, sunt reprezentați un conducător inamic captiv în fața împăratului. Împreună cu trei panouri aflate în prezent în Muzeul Capitolinei, reliefurile au fost luate, probabil, dintr-un monument triumfal, comemorând războiul lui Marcus Aurelius împotriva Marcomanilor și Sarmațienilor din 169-175.

Secțiunea principală
Structura generală a fațadei principale este identică pe ambele laturi ale arcului, constă din patru coloane pe bază, împarte structura într-un arc central și două arcuri laterale, acestea din urmă fiind suprapuse de două reliefuri rotunde peste o friză orizontală. Cele patru coloane sunt din ordinul corintic din marmură galbenă Numidian (giallo antico), dintre care o coloană a fost transferat în Bazilica Sfântul Ioan din Lateran și înlocuită cu o coloană de marmură albă.

Friza Constantiniană
Friza orizontală sub relieful rotund reprezintă elemente principale ale perioadei lui Constantin, prezentă jurul monumentului, ca o fâșie deasupra fiecărui arc lateral și pe laturile de vest și de est ale arcului. Sunt ilustrate scene din campania italiană a lui Constantin împotriva lui Maxentius.Friza începe în partea de vest cu Plecarea (din  lat.  Profectio ) din Milano. Pe partea de sud, este ilustrat Asediu (din  lat.  Obsidio ) Veronei, un eveniment care a avut o mare importanță pentru războiul din nordul Italiei. În partea dreaptă (la sud-est) este descrisă  Bătălia (din lat.  Proelium ) de la Podul Milvius, unde Constantin obține victorie, fiind ilustrat înnecul lui Maxentius în râul Tibru. Pe partea de est se vede intrarea (din lat.  Ingressus ) lui Constantin și armata în Roma. Se pare că autorul a evitat să folosească imagini ale triumfului.  Constantin, probabil, nu dorea să fie arătat triumfător asupra Orașului Etern. Pe partea din nord, orientatată spre oraș, se află două fâșii cu acțiunile împăratului, după ce a devenit stăpân al Romei. În stânga (nord-est), Constantin se adresează (din lat.  Oratio ) cetățenilor de pe Forumul roman, iar la dreapta (nord-vest) este panoul final cu ilustrarea lui Constantin distribuind bani poporului (generozitate, din lat.  Liberalitas ).

Interiorul arcadelor
În interilorul arcului central, pe fiecare zid există sunt panouri mari cu secvențe din războaile purtate de Traian împotriva dacilor. În interiorul arcadei laterale sunt opt busturi portrete, câte două pe fiecare perete. Acestea de-a lungul timpului au fost distruse încât nu mai este posibilă identificarea acestora.

Înscripții

Inscripția principală de pe mansardă ar fi fost inițial scrisă cu litere din bronz. Poate fi citită cu ușurință (cu abrevieri completate în paranteze):

 Împăratului Cezar Flavius Constantin, cel mare, virtuos și binecuvântat Augustus: pentru că el, inspirat de divinitate și de măreția minții sale, a eliberat statul de la tiran și de la toți urmașii în același timp, cu forța armată... Senatul și oamenii din Roma au dedicat acest arc, decorat cu triumfuri

Referințe

Bibliografie

Cărți
 Bonamente, Giorgio (ed.) 1992. Costantino il Grande dall'Antichità all'Umanesimo; Atti del 2. colloquio sul Cristianesimo nel mondo antico, Università di Macerata, 18-20 dicembre 1990

 Contents

Articole și capitole

  (Full text available on line )
  in
 Patrizio Pensabene (1992). Il reimpiego nell'età costantiniana a Roma, in Bonamente, Giorgio 1992 Pt. 2 p. 749-768

Legături externe

1960 Summer Olympics official report. Volume 1. p. 80.
1960 Summer Olympics official report. Volume 2, Part 1. p. 118.
The Arch of Constantine, a detailed article "for scholars and enthusiasts"
Inscriptions illustrated and discussed
Google Maps satellite image
Guided tour of the Arch of Constantine on Roma Interactive
High-resolution 360° Panoramas and Images of Arch of Constantine | Art Atlas

Monumente din Italia
Clădiri și structuri din Roma
Fondări în 315

Arcul lui Constantin


Podujeva (; , ) er en by i Kosovo med 91.836  indbyggere.

Referencer

Kosovo

Podujeva


Place foi um evento de caráter colaborativo no site Reddit. A primeira versão do evento ocorreu no Primeiro de abril de 2017, e sua segunda edição ocorreu no primeiro de abril de 2022. O evento consiste de um canvas virtual em um subreddit chamado r/place, onde usuários podiam editar um único pixel a partir de uma paleta de cores. Após colocar um pixel, o usuário é impedido de contribuir por alguns minutos.

Em 2017, o evento foi encerrado pelos administradores do Reddit cerca de 72 horas após sua criação, em 3 de abril de 2017. Mais de 1 milhão de usuários editaram a tela, colocando um total de aproximadamente 16 milhões de pixels, e, no momento em que o experimento foi concluído, mais de 90.000 usuários estavam visualizando ou editando ativamente. O experimento foi elogiado por sua representação da cultura das comunidades online da Reddit, e da cultura da Internet como um todo.

Após um reboot em 2022, o evento terminou depois de 4 dias.

Ligações externas

 Technical explanation (2017)
 Retrospective blog (2017)
 Dataset (2017)
 Annotated map (2017)

Redes sociais
Cultura da Internet
Arte digital
Humor gráfico

Place (Reddit)


මවුලය යනු ද්‍රව්‍යයක ප්‍රමාණය මැනීම සඳහා භාවිතා කරන මූලික අන්තර්ජාතික ඒකකය වේ. එක් මවුලයක් තුළ වස්තූන් එනම් පරමාණු අණු හෝ වෙනත් මූලික අංශු ඇවගාඩ්රෝ අංකයක් (දළ වශයෙන් ) අඩංගු වේ. එනම් ඔක්සිජන් අණු මවුලයක ස්කන්ධය දළ වශයෙන් ග්‍රෑම් 32ක් වන අතර එක් ඔක්සිජන් අණුවක් පරමාණුක ස්කන්ධ ඒකකයකින් එකකට සමාන වේ. මවුලයක් යනු එක් නිශ්චිත සංඛ්‍යාත්මක අගයක් වන අතර ඕනෑම මුලික වස්තු ප්‍රමාණයක් (පරමාණුවලින් නිර්මිත) නිර්ණය කිරීමට භාවිතා කළ හැක. එසේ වුවද මවුලය භාවිතය උප පරමාණුක , පරමාණුක සහ අණුක ආකෘතීන් මැනීම සඳහා පමණක් සීමා වේ. මීට හේතුව නම් අනෙකුත් සුලභ ඒකකයන් සමග සැසදූ විට මවුලය විශාලත්වයෙන් වැඩි බැවින් අනෙකුත් පදාර්ථ මැනීමට මෙය යොදාගැනීම ප්‍රායෝගික නොවීමය.

ප්‍රායෝගිකව පදාර්ථ ප්‍රමාණයක් බොහෝ විට මනිනු ලබනුයේ මවුලවලිනි. යම් ද්‍රව්‍යයක සූත්‍ර භාරයට සමාන  ස්කන්ධයක් , මවුලයක් වේ. මෙලෙස කාබන් 12 (C12) මවුලයක ස්කන්ධය ග්‍රෑම් 12ක් වන අතර ජලය  මවුලයක ස්කන්ධය ග්‍රෑම් 18.016 ක් වේ. මෙහිදී බොහෝ විට ගණනය කිරීම සදහා සලකණු ලබන වස්තුව පරමාණු (C හි) හෝ අණු (H2O හි) වේ.

අර්ථ දැක්වීම
මවුලයක් යනු කාබන් 12 සමස්ථානිකයේ කිලෝග්‍රෑම් 0.012 ප්‍රමාණයක ඇති භූමි අවස්ථාවේ පවතින නිර්බන්ධිත , නිදහස් කාබන් 12 පරම‍ාණු සංඛ්‍යාවට සමාන මූලික අංශු සංඛ්‍යාවක් අඩංගු පදාර්ථ ප්‍රමාණයකි. මෙසේ කාබන් -12 සමස්ථානිකයේ කිලෝග්‍රෑම් 0.012 ක් පවතින කාබන් -12 පරමාණු සංඛ්‍යාව ඇවගාඩ් රෝ නියතය ලෙසට හඳුන්වයි. ඇවගාඩ් රෝ නියතය ලෙසට දැනට පිළිගෙන ඇති අගය 6.02214179(30) x 1023 mol-1 ට වේ.

අන්තර්ජාතික ඒකක පද්ධතියට මවුලය මාන රහිත ඒකකයක් නොවන නමුත් ස්කන්ධය සහ දීප්ත තීව්‍රතාව වැනි අනෙකුත් මාන සමග සසඳන විට මවුලයට "පදාර්ථ ප්‍රමාණය" ලෙසින් හදුන්වන ඊටම ආවේනික වූ මාන පවතී. (මාන රහිත ඒකක අන්තර්ජාතික නීතීන්ට අනුව රේඩියන් සහ ස්ටෙරේඩියන් ලෙසට විශේෂයෙන්ම නම් කර ඇත.) ඇවගාඩ් රෝ නියතය යනු මාන රහිත රාශියක් සහ පදාර්ථ මවුලයක් අතර ඇති අනුපාතයක් බැවින් අන්තර්ජාතික නීතීන් විසින් එය මවුලයක පරස්පරය ලෙසට අර්ථ දක්වා ඇත.

පරමාණුක ස්කන්ධ ඒකකයක් සහ ඇවගාඩ්රෝ අංකය අතර ඇති සම්බන්ධතාව අනුව සූත්‍ර භාරයට සමාන ග්‍රෑම් ස්කන්ධයක් මවුලයක් ලෙසින් හඳුන්වයි. නිදසුන - යකඩවල සාපේක්ෂ පරමාණුක ස්කන්ධය ඒකක 55.845 කි. එබැවින් යකඩ මවුලයක ස්කන්ධය ග්‍රැම් 55.845කි. රසායන විද්‍යාඥයින් සහ භෞතික විද්‍යාඥයින් ෙ‍බාහෝ විට තම ගණනයන් සදහා මෙම නිර්වචනය භාවිතා කරයි.

යම් පදාර්ථ ප්‍රමාණයක් එහි අණුක ස්කන්ධයට සමාන ග්‍රෑම් , කිලෝග්‍රෑම් රාත්තල්  හෝ අවුන්ස ප්‍රමාණයකට සමාන නොවන විට එම පදාර්ථ ප්‍රමාණ මැනීම සඳහා රසායන විද්‍යාඥයින් විසින් ග්‍රෑම් මවුල , කිලෝග්‍රෑම් -මවුල , රත්තල් - මවුල හෝ අවුන්ස - මවුල යන ඒකක භාවිතා කරනු ලැබේ.

මවුලය යන්න වෙනත් ආකාරයකට විස්තර කළහොත් , මාෂ්මෙලෝ මවුලයක් ගෙන මුළු ලෝකයම වැසෙන පරිදි ඇතිරිව හොත් එය හැතැප්ම 12ක් ඝනකම් වන මාෂ්මෙලෝ තට්ටුවක් වනු ඇත. තවද රුධිර සෛල මවුලයක් සැලකුවහොත් එම ප්‍රමාණය මුළු මිහිතලය පුරා වාසය කරන සියලුම මිනිසුන් තුළ ඇති රුධිර සෛල ප්‍රමාණවල එකතුවටත් වඩා වැඩිවේ.

මූලික අංශූන්
යම් පදාර්ථ ප්‍රමාණයක් නිර්ණය කිරීමට මවුලය භාවිතා කිරීමේදී එම ද්‍රව්‍යයේ අඩංගු මූලික අංශු වර්ගය හඳුනාගත යුතු වේ. මෙම අංශූන් පරමාණු , අණු, අයන , සූත්‍ර ඒකක, ඉලෙක්ට්‍රෝන , ෆෝටෝන හෝ වෙනත් ඕනෑම අංශු වර්ගයක් විය හැක. උදාහරණයක් ලෙස ගත් විට ජලය මවුලයක් යනු ජලය ග්‍රෑම් 18.016කි. මෙම ජල මවුලයක් තුළ H2O අණු මවුල එකක් පමණක් තිබුණ ද පරමාණු වශයෙන් සැලකූ විට H පරමාණු මවුල 2ක් හා O පරමාණු මවුල 1 ක් ලෙසින් පරමාණු මවුල 3ක් පවතී. ඒවාගේම ඉලෙක්ට්‍රෝන මවුලයක් යනු ෆැරඩේගේ නියතය වේ. එනම් 96,500 Cmol-1 වේ. ෆෝටෝන මවුලයක් අයින්ස්ටයින් එකක් ලෙසින් හඳුන්වයි. වායු නියතය R අනුව තාප ශක්තිය හෙවත් RT මනිනු ලබනුයේ මවුලයට ජූල් නම් ඒකකයෙනි.

සලකනු ලබන පදාර්ථය වායුවක් නම් බොහෝ විට අංශු වර්ගය ලෙසට සලකනුයේ වායු අණුය. කෙසේ වුවද නිෂ්ක්‍රීය වායූන් (He , Ar , Ne , Kr , Xe , Rn) සියල්ලම ඒක පරමාණුක වන බැවින් මූලික අංශූන් ලෙසට සලකනුයේ තනි පරමාණුය. මෙම අංශූන් අතර පවතින්නේ වැන්ඩවාල් බල පමණි. සම්මත උෂ්ණත්ව හා පීඩනයේ දී පරිපූර්ණ වායු මවුලයක පරිමාව ලීටර් 22.4 කි.

පරමාණු මවුලයක් "ග්‍රෑම් පරමාණුවක්" ලෙස ද අණු මවුලයක් "ග්‍රෑම් අණුවක්" ලෙස ද හඳුන්වනු ලැබේ.

ඉතිහාසය
ජොනතන් වෑන් ගෝර්වියට් විසින් 1893 හඳුන්වා දුන් ජර්මන් name (මෝල්) අනුව මවුලය යන නම තැනී ඇත. මෙය ප්‍රථම වරට ඉංග්‍රීසියෙන් ඉදිරිපත් කරන ලද්දේ 1897 දී පළමු තවත් ජර්මානු වදනක පරිවර්තනයක් ලෙසය. එය molecule යන වචනයෙන් කෙටි කිරීමකි. molecule යන වචනය තැනී ඇත්තේ "ස්කන්ධය" යන අරුත් දෙන moles නම් ලතින් වචනයෙනි. ඔහු පදාර්ථයක ග්‍රෑම් අණුක ස්කන්ධය විදහා දැක්වීම වචනයෙනි. ඔහු පදාර්ථයක ග්‍රෑම් අණුක ස්කන්ධය විදහා දැක්වීම සඳහා එම වචනය භාවිතා කරන ලදී. උදාහරණයක් ලෙස හයිඩ්‍රොක්ලෝරික් අම්ල (HCl) මවුල 1ක් ස්කන්ධ ග්‍රෑම් 36.5ක් වේ.

වර්ෂ 1959 ට පෙර IUPAP හා IUPAC යන සංගමයන් දෙක විසින්ම මවුලය නිර්වචනය සඳහා ඔක්සිජන් භාවිතා කෙරීය. රසායන විද්‍යාඥයන් ඔක්සිජන් 16g ප්‍රමාණයක අඩංගු පරමාණු සංඛ්‍යාවක් මවුලයක් ලෙස සැලකූ අතර භෞතික විද්‍යාඥයින් ඔක්සිජන් - 16 යන සමස්ථානිකය පමණක් භාවිතා කොට පෙර සදහන් නිර්වචනයට සමාන නිර්වචනයක් භාවිතා කරන ලදී. නමුත් 1959 / 1960 වසර සිට මවුලය පහත ආකාරයට නිර්වචනය කිරීම සඳහා මෙම සංගමයන් දෙක විසින්ම සම්මත කරගන්නා ලදී.

එනම් ,
"කාබන් - 12 සමස්ථානිකයේ 0.012 Kg ප්‍රමාණයක පවතින පරමාණු සංඛ්‍යාවට සමාන සංඛ්‍යාවක් ඕනෑම අංශු වර්ගයක් පවතින පදාර්ථ ප්‍රමාණයක් මවුලයක් වේ."

මෙම නිර්වචනය ICPM මගින් 1967 දී ද 1971 දී පැවැත්වුණු 14 වැනි කිරුම් , මිනුම් පිළිබඳ සම්මන්ත්‍රණයේ දී පිළිගන්නා ලදී.

1980 දී කිරුම් මිනුම් පිළිබඳ ජාත්‍යන්තර කමිටුව විසින් කාබන් -12 පරමාණු භූමි අවස්ථාවේ පවතින නිර්බන්ධිත පරමාණු බව තහවුරු කරමින් ඉහත නිර්වචනය සනාථ කරන ලදී.

අන්තර්ජාතික ඒකක පද්ධතියේ අනෙකුත් මූලික ඒකකයන්ට මෙන් කිලෝග්‍රෑම ද යම් භෞතික නියතයන් ඇසුරෙන් නිශ්චිත අගයක් ලෙසට නැවත දක්වන ලෙසට යෝජනා වී ඇත. එසේ යෝජනා වී ඇති අර්ථ දැක්වීම්වලින් එකක් පහත පරිදි වේ.

"කිලෝග්‍රෑමයක් යනු හරියටම කාබන් 12 සමස්ථානිකයේ භූමි අවස්ථාවේ පවතින නිර්බන්ධිත පරමාණු 6.0221415 x 1023 / 0.012 ප්‍රමාණයක ස්කන්ධයකි."

මෙමඟින් ඇවගාඩ්රෝ අංකය ඉතා නිවැරදිව අර්ථ දැක්වීමට හැකියාව ලැබී ඇති අතර එය මවුලයකට 6.0221415 x 1023 අගයක් වේ. මෙමඟින් මවුලයක් දළ වශයෙන් ගණන් කිරීම සඳහා භාවිතා වන ඒකකයක් වන අතර එය සාමාන්‍ය ව්‍යවහාරයේ භාවිතා වන "දුසිමකට" සමාන වේ.

NA  සඳහා යෝජිත නිර්වචනය වන්නේ,

NA = 602,214,141,070,409,084,099,072 = 84,446,8883
මෙමඟින් සම්පූර්ණ ඝණයක් බවට පහසුවෙන් පත්වීම සඳහා ගුණාංග අන්තර්ගත වී ඇත.

මවුලයේ ප්‍රයෝජන
රසායන විද්‍යාවේදී එකිනෙකට වෙනස් ද්‍රව්‍යයන් දෙකක් සංසන්දනාත්මකව මැනීම සඳහා මවුල ඉතා වැදගත් වේ. ද්‍රව්‍යයන් දෙකක සමාන මවුල ප්‍රමාණ ගත් විට ඒවායේ අඩංගු අණු හෝ පරමාණු සංඛ්‍යාව සමාන වේ. මවුලය හේතුවෙන් රසායනික සමීකරණ තේරුම් ගැනීම පහසු කරවයි.

මෙලෙස 2H2 + O2  		2H2O  යන සමීකරණය
"හයිඩ්‍රජන් මවුල දෙකක් සහ ඔක්සිජන් මවුලයක් එක් වී ජලය මවුලයක් සාදයි" යන ආකාරයට විස්තර කළ හැක.

රසායනික ගණනයන්වලදී මවුලය ඉතා වැදගත් වේ. මන්ද වෙනස් ස්කන්ධයන් තුළ පවතින අංශූන් සඳහා ප්‍රතිඵල සහ අනෙකුත් ගණනය කිරීම් මවුලය මගින් සිදු කරයි.

රසායන විද්‍යාවේදී ස්කන්ධය සහ බරට වඩා අංශූන් සංඛ්‍යාව වඩා වැදගත් වේ. වෙනස් ස්කන්ධයන් සහිත පරමාණු අතර ප්‍රතික්‍රියා සිදුවී‍ම ඊට හේතුවේ. (උදාහරණයක් ලෙස හයිඩ්‍රජන් පරමාණු දෙකක් හා එක් ඔක්සිජන් පරමාණුවකින් එක් ජල අණුවක් සෑදේ) ඒවාට එකිනෙකට වෙනස් ස්කන්ධ පවතී. (එක් ඔක්සිජන් අණුවක් හයිඩ්‍රජන් අණුවක් මෙන් දහසය ගුණයක් බරින් යුක්ත වේ.) කෙසේ නමුත් ප්‍රතික්‍රියාවක දී භාවිතා වන පරමාණු ගණන පිළිබඳව ප්‍රකාශයක් කිරීම අපහසු වේ. එසේ වන්නේ ඒවා ඉතා විශාල අගයන්වන හෙයිනි. උදාහරණයක් ලෙස ජලය මිලිලීටර් එකක මවුල 3.34 x 1022 ප්‍රමාණයට වඩා අධික ප්‍රමාණයක් පවතී.

මවුලය


Chaldene , also known as , is a retrograde irregular satellite of Jupiter. It was discovered by a team of astronomers from the University of Hawaii led by Scott S. Sheppard, in 2000, and given the temporary designation .

Chaldene is about 3.8 kilometres in diameter, and orbits Jupiter at an average distance of 22,713,000 km in 759.88 days, at an inclination of 167° to the ecliptic (169° to Jupiter's equator), in a retrograde direction and with an eccentricity of 0.2916.

It was named in October 2002 after Chaldene, the mother of Solymos by Zeus in Greek mythology.

It belongs to the Carme group, made up of irregular retrograde moons orbiting Jupiter at a distance ranging between 23 and 24 Gm and at an inclination of about 165°.

References

Carme group
Moons of Jupiter
Irregular satellites
Discoveries by Scott S. Sheppard
Discoveries by David C. Jewitt
Discoveries by Yanga R. Fernandez
Discoveries by Eugene A. Magnier
20001126
Moons with a retrograde orbit

Chaldene