Cajamarca (), also known by the Quechua name, Kashamarka, is the capital and largest city of the Cajamarca Region as well as an important cultural and commercial center in the northern Andes. It is located in the northern highlands of Peru at approximately 2,750 m (8,900 ft) above sea level in the valley of the Mashcon river. Cajamarca had an estimated population of about 226,031 inhabitants in 2015, making it the 13th largest city in Peru.

Cajamarca has a mild highland climate, and the area has very fertile soil. The city is well known for its dairy products and mining activity in the surroundings.

Among its tourist attractions, Cajamarca has numerous examples of Spanish colonial religious architecture, beautiful landscapes, pre-Hispanic archeological sites and hot springs at the nearby town of Baños del Inca (Baths of the Inca). The history of the city is highlighted by the Battle of Cajamarca, which marked the defeat of the Inca Empire by Spanish invaders as the Incan emperor Atahualpa was captured and executed here.

Etymology
The etymology of the Quechua language name Kasha Marka (Cajamarca dialect), sometimes spelled Cashamarka or Qasamarka is uncertain. It may mean 'town of thorns'. Another theory suggests that it is a hybrid name that combines a Quechua kasha 'cold' and the Quechua marca 'place'. All sources agree that the word has Quechua origin.

History

The city and its surroundings have been occupied by several cultures for more than 2000 years. Traces of pre-Chavín cultures can be seen in nearby archaeological sites, such as Cumbe Mayo and Kuntur Wasi.

Huacaloma is an archaeological site located 3.5 km southeast of the historic center of the city of Cajamarca (currently in the middle of the Metropolitan Area of Cajamarca). Its antiquity is calculated between 1500 and 1000 BC, that is to say, it belongs to the Andean Formative Period. It presents enclosures with bonfires, similar to those of La Galgada and Kotosh, but with simpler design. It was a ceremonial center where fire rituals were performed.

In 1986 the Organization of American States designated Cajamarca as a site of Historical and Cultural Heritage of the Americas.

Pre-Columbian Cajamarca
The Cajamarca culture began flourishing as a culture during the first millennium AD

The unbroken stylistic continuity (i.e., autonomy) of Cajamarca art from its inception around 200-100 BC up to the Spanish conquest is remarkable, given the presence of powerful neighbors and the series of imperial expansions that reached this area. It is known essentially only from its fine ceramics made with locally abundant white kaolin paste fired at high temperatures (over 1,000 °C).

Cajamarca culture pottery has long been recognized as a prestige ware, given its distinctiveness and wide, if sporadic, distribution. Initial Cajamarca ceramics (200 BC to AD 200) are largely confined to the Cajamarca Basin. Early Cajamarca ceramics (AD 200–450) have more complex and diverse decorations and extensive distribution. They are found in much of the North Highlands as well as in yunka zones on both the Amazonian and Pacific sides of the Andes. In fact, at least one Early Cajamarca high-prestige burial has been documented at the Moche site of San Jose de Moro (lower Jequetepeque), and a set of imported kaolin spoons has been found at the site of Moche, the city capital of the Southern Moche polity.

Cajamarca ceramics achieved their greatest prestige and widest distribution during Middle Cajamarca subphase B (700-900), coinciding with Moche demise and dominance of the Wari empire in Peru. Middle Cajamarca prestige ceramics have been found at a great deal of Wari sites, as far as southern-frontier Wari sites such as the city of Pikillacta located in Cusco region. Moreover, the construction of the north coastal settlement of Cerro Chepen, a massive terraced mountain city-fortress in Moche territory is attributed to an apparent joint effort between Wari and Cajamarca polities to ruler over this area of Peru.

In 2004 a large building erected in Cerro Chepen mountain was excavated, said structure follows high-altitude Andean architectural models, which is tentatively interpreted as an elite residential structure. Excavations have shown an unexpected association between Late Moche domestic ceramics and fine ceramics from the Cajamarca mountains inside the patios, galleries and rooms that make up the structure. The evidence recovered in this building suggests the presence of highland officials in the heart of the Cerro Chepen Monumental Sector.

However, the rise of the Middle Sican state on the north coast around 900-1000 saw a notable reduction in the distribution of Late Cajamarca ceramics back to the extent seen during Moche Phase IV.

Analysis of settlement patterns in the Cajamarca Valley shows a significant reduction in the number of settlements during the Late Cajamarca phase (AD 850–1200). Scholars interpret this reduction in the number of settlements as the result of population reduction and/or dispersion, probably linked to the end of Wari influence in the region and the collapse of the EIP/MH regional polity organized around the center of Coyor in the Cajamarca Valley.

With the collapse of Wari influence in the Cajamarca region the number of settlements first dropped, but then gradually increased by the Final Cajamarca phase (1250–1532). Cajamarca maintained its prestige, as shown by the influence its ceramics still had on the coast. During the Final Cajamarca phase settlements like Guzmango Viejo or Tantarica in the western slopes of the cordillera to the coast, as well as Santa Delia in the Cajamarca Valley became particularly large (> 20ha). These centers have a larger number of clearly distinguishable elite residential units as well as a greater number of fine ceramics than any earlier sites. It is clear that they are top ranked settlements in the region. At least the centers of the upper sections of the coastal valleys to the west probably benefited from their strategic location in relation first to Sican and later to Chimu. Scholars interpret the changes of the Final Cajamarca phase as evidence of a renewed prosperity and integration of the region.

15th century - Inca Empire and Cuismancu Kingdom

During the period between 1463 and 1471, Ccapac Yupanqui and his nephew Tupac Inca Yupanqui, both Apuskispay-kuna or Inca generals, conquered the city of Cajamarca and brought it into the Tawantinsuyu or Inca Empire, at the time it was ruled by Tupac Inca Yupanqui's father, Pachacutiq. Nevertheless, the city of Kasha Marka had already been founded by other ethnic groups almost a century before its incorporation into the Inca empire, approximately in the year 1320.

Although Ccapac Yupanqui conquered the city of Cajamarca, the supply line was poorly made and controlled, as he traveled hastily to Cajamarca without building or conquering on much of the journey from central Peru, Ccapac Yupanqui believed Inca army's supply line of troops and supplies wasn't optimal and thus put at risk the Inca control over the newly acquired city of Cajamarca. Ccapac Yupanqui left part of his troops garrisoned at Cajamarca, and then he returned to Tawantinsuyu in order to ask for reinforcements and conducted a more extensive campaign in the territories of central Peru, building a great quantity of infrastructure (such as tambos, colcas, pukaras, etc.) along the Inca road. Incas remodeled Cajamarca following Inca canons of architecture, however, not much of it has survived since the Spanish did the same after conquering Cajamarca.

Colonial accounts tell of Cuismancu Kingdom, the historical counterpart of the Final Cajamarca archaeological culture. According to the chroniclers, Cuismanco, Guzmango or Kuismanku (modern Quechua spelling) was the political entity that ruled the Cajamarca area before the arrival of the Incas and was incorporated into the Inca dominion.

The kingdom or domain of Cuismanco belongs to the last phase of the Cajamarca Tradition and of all the nations of the northern mountains of Peru it was the one to achieve the highest social, political and cultural development.

Oral tradition records their title, Guzmango Capac – Guzmango being the name of the ethnic group or polity, while Capac signified a divine ruler whose forefathers displayed a special force, energy, and wisdom in ruling. By the time the Spaniards began to ask about their history, the polity's residents (called Cajamarquinos today) could remember the names of only two brothers who had served as Guzmango Capac under the Incas.

The first was called Concacax, who was followed by Cosatongo. After Concacax died, his son, Chuptongo, was sent south to serve the emperor, Tupac Inca Yupanqui. There he received an education at court and, as a young adult, became the tutor of one of Inca Yupanqui's sons, Guayna Capac. Oral history records that "he gained great fame and reputation in all the kingdom for his quality and admirable customs". It was also said that Guayna Capac respected Chuptongo as he would a father. Eventually, Tupac Inca Yupanqui named Chuptongo a governor of the empire.

When Guayna Capac succeeded his father as Sapan Inka, Chuptongo accompanied the new sovereign to Quito for the northern campaigns. After years of service, he asked Guayna Capac to allow him to return to his native people. His wish was granted; and, as a sign of his esteem, Guayna Capac made him a gift of one hundred women, one of the highest rewards possible in the Inca empire. In this way, Chuptongo established his house and lineage in the old town of Guzmango, fathered many children, and served as paramount lord until his death.

The struggle for the throne between the two half-brothers Huascar and Atahualpa, sons of Guayna Capac, also divided the sons of Chuptongo. During the civil war that broke out after Guayna Capac's death, Caruatongo, the oldest of Chuptongo's sons, sided with the northern forces of Atahualpa, while another son, Caruarayco, allied with Huascar, ruler of the south faction.

In 1532 Atahualpa defeated his brother Huáscar in a battle for the Inca throne in Quito (in present-day Ecuador). On his way to Cusco to claim the throne with his army, he stopped at Cajamarca.

Capture of Atahualpa (1532 A.D.); Colonial period
On reaching Cajamarca, Francisco Pizarro received news that Atahualpa was resting in Pultumarca, a nearby hot springs complex, Pizarro soon sent some of representatives under command of the young captain Hernando De Soto to invite the Inca to a feast.

After arriving at Atahualpa's camp, Hernando de Soto interviewed with Atahualpa. The Inca Emperor was seated on his gold throne or usnu, with two of his concubines on both sides holding a veil that made only his silhouette recognizable. Atahualpa, impressed by the Spanish horses, asked Hernando de Soto to do an equestrian demonstration. In the final act of his demonstration, Hernando De Soto rode on horseback directly up to Atahualpa to intimidate him stopping at the last moment, however Atahualpa did not move or change his expression in the slightest. Nevertheless, some of Atahualpa's retainers drew back and for it they were executed that day, after the Spanish committee returned to Cajamarca.

Atahualpa agreed to meet with Pizarro the next day, oblivious to the ploy Pizarro had prepared for him. The following day, Atahualpa arrives in procession with his court and soldiers, although unarmed, Spanish accounts tell of the splendor shown by Atahulpa's display, in addition to musicians and dancers, Indians covered the Inca road on which their king would travel with hundreds of colorful flower petals, moreover, Atahualpa's retainers marched unison without speaking a word.

Several noble leaders from conquered nations were also present, mostly local kuraka-kuna from the towns nearby, however, there were also notable Tawantinsuyu's nobles among them, there were the prominent rulers known as the "Lord of Cajamarca" and the "Lord of Chicha", both descendants of kings and owners of huge accumulations of wealth and lands in the Inca Empire, each one accompanied with its own sumptuous court, moreover, both were carried on litters in the same manner of Atahualpa. The Lord of Chicha's court was so opulent, even more than Atahualpa's, that the Spanish, most of them who did not meet Atahualpa until then, at first thought the Lord of Chicha was the Inca Emperor.

Pizarro and his 168 soldiers met Atahualpa in the Cajamarca plaza after weeks of marching from Piura. The Spanish Conquistadors and their Indian allies captured Atahualpa in the Battle of Cajamarca, where they also massacred several thousand unarmed Inca civilians and soldiers in an audacious surprise attack of cannon, cavalry, lances and swords. The rest of the army of 40,000–80,000 (Conquistadors' estimates) was stationed some kilometers away from Cajamarca in a large military camp, near the Inca resort town of Pultamarca (currently known as "Baños del Inca"), with its thousands of tents as looking from afar "like a very beautiful and well-ordered city, because everyone had his own tent".

Having taken Atahualpa captive, they held him in Cajamarca's main temple. Atahualpa offered his captors a ransom for his freedom: a room filled with gold and silver (possibly the place now known as El Cuarto del Rescate or "The Ransom Room"), within two months. Although having complied with the offering, Atahualpa was brought to trial and executed by the Spaniards. the Pizarros, Almagro, Candia, De Soto, Estete, and many others shared in the ransom.

Caruatongo, the "Lord of Cajamarca", who was privileged enough to have been carried into the plaza of Cajamarca on a litter, a sure sign of the Inca's favor, died there on 16 November 1532, when Francisco Pizarro and his followers ambushed and killed many of the emperor's retainers and captured the Inca, Atahualpa. Although Caruatongo left an heir (named Alonso Chuplingon, after his Christian baptism), his brother, Caruarayco, succeeded him as headman following local customs. Pizarro himself recognized Caruarayco and confirmed his right to assume the authority of his father. Caruarayco took the name Felipe at his baptism, becoming the first Christian kuraka of Cajamarca. He remained a steadfast ally of the Spaniards during his lifetime, helping to convince the lords of the Chachapoyas people to submit to Spanish rule. Felipe Caruarayco was paramount lord of the people of Guzmango, in the province of Cajamarca, under the authority of the Spaniard, Melchior Verdugo. Pizarro had awarded Verdugo an encomienda in the region in 1 535. Documentation from that year described Felipe as the cacique principal of the province of Cajamarca and lord of Chuquimango, one of seven large lineages or guarangas (an administrative unit of one thousand households) that made up the polity. By 1543, however, Felipe was old and sick. His son, don Melchior Caruarayco, whom he favored to succeed him, was still too young to rule, so two relatives were designated as interim governors or regents: don Diego Zublian and don Pedro Angasnapon. Zublian kept this position until death in 1560, and then don Pedro appropriated for himself the title "cacique principal of the seven guarangas of Cajamarca", remaining in office until his death two years later. After his death, the people of Cajamarca asked the corregidor, don Pedro Juares de Illanez, to name don Melchior as their kuraka. After soliciting information from community elders, Illanez named him "natural lord and cacique principal of the seven guarangas of Cajamarca". As the paramount Andean lord of Cajamarca, don Melchior was responsible for the guaranga of Guzmango and two more parcialidades (lineages or other groupings of a larger community): Colquemarca (later Espiritu Santo de Chuquimango) and Malcaden (later San Lorenzo de Malcadan. This charge involved approximately five thousand adult males, under various lesser caciques; and, counting their families, the total population that he ruled approached fifty thousand. Most of these mountain people, who lived dispersed in more than five hundred small settlements, subsisted by farming and by herding llamas. Their tribute responsibilities included rotating labor service at the nearby silver mines of Chilete. During one of his many long trips down from the highlands to visit the nearest Spanish city, Trujillo, don Melchior was stricken by a serious illness. He prudently dictated his last will and testament before the local Spanish notary, Juan de Mata, on 20 June 1565. Coming as he did from a relatively remote area where very few Spaniards resided, his will reflects traditional Andean conceptions of society and values before they were fundamentally and forever changed. This is evident in the care he took to list all of his retainers. He claimed ten potters in the place of Cajamarca, a mayordomo or overseer from the parcialidad of Lord Santiago, a retainer from the parcialidad of don Francisco Angasnapon, and a beekeeper who lived near a river. In the town of Chulaquys, his followers included a lesser lord (mandoncillo) with jurisdiction over seven native families. At the mines of Chilete, he listed twenty workers who served him. Don Melchior also claimed six servants with no specific residence and at least twenty-four corn farmers and twenty- two pages in the town of Contumasa. Nine different subjects cared for his chili peppers and corn either in Cascas or near the town of Junba (now Santa Ana de Cimba?). He also listed the towns of Gironbi and Guaento, whose inhabitants guarded his coca and chili peppers; Cunchamalca, whose householders took care of his corn; and another town called Churcan de Cayanbi. Finally, he mentioned two towns that he was disputing with a native lord whose Christian name was don Pedro. In total, don Melchior claimed jurisdiction over a minimum of 102 followers and six towns, including the two in dispute. This preoccupation of don Melchior with listing all of his retainers shows how strong Andean traditions remained in the Cajamarca region, even thirty years after the Spanish invasion. Among the indigenous peoples, numbers of followers denoted tangible wealth and power. An Andean chronicler, Felipe Guaman Poma de Ayala, wrote that lords "will gain rank if the numbers [of their subjects] multiply according to the law of the dominion over Indians. And, if their numbers decline, they too lose [status]". This concept of status was the same one held in the Inca system. The hatun curaca or huno apo, lord of ten thousand households, ranked higher than a guaranga curaca, the lord of one thousand. The latter dominated the lord of one hundred Indians, a pachaca camachicoc, who in turn was superior to the overseers (mandones and mandoncillos) with responsibility for as few as five households. Don Melchior, as a chief of seven guarangas, had jurisdiction over other lesser lords, who themselves ruled individual lineages.

Geography
Cajamarca is situated at 2750 m (8900 ft) above sea level on an inter-Andean valley irrigated by three main rivers: Mashcon, San Lucas and Chonta; the former two join together in this area to form the Cajamarca river.

Cityscape

Architecture

The style of ecclesiastical architecture in the city differs from other Peruvian cities due to the geographic and climatic conditions. Cajamarca is further north with a milder climate; the colonial builders used available stone rather than the clay of used in the coastal desert cities.

Cajamarca has six Christian churches of Spanish colonial style: San Jose, La Recoleta, La Immaculada Concepcion, San Antonio, the Cathedral and El Belen. Although all were built in the seventeenth century, the latter three are the most outstanding due to their sculpted facades and ornamentation.

The facades of these three churches were left unfinished, most likely due to lack of funds. The façade of the Cathedral is the most elegantly decorated, to the extent that it was completed. El Belen has a completed façade of the main building, but the tower is half finished. The San Antonio church was left mostly incomplete.

Church of Belen
This church consists of a single nave with no lateral chapels. Its facade is the most complete of the three, as it was the first to be designed and built.

Cathedral of Cajamarca
Originally designated to be a parish church, the cathedral took 80 years to construct (1682–1762); the façade remains unfinished. The Cathedral shows how colonial Spanish influence was introduced in the Incan territory.

Side Portals: The side portals are made of pilasters on corbels. It also bears the royal escutcheon of Spain. The portal is considered to have a seventeenth-century character, found in the rectangular emphasis of the design.

Plan: The plan of the cathedral is based on a basilica plan, (with a single apse, barrel vaults in the nave, a transept and sanctuary), but the traditional dome over the crossing has been omitted.

Façade: The façade is noted for the detailing of its sculptures and the artistry in carving. Decorative details include grapevines carved into the spiral columns of the cathedral, with little birds pecking at the grapes. The frieze in the first story is composed of rectangular blocks carved with leaves. The detail of the main portal extends to flower pots and cherubs' heads next to pomegranates. "The façade of Cajamarca Cathedral is one of the remarkable achievements of Latin American art."

San Antonio
Construction began in 1699, with the original plans made by Matias Perez Palomino. This church is similar in plan to the Cathedral, but the interiors are quite different. San Antonio is a significantly larger structure and has incorporated the large dome over the crossing. Features of the church include large cruciform piers with Doric pilasters, a plain cornice, and stone carved window frames.

Façade: This façade is the most incomplete. While designed in a style similar to that of the cathedral, it is a simplified version.

Climate
Cajamarca has a subtropical highland climate (Cwb, in the Köppen climate classification) which is characteristic of high elevations at tropical latitudes. This city presents a semi-dry, temperate, semi-cold climate with presence of rainfall mostly in spring and summer (from October to April) with little or no rainfall the rest of the year.

Daily average temperatures have a great variation, being pleasant during the day but cold during the night and dawn. January is the warmest month, with an average maximum temperature of 72 °F (22 °C) and an average minimum of 45 °F (7 °C). The coldest months are June and July, both with an average maximum of 71 °F (21 °C) but with an average minimum of 38 °F (3 °C). Frosts may occur but are less frequent and less intense than in the southern Peruvian Andes.

Demographics
In recent years, the city has experienced a high rate of immigration from other provinces in the region and elsewhere in Peru, mainly due to the mining boom. This phenomenon has caused the city's population to increase considerably, from an estimated 80,931 in 1981 to an estimated 283,767 in 2014, an increase of almost three times the population for 33 years. Likewise, the city has recently entered into a conurbation process with the town of Baños del Inca (which by 2014 has more than 20,000 inhabitants in the urban area) and with some populated centers close to these cities. According to INEI, projections exist for the urban conglomerate to reach 500,000 inhabitants by 2030.

Economy
Cajamarca is surrounded by a fertile valley, which makes this city an important center of trade of agricultural goods. Its most renowned industry is that of dairy products. Of the 1.2 million tons of milk Peru produces a year, most of it comes from the Cajamarca department. There are 30,000 registered milk producers in Cajamarca and over 503,000 liters of milk are produced each day, which makes Cajamarca the most important dairy and cheese-making region in the country. The principal cheeses produced are:

* Mantecoso, made from a fresh curd known as quesillo that has been manufactured for decades in rural Cajamarca. Mantecoso has become the 'typical' cheese and most popular cheese of the area.

* Queso andino tipo suizo (Andean Swiss-type cheese), a hard cheese derived from technology imported by a Swiss project supporting rural cheese dairies.

* Queso fresco, a generic fresh cheese without a special identity. This is a curd, a little more salted than the quesillo, and is sold in mounds of 2 or 3 kg.

In 1998, cheese makers in Cajamarca joined forces to form a cheese-makers' association. Thus in September 1999, a group of 39 small and medium-scale enterprises (SME) got together and created the Asociación de Productores de Derivados Lácteos (APDL), Cajamarca's official cheese-makers' association focusing on mantecoso cheese. APDL then applied to the National Institute for the Defense of Competition and Protection of Intellectual Property (INDECOPI) for a collective trademark, "Poronguito," and it was granted in 2000.

Yanacocha is an active gold mining site 45 km north of Cajamarca, which has boosted the economy of the city since the 1990s.

Transportation
The only airport in Cajamarca is Armando Revoredo Airport located 3.26 km northeast of the main square. Cajamarca is connected to other northern Peruvian cities by bus transport companies.

The construction of a railway has been proposed to connect mining areas in the region to a harbor in the Pacific Ocean.

Education
Cajamarca is home of one of the oldest high schools in Peru: San Ramon School, founded in 1831. Some of the largest, most important schools in the city include Marcelino Champagnat School, Cristo Rey School, Santa Teresita School, and Juan XXIII School.

Cajamarca is also a centre of higher education in the northern Peruvian Andes. The city hosts two local universities: Universidad Nacional de Cajamarca (National University of Cajamarca), a public university, while Universidad Antonio Guillermo Urrelo is a private one. Five other universities have branches in Cajamarca: Universidad Antenor Orrego, Universidad San Pedro, Universidad Alas Peruanas, Universidad Los Angeles de Chimbote and Universidad Privada del Norte.

Culture
Cajamarca is home to the annual celebration of Carnaval, a time when the locals celebrate Carnival before the beginning of Lent. Carnival celebrations are full of parades, autochthonous dances and other cultural activities. A local Carnival custom is to spill water and/or some paint among friends or bypassers. During late January and early February this turns into an all-out water war between men and women (mostly between the ages of 6 and 25) who use buckets of water and water balloons to douse members of the opposite sex. Stores everywhere carry packs of water balloons during this time, and it is common to see wet spots on the pavement and groups of young people on the streets looking for "targets".

Notable people from Cajamarca
 Carlos Castaneda:(1925–1998) Author and anthropologist.
 :es:Lorenzo Iglesias:(1844–1885) Independence hero.
 Mariano Ibérico Rodríguez:(1892–1974) Philosopher.
 :es:Rafael Hoyos Rubio:(1924–1981) General.
 Fernando Silva Santisteban:(1929–2006) Anthropologist.
 :es:Andrés Zevallos de la Puente:(1916–2017) Painter.
 Mario Urteaga Alvarado:(1875–1957) Painter.
 :es:Camilo Blas (José Alfonso Sánchez Urteaga):(1903–1985) Painter, and member of the "Grupo Norte" intellectual community of Peru.
 Amalia Puga de Losada:(1866–1963) Writer and poet.
 José Gálvez Egúsquiza:(1819–1866) War hero from the Battle of Callao.
 :es:Toribio Casanova:(1926–1867) Founder of the Cajamarca region.
 :es:Aurelio Sousa y Matute:(1860–1925) Politician who served as minister, deputy and senator.

See also
 Spanish conquest of Peru
 Yanacocha
 Yanantin

References

Further reading
 Conquest of the Incas. John Hemming, 1973.

External links

 Cajamarca map
 Cajamarca information, photos and travel
 Miracle Village International a charity that works in Cajamarca with
 Villa Milagro
 Davy College

Populated places in the Cajamarca Region
Cajamarca Region
Cities in Peru
15th-century establishments in the Inca civilization
Populated places established in the 15th century
16th-century disestablishments in the Inca civilization
1533 establishments in the Spanish Empire
Populated places established in 1533
Regional capital cities in Peru

Cajamarca


KID eller kid har flere betydninger:
 Kunstindeks Danmark
 Et kid er en ung ged
 KID (virksomhed), en forkortelse af Kindle Imagine Develop, var en japansk spiludvikler
 KID-nummer, et nummer der anvendes ved betaling af regninger i Norge
 Kultur- og Idrettsbygg, et kommunalt foretagende i Oslo i Norge
 K.I.D (band) er et canadisk indie rockband
 K.I.D. (musiker), et disco-projekt af Geoff Bastow
 Kid Capri (født 1967), amerikansk dj og rapper
 Kid Carpet, britisk musiker fra Bristol
 Kid Crème (født 1974), house-musikproducer og dj
 Kid Cudi (født 1984), amerikansk rapper
 Kid Jensen (født 1950; David Jensen), canadisk-britisk radio-dj
 Kid Ory (1886–1973), amerikansk jazz-trækbasunist og bandleder
 Kid Rock (født 1971), amerikansk sanger
 Kid Creole (født 1950), amerikansk musiker og leder af Kid Creole and the Coconuts

KID


ييلوفو  هي مدينة في مقاطعة بيرم كراي في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 5502 نسمة.

مراجع

مدن بيرم كراي

ييلوفو (بيرم)


A engenharia de características ou extração de características ou descoberta de características é o processo de usar o conhecimento do domínio para extrair características (informações, propriedades, atributos) de dados brutos. A motivação é usar esses recursos extras para melhorar a qualidade dos resultados de um processo de aprendizado de máquina, em comparação com o fornecimento apenas de dados brutos para o processo de aprendizado de máquina.

Processo
O processo de engenharia de características é:

 Brainstorming ou teste de características
 Decisão de quais características criar
 Criação das características
 Testando o impacto das características identificadas na tarefa
 Melhoria das características, se necessário
 Repetição

Características construídas típicas
A lista a seguir fornece algumas maneiras típicas de fabricar características úteis

 Transformações numéricas (como calcular frações ou mudar a escala)
 Codificação de categorias como one-hot-encoder ou ou target-encoder (para dados categóricos)
 Agrupamento
 Valores agregados por grupos
 Análise de componentes principais (para dados numéricos)
 Construção de características: construir novos parâmetros "físicos", baseados no conhecimento, relevantes para o problema. Por exemplo, em física, a construção de números adimensionais, como número de Reynolds em dinâmica de fluidos, o número de Nusselt em transferência de calor, o número de Arquimedes em sedimentação, a construção de primeiras aproximações da solução, como resistência analítica de soluções de materiais em mecânica, etc.

Relevância
As características variam em importância. Mesmo características relativamente insignificantes podem contribuir para um modelo. A seleção de características pode reduzir o número de características para evitar que um modelo se torne muito específico para o conjunto de dados de treinamento (overfitting).

Explosão
A explosão de características ocorre quando o número de características identificadas cresce de forma inadequada. Causas comuns incluem:

 Modelos de recursos - a implementação de modelos de características em vez de codificar novas características
 Combinações de características - combinações que não podem ser representadas por um sistema linear

A explosão de características pode ser limitada por meio de técnicas como: regularização, métodos de kernel e seleção de características.

Automação
A automação da engenharia de características é um tópico de pesquisa que remonta à década de 1990. Desde 2016 estão disponíveis comercialmente softwares de aprendizado de máquina que incorporam engenharia de características automatizada. A literatura acadêmica relacionada pode ser dividida em dois tipos:

 O aprendizado de árvore de decisão multi-relacional (MRDTL, na sigla em inglês) usa um algoritmo supervisionado que é semelhante a uma árvore de decisão.
 Deep Feature Synthesis usa métodos mais simples.

Aprendizado de árvore de decisão multi-relacional (MRDTL)
O MRDTL gera características na forma de consultas SQL adicionando cláusulas sucessivamente às consultas. Por exemplo, o algoritmo pode começar comSELECT COUNT(*) FROM ATOM t1 LEFT JOIN MOLECULE t2 ON t1.mol_id = t2.mol_id GROUP BY t1.mol_idA consulta pode ser refinada sucessivamente adicionando condições, como "WHERE t1.charge <= -0,392".

No entanto, a maioria dos estudos de MRDTL baseiam as implementações em bancos de dados relacionais, o que resulta em muitas operações redundantes. Essas redundâncias podem ser reduzidas usando técnicas como propagação de id de tupla. A eficiência pode ser aumentada usando atualizações incrementais, o que elimina redundâncias.

Implementações de código aberto
Existem várias bibliotecas e ferramentas de código aberto que automatizam a engenharia de características em dados relacionais e séries temporais:

 featuretools é uma biblioteca Python para transformar séries temporais e dados relacionais em matrizes de recursos para aprendizado de máquina.
 OneBM ou One-Button Machine combina transformações de características e seleção de características em dados relacionais com técnicas de seleção de características.

 A comunidade getML é uma ferramenta de código aberto para engenharia de características automatizada em séries temporais e dados relacionais. É implementada em C/C++ com uma interface Python. Demonstrou ser pelo menos 60 vezes mais rápido que tsflex, tsfresh, tsfel, featuretools ou kats.
 tsfresh é uma biblioteca Python para extração de características em dados de séries temporais. Ela avalia a qualidade das características usando testes de hipóteses.
 tsflex é uma biblioteca Python de código aberto para extrair características de dados de séries temporais. Apesar de ser 100% escrito em Python, demonstrou ser mais rápida e mais eficiente em termos de memória do que tsfresh, seglearn ou tsfel.
 seglearn é uma extensão para dados de séries temporais sequenciais e multivariados para a biblioteca em Python scikit-learn.
 tsfel é um pacote em Python para extração de características em dados de séries temporais.
 kats é um kit de ferramentas Python para analisar dados de séries temporais.

Síntese profunda de características
O algoritmo de síntese profunda de características (DFS) venceu 615 de 906 equipes humanas em uma competição.

Repositório de características
O Feature Store é um repositório onde as características são armazenadas e organizadas com o propósito explícito de serem usadas para treinar modelos (por cientistas de dados) ou fazer previsões (por aplicativos que possuem um modelo treinado). É um local central onde você pode criar ou atualizar grupos de características criadas a partir de várias fontes de dados diferentes ou criar e atualizar novos conjuntos de dados desses grupos de características para treinar modelos ou para uso em aplicativos que não desejam calcular as características, mas apenas recuperá-las quando precisar delas para fazer previsões.

Um repositório de características inclui a capacidade de armazenar código usado para gerar características, aplicar o código a dados brutos e fornecer essas características a modelos mediante solicitação. Características úteis incluem controle de versão de características e políticas que regem as circunstâncias em que as características podem ser usadas.

Os repositórios de características podem ser ferramentas de software independentes ou incorporadas a plataformas de aprendizado de máquina.

Ver também

 Covariável
 Transformação de dados
 Extração de características
 Aprendizado de características
 Truque de hash
 Método do kernel
 Lista de conjuntos de dados para pesquisa em aprendizado de máquina
 Mapeamento do espaço

Referências

Leitura adicional

Análise de dados
Aprendizagem de máquina

Engenharia de características


La Novilon Euregio Cup es una carrera ciclista femenina holandesa que se disputa en la provincia de Drenthe; aunque no tiene fecha fija se encuadra en el mismo programa de competiciones consecutivas disputadas en Drenthe entre un jueves y un domingo, tres femeninas y dos masculinas, sin ningún orden predeterminado de un año a otro.

Se creó en 1998 con el nombre de Novilon Internationale Damesronde van Drenthe siendo de categoría 1.9.1. Entre 2003 y 2006 pasó a ser carrera de tres etapas siendo de categoría 2.9.1 (máxima categoría del profesionalismo para carreras por etapas) renombrándose esa categoría en 2005 por la 2.1 manteniendo la carrera dicho estatus. En 2006 volvió a ser carrera de una sola etapa siendo de categoría 1.1. Cambió su nombre por el de Novilon Eurocup Ronde van Drenthe entre 2008 y 2011, siendo en 2011 una carrera amateur (aunque siguieron participando corredoras de primer nivel). Pasando en 2012 al nombre actual.

Tiene unos 140 km de trazado, unos 60 km menos que el Tour de Drenthe masculino cuando es carrera de un día aunque con similares características.

Palmarés
En amarillo: edición amateur.

Palmarés por países

Véase también
 Tour de Drenthe
 Drentse Acht van Westerveld
 Dwars door Drenthe

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial
 Novilon Euregio Cup (sitiodeciclismo.net) (hasta 2009)
 Novilon Euregio Cup (sitiodeciclismo.net) (desde 2012)
 Novilon Euregio Cup (cqranking.com)

Competiciones de ciclismo profesionales femeninas
Competiciones de ciclismo de los Países Bajos
Ex competiciones de ciclismo femeninas amateur
Deporte de la provincia de Drenthe
Ciclismo en 1998
Países Bajos en 1998

Novilon Euregio Cup


Grüb ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Wettringen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Dorf liegt in Tallage des Arzbacher Mühlbachs (im Unterlauf Waldhausener Mühlbach genannt), einem rechten Zufluss der Wörnitz, umgeben von bewaldeten Erhebungen der Schillingsfürst-Wettringer Hardt, die Teil der Frankenhöhe ist. Im Nordosten ist es die Obergailnauer Forst, im Westen der Hagen und im Süden der Eichenschlag. Im Südwesten grenzt das Brunnenfeld an.

Die Kreisstraße AN 16 führt nach Arzbach (1,5 km östlich) bzw. nach Wettringen zur Staatsstraße 2247 (2 km nordwestlich). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Theuerbronn (1,8 km südwestlich).

Geschichte
1800 gab es in dem Ort sechs Haushalte, von denen drei der Reichsstadt Rothenburg und drei der Markgrafschaft Ansbach untertan waren.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Grüb dem Steuerdistrikt Erzberg und der Ruralgemeinde Wettringen zugewiesen.

Bodendenkmal
 Burgstall Grüb

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Peter und Paul (Wettringen) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Laurentius (Bellershausen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Wettringen, Mittelfranken)
Ort im Landkreis Ansbach
Dorf

Grüb (Wettringen)


Elli Lambridi (în , ) a fost o profesoară, filozoafă, scriitoare și traducătoare greacă. Ea a fost una dintre inițiatoarele mișcării pentru drepturile femeilor..

Primii ani
Elli Lambridi s-a născut la Atena în 9 ianuarie 1896, fiind primul din cei patru copii ai lui Ioannis (1862-1914) și Sofia, născută Fotiadis (1862-1941). Tatăl ei, Ioannis Lambridis, avocat, jurnalist, savant și om politic, era originar din localitatea Doliana din Epir. Frații ei au fost Frixos (1898-1980) - avocat și scriitor, cunoscut sub pseudonimul Lambros Tasolambros -,  Eumenes (1900) - inginer constructor - și Niki (1901), care a murit la vârsta de doi ani de meningită.

În 1906 absolvă școala primară de patru clase și pe 6 iulie 1911 absolvă Liceul din Atena cu media 8.40/45 (foarte bun).

Studii
În septembrie 1911 începe studiile la Facultatea de Filosofie din Atena, secția de Filologie, pe care le absolvă în 1915. În timpul primului său an de studii a participat la cursurile predate de Gr. Vernardaki, Sp. Lambros, Spyr. Sakellaropoulos, Nik. Politis, Marg. Evanghelidis, H. Tsounta, Sp. Bazis, C. Hadjidakis.

Din 1910 până în 1915 a studiat muzica și pianul la Conservatorul din Atena, cu profesorii Ludwig von Wassenhoven, Jose de Bustinduy, Avra Theodoropoulou ș.a.

Pe 10 august 1915 primește o bursă în Germania pentru a-și continua studiile, dar cu toate acestea, nu poate să o primească deoarece nu a obținut încă diploma. The following year the existence nenomismenin on degree of literature in the Faculty dokimasian on 3 mai 1916, claimed the degree of "very good" (Acknowledgment Rector to date. 08.08.1916 and no. 4803). În anul următor obține licența în literatură și filosofie cu calificativul "Foarte bun" (Certificatul de absolvire nr. 4803 din 8 august 1916).

Pe 2 iulie 1916 comisia decide să-i reînnoiască aprobarea bursei pentru a pleca la Universitatea din Zurich. Pe 17 octombrie 1916 a intrat la Universitatea din Zurich. Până la 31 mai 1919 a studiat filosofia cu profesorii Willy Freytag, Gotthold F. Lipps, Arthur Wreschner, Hans Stettbacher, Av. Eleutheropoulos etc. Își completează studiile în semestrul de primăvară din 1919 și trece examenul oral necesar pentru obținerea titlului de doctor în filozofie în luna iulie a aceluiași an. Își susține teza de doctorat cu titlul Die Erkenntnisprinzipien bei Aristoteles [=Principiile gneseologice ale lui Aristotel], cu calificativul Magna cum laude. După tipărirea obligatorie a tezei de doctorat în 175 de copii, primește titlul de doctor în filosofie pe 22 februarie 1920.

La 25 octombrie 1918 primește o nouă bursă de această dată în Marea Britanie pour étudier l'organisation scolaire des écoles féminines en général et du English Teachers College spécialement. Se duce în Anglia și participă la cursuri la Training College din Londra, în semestrul de iarnă 1919-1920.

Relații de dragoste
În perioada 1916-1917 l-a întâlnit la Zurich pe Michele Gounalaki, prieten al lui Nikos Kazantzakis, de care s-a îndrăgostit. Relația lor nu s-a încheiat cu o căsătorie așa cum își dorea.

În octombrie 1917 scriitorul Nikos Kazantzakis a ajuns la Zurich pentru a-l vizita pe prietenul său, consulul Yannis Stavridakis. Kazantzakis a cunoscut-o pe Elli Lambridi și între cei doi a existat o relație de dragoste. Au călătorit timp de o lună în diferite părți ale Elveției. Relația lor s-a încheiat la sfârșitul anului 1918.

În Istanbul, la începutul anilor 1920, îl întâlnește și intră într-o aventură amoroasă cu viitorul ei soț Konstantinos Stylianopoulos, consilier pe probleme de educație al comisarului grec din același oraș și director al revistei Νέα Αγωγή, originar din Izmir. Pe 24 august 1922 a avut loc căsătoria lor la Biserica Sfânta Sofia din Londra. Pe 23 octombrie 1923 s-a născut singurul copil al cuplului. În curând căsătoria lor va da semne de disoluție. În vara anului 1924 Elli Lambridi și-a botezat fiica la Atena, în reședința familiei, dându-i numele Niki, numele surorii sale care murise du doi ani în urmă. Relația cu Stylianopoulos se va încheia în cele din urmă, pe 17 aprilie 1928 printr-un divorț pronunțat la Atena.

În timpul studiilor la Universitate (1911-1915) l-a cunoscut pe Yannis Miliadis, viitor arheolog, iar relația dintre ei a evoluat de la o simpatie reciprocă la o relație de dragoste, în 1925. Relația lor va avea fluctuații mari (și o întrerupere din cauza reîntâlnirii cu N. Kazantzakis în 1927), dar va continua până în 1929. În 1927 a fost cerută în căsătorie de Yannis Miliadis, dar a refuzat din moment ce în primăvara anului 1927 a început a doua poveste de dragoste cu N. Kazantzakis, care va dura iarăși doar câteva luni.

În 1937 fostul soț K. Stilianopoulos cere  tutela legală a lui Nikis. Elli Lambridi câștigă procesul. În același an are o poveste de dragoste cu Athanasios Roussopoulos, profesor la Politehnică. Relația lor se va încheia după câteva luni, în 1938.

Activitatea profesorală
Din septembrie 1923 până în 1928 lucrează la Colegiul American pentru Fete din Paleo Faliro (Atena).

Din 1937 până în 1939 predă cursuri de filosofie în sala Αskraiou. Aceste cursuri au fost tipărite mai târziu, în 1962, cu titlul Introducere în Filosofie I.

În această perioadă apar primele simptome ale problemelor de vedere, datorate sângerării la nivelul retinei de la ochiul drept.

În septembrie 1959 este anulat actul prin care i se retrăsese cetățenia greacă, confirmat de cei cinci membri ai Curții de Apel. În iunie 1960 se întoarce în Grecia.

Moartea
Moare la 28 ianuarie 1970, după o grea suferință.

Pe 8 martie 2017, Fundația Parlamentului grec pentru Parlamentarism și Democrație, cu ocazia festivităților organizate de Ziua Internațională a femeii și în contextul ciclului de evenimente dedicate persoanelor demne de respect, a organizat un eveniment dedicat memoriei și activității lui Elli Lambridi.

Referințe

Bibliografie
 Γαρίτσης, Κων., Βιο- Εργογραφικά για την Έλλη Λαμπρίδη (1896-1970), Ακαδημία Αθηνών, Αθήνα 2017, 512 σελ. ISBN 978-960-404-322-4
 Λαμπρίδη, Έλλη, Επιστολές προς Ν. Καζαντζάκη, Δ. Καπετανάκη, Π. Πρεβελάκη, Γ. Σεφέρη, Α. Σικελιανό (επιμ. Κων. Γαρίτσης), Έμβρυο, Αθήνα 2016, 208 σελ. ISBN 978-960-8002-93-7
 Λαμπρίδη, Έλλη, Σημειώματα στην Οδύσσεια του Ν. Καζαντζάκη, (επιμέλεια & επίμετρο Κων. Γαρίτσης), Έμβρυο, Αθήνα 2017, 224 σελ. ISBN 978-618-5252-02-1
 Λαμπρίδη, Έλλη, Νίκη, Δίφρος, Αθήνα 1960, 230 σελ.
 Παλαιολόγου, Π.-Μ., «Η Φιλοσοφική Βιβλιοθήκη Έλλης Λαμπρίδη της Ακαδημίας Αθηνών», Σύγχρονη Βιβλιοθήκη 4-5 (Νοέ. 2000), 31-32.

Legături externe
 ΦΡΑΓΚΙΣΚΗ ΑΜΠΑΤΖΟΠΟΥΛΟΥ, Έλλη Λαμπρίδη: Η πρώτη Ελληνίδα φιλόσοφος, εφ. Τα Νέα (21/12/1999): Αφιέρωμα, Ο ελληνικός 20ός αιώνας: τα πρόσωπα
 Εθνικό Κέντρο Βιβλίου (ΕΚΕΒΙ)
 ΧΡΙΣΤΙΝΑ ΣΙΝΟΥ, Έλλη Λαμπρίδη: η πρώτη Ελληνίδα φιλόσοφος του 20ού αιώνα, The Books' Journal, τ. 17, Μάρτιος 2012.

Nașteri în 1896
Decese în 1970
Scriitori greci

Elli Lambridi


An Helictotrichon cincinnatum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Michele Tenore, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Martin Röser. An Helictotrichon cincinnatum in nahilalakip ha genus nga Helictotrichon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Helictotrichon

Helictotrichon cincinnatum


Amphiasma, biljni rod iz porodice broćevki smješten u tribus Spermacoceae, dio potporodice Rubioideae. pripada mu sedam vrsta trajnica ili manjeg grmlja iz Afrike

Vrste
 Amphiasma benguellense (Hiern) Bremek.
 Amphiasma divaricatum (Engl.) Bremek.
 Amphiasma luzuloides (K.Schum.) Bremek.
 Amphiasma merenskyanum Bremek.
 Amphiasma micranthum (Chiov.) Bremek.
 Amphiasma redheadii Bremek.
 Amphiasma robijnsii Bremek.

Izvori

Rubioideae

Amphiasma


Las elecciones generales de Paraguay de 1958 tuvieron lugar el domingo 9 de febrero del mencionado año con el objetivo de renovar la presidencia de la República para el período 1958-1963, así como los 60 escaños de la Cámara de Diputados. Aunque no se conocen registros de votantes, se estima que la cantidad de ciudadanos registrados para sufragar ascendía a 310.000, de una población de más de 1.655.000 habitantes. Las mujeres no tenían derecho a voto, ni podían ser electas.

Fueron las segundas elecciones desde el golpe de Estado de 1954, que llevó a la instauración de la dictadura de Alfredo Stroessner, así como las últimas en la historia del país en las que Asociación Nacional Republicana - Partido Colorado (ANR-PC) fue el único partido político legal del país. Stroessner, que cumplía un mandato acortado de cuatro años para culminar el período inconcluso del derrocado presidente, Federico Chaves, se presentó a la reelección para un segundo mandato. Para entonces, ya había aplastado a la mayoría de su oposición interna, por lo que fue el único candidato en disputar la contienda. La ANR-PC presentó también una lista única de candidatos para la Cámara de Diputados, cuyos miembros ejercían mandato desde 1953. Al no haber oposición alguna, el oficialismo ganó sin oposición tanto la presidencia como la totalidad de los escaños, siendo juramentados el 15 de agosto.

Además de ser la última elección del período unipartidista (1947-1963), fue la última ocasión en la que solo los ciudadanos varones pudieron votar. El 5 de julio de 1960, se aprobó la Ley N.º 704 "De los derechos políticos de la mujer", que establecía el sufragio universal y la igualdad de condiciones de elección para hombres y mujeres por primera vez en la historia paraguaya. Además, los partidos políticos de oposición fueron nominalmente legalizados. Sin embargo, las circunstancias políticas del país no variaron, y en la práctica el país continuó siendo una dictadura personalista, con Stroessner detentando el poder hasta su derrocamiento en febrero de 1989.

Antecedentes
Tras encabezar una sublevación exitosa contra el gobierno de Federico Chaves, en medio de una persistente inestabilidad política dentro del régimen de partido único del Partido Colorado, Alfredo Stroessner resultó elegido presidente de Paraguay sin oposición alguna. Aunque tanto él como el presidente provisional durante su elección, Tomás Romero Pereira, declararon haber realizado el golpe para poner fin a los abusos e injusticias durante el gobierno de Chaves, Stroessner procedió nada más asumir a instaurar un régimen más autoritario y represivo que el anterior. Poco después de jurar el cargo, decretó el estado de sitio, lo que le permitió suspender las libertades civiles. Las disposiciones sobre el estado de sitio permitieron al gobierno arrestar y detener a cualquier persona indefinidamente sin juicio, así como prohibir las reuniones públicas y las manifestaciones. El nuevo gobierno, de carácter ferozmente anticomunista, renovó el estado de sitio cada noventa días durante los siguientes años, y justificó su represión como una medida necesaria para proteger al país. De cara a las elecciones de 1958, Stroessner, que tenía derecho a un segundo mandato según la constitución vigente, anunció su intención de presentarse a la reelección, habiendo aplastado toda oposición interna dentro del partido.

Sistema electoral
Bajo la ley electoral vigente, el presidente de la República del Paraguay, jefe de estado y gobierno del país, era electo por voto popular por simple mayoría de votos para un mandato de cinco años con posibilidad de una sola reelección inmediata. El Congreso era unicameral y cosnsistía en una Cámara de Diputados compuesta por 60 escaños, elegidos al mismo tiempo que la presidencia mediante un sistema de lista completa. Debido a que desde 1947 no había ningún partido de oposición legal, todas las elecciones habían sido con una lista única del Partido Colorado, tanto para la presidencia como para el poder legislativo, por lo que en la práctica las elecciones eran plesbicitarias.

Jornada electoral
La elección se realizó entre las 7:00, cuando se constituyeron las mesas receptoras de votación, hasta las 16:00 horas, cuando finalizó la jornada electoral. Durante este período, el estado de sitio fue parcialmente anulado, aunque se restauró horas después de finalizar la jornada. Stroessner votó en el colegio San José de Asunción, mismo lugar en el que emitió sufragio su Ministro del Interior, Edgar Insfrán. El escrutinio comenzó inmediatamente en cada mesa de votación.

Resultados

Referencias

Elecciones en Paraguay
Paraguay
Paraguay en 1958

Elecciones generales de Paraguay de 1958


Herta Konrad (* 6. Januar 1928 in Wien) ist eine österreichische Schauspielerin, die in den 1950er bis 1970er Jahren in Theater, Film und Fernsehen aktiv war.

Leben
Die Tochter eines Dolmetschers besuchte in ihrer Heimatstadt Wien das Max Reinhardt Seminar und begann ihre Bühnenlaufbahn 1947 am Volkstheater. Bis 1950 trat Konrad an den Wiener Kammerspielen auf, bevor sie im selben Jahr nach Bonn wechselte. In den 1950er bis 1970er Jahren spielte sie vor allem an Münchner Bühnen, unter anderem am Intimen Theater und an der Kleinen Komödie.

Nach ihrem Wechsel nach München trat Konrad auch in Filmen auf. Sie war in Heimatfilmen, Lustspielen und heiteren Alltagsgeschichten in Nebenrollen zu sehen, so etwa als Stubenmädchen, als junge und ein wenig naive Frau oder als muntere Tochter. Von 1962 bis in die 1970er Jahre wirkte Konrad in Fernsehproduktionen mit.

Filmografie (Auswahl)
 1952: Im weißen Rößl
 1954: Dieses Lied bleibt bei dir
 1956: Von der Liebe besiegt
 1956: Pulverschnee nach Übersee
 1957: Ober, zahlen!
 1957: Heiraten verboten
 1958: Heiratskandidaten
 1958: Nick Knattertons Abenteuer
 1960: Hohe Tannen
 1960: Schön ist die Liebe am Königssee
 1961: So liebt und küßt man in Tirol
 1962: Streichquartett
 1962: Der Rosenstock
 1962: Einen Jux will er sich machen
 1963: Das Kriminalmuseum – Die Frau im Nerz
 1963: Interpol greift ein – Der Trick mit dem Schlüssel
 1963: Orden für die Wunderkinder
 1963: Ein besserer Herr
 1964: Die fünfte Kolonne – Schattenspiel
 1964: Die drei Scheinheiligen
 1964: Das Kriminalmuseum – Der Fahrplan
 1964: Maibritt, das Mädchen von den Inseln
 1964: Kommissar Freytag: Achtung – Reifenstecher
 1965: Mike Moltos Musik-Magazin
 1965: Das Kriminalmuseum – Der Brief
 1966: Guten Abend
 1967: Das Kriminalmuseum – Die Reisetasche
 1967: Wie lernt man Liebe?
 1967: Sie schreiben mit – Die rosa Bluse
 1967: Jetzt schlägt's dreizehn
 1968: Der Unbekannte aus der Seine
 1968: Detektiv Quarles
 1971: Der Kurier der Kaiserin (eine Folge)
 1971: Zwischenspiel oder Die neue Ehe
 1972: Nachsaison
 1978: Der Anwalt (eine Folge)

Weblinks

Literatur
 Johann Caspar Glenzdorf: Glenzdorfs internationales Film-Lexikon. Biographisches Handbuch für das gesamte Filmwesen. Band 2: Hed–Peis. Prominent-Filmverlag, Bad Münder 1961, , S. 879.

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Österreicher
Geboren 1928
Frau

Herta Konrad


Vered (, wéreḏ) est un mot hébreu signifiant littéralement « rose ».

Prénom
 Vered est un prénom hébreu féminin, équivalent du prénom Rose.

Patronyme
 Idan Vered (né en 1989), footballeur israélien.

Toponyme
 Vered Yeriho, colonie israélienne proche de Jéricho dans la vallée du Jourdain.

Vered


أسد الجزيرة، مسلسل كويتي تم تصويره في 2006 في الكويت وسوريا. يتكلم عن فترة حكم الشيخ مبارك الصباح في الفترة ما بين 1896 و 1915 وسرد لبعض الأحداث التي حدثت في تلك الفترة مثل استلام مبارك الحكم ومعركة الصريف ومعركة هدية وهجمات يوسف بن عبد الله الإبراهيم. يمثل دور الشيخ مبارك الممثل الكويتي محمد المنصور. كتب المسلسل شريدة المعوشرجي الأمين العام السابق لمجلس الأمة الكويتي ووزير الدولة السابق وأخرجه المخرج السوري باسل الخطيب. وقال محمد المنصور إنه يشعر باعتزاز بتمثيله لدور الشيخ مبارك وأن العمل قد بدأ بتصوير المسلسل بعد الحصول على الموافقة من الديوان الأميري، وقال باسل الخطيب إنه يتمنى عرض المسلسل لأنه أحد أهم المسلسلات الكويتية والتي تتكلم عن فترة مهمة في تاريخ الكويت، ولكن المسلسل قد مُنع من العرض في نفس العام.

شخصيات المسلسل
 محمد المنصور - في دور الشيخ مبارك الصباح.
 مازن الناطور - في دور عبد العزيز بن متعب بن عبد الله الرشيد.
 عبد الرحمن العقل - في دور يوسف الابراهيم.
 عبد المحسن النمر - في دور الشيخ سالم المبارك الصباح.
 خالد البريكي - في دور الشيخ جابر المبارك.
 محمد عبد الله الشطي - في دور الشيخ حمود بن صباح الصباح.
 حياة الفهد - في دور موضي العبيدي

مراجع

وصلات خارجية
 مسلسل أسد الجزيرة على موقع اليوتيوب

مسلسلات كويتية لم تعرض
مسلسلات تلفزيونية تاريخية كويتية

أسد الجزيرة (مسلسل)


Le dème d'Ágii Anárgyri, en  / Dímos Agíon Anargýron, ou dème des Saints-Anargyres, est un ancien dème du district régional de Kastoriá, en Macédoine-Occidentale, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Kastoriá.

Selon le recensement de 2011, la population du dème s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Macédoine-Occidentale
Ancien dème en Grèce

Dème d'Ágii Anárgyri (Kastoriá)


Paphiopedilum (gospina papučica), rod orhideja s juga i jugoistoka Azije i Malajskog otočja, dio je potporodice Cypripedioideae.

Postoji 107 priznatih vrsta, po životnom obliku uglavnom su hemikriptofiti, epifiti ili litofiti.

Ime gospina papučica odnosi se na rodove Paphiopedilum i Cypripedium.

Vrste

 Paphiopedilum acmodontum M.W.Wood
 Paphiopedilum adductum Asher
 Paphiopedilum agusii Cavestro
 Paphiopedilum anitanum Cavestro
 Paphiopedilum appletonianum (Gower) Rolfe
 Paphiopedilum areeanum O.Gruss
 Paphiopedilum argus (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum armeniacum S.C.Chen & F.Y.Liu
 Paphiopedilum × aspersum Aver.
 Paphiopedilum ayubianum (O.Gruss & Roeth) Koop. & O.Gruss
 Paphiopedilum barbatum (Lindl.) Pfitzer
 Paphiopedilum barbigerum Tang & F.T.Wang
 Paphiopedilum bellatulum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum braemii H.Mohr
 Paphiopedilum bullenianum (Rchb.f.) Pfitzer
 Paphiopedilum bungebelangi Metusala
 Paphiopedilum × burbidgei (Rchb.f.) Pfitzer
 Paphiopedilum callosum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum canhii Aver. & O.Gruss
 Paphiopedilum charlesworthii (Rolfe) Pfitzer
 Paphiopedilum ciliolare (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum coccineum Perner & R.Herrm.
 Paphiopedilum concolor (Lindl. ex Bateman) Pfitzer
 Paphiopedilum cornuatum Z.J.Liu, O.Gruss & L.J.Chen
 Paphiopedilum × cribbii Aver.
 Paphiopedilum × crossianum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum × dalatense Aver.
 Paphiopedilum dayanum (Lindl.) Stein
 Paphiopedilum delenatii Guillaumin
 Paphiopedilum dianthum Tang & F.T.Wang
 Paphiopedilum × dixlerianum Braem & Chiron
 Paphiopedilum dodyanum Cavestro
 Paphiopedilum druryi (Bedd.) Stein
 Paphiopedilum emersonii Koop. & P.J.Cribb
 Paphiopedilum × expansum J.T.Atwood
 Paphiopedilum exul (Ridl.) Rolfe
 Paphiopedilum fairrieanum (Lindl.) Stein
 Paphiopedilum × fanaticum Koop. & N.Haseg.
 Paphiopedilum fowliei Birk
 Paphiopedilum × frankeanum Rolfe
 Paphiopedilum gigantifolium Braem, M.L.Baker & C.O.Baker
 Paphiopedilum glanduliferum (Blume) Stein
 Paphiopedilum × glanzii O.Gruss & Perner
 Paphiopedilum glaucophyllum J.J.Sm.
 Paphiopedilum godefroyae (God.-Leb.) Stein
 Paphiopedilum gratrixianum Rolfe
 Paphiopedilum × grussianum H.S.Hua
 Paphiopedilum hangianum Perner & O.Gruss
 Paphiopedilum haynaldianum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum helenae Aver.
 Paphiopedilum hennisianum (M.W.Wood) Fowlie
 Paphiopedilum henryanum Braem
 Paphiopedilum herrmannii F.Fuchs & H.Reisinger
 Paphiopedilum hirsutissimum (Lindl. ex Hook.) Stein
 Paphiopedilum hookerae (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum × huangrongshuanum Petchl. & O.Gruss
 Paphiopedilum inamorii P.J.Cribb & A.L.Lamb
 Paphiopedilum insigne (Wall. ex Lindl.) Pfitzer
 Paphiopedilum intaniae Cavestro
 Paphiopedilum jackii H.S.Hua
 Paphiopedilum javanicum (Reinw. ex Lindl.) Pfitzer
 Paphiopedilum × kimballianum (Rchb.f.) Rolfe
 Paphiopedilum kolopakingii Fowlie
 Paphiopedilum lawrenceanum (Rchb.f.) Pfitzer
 Paphiopedilum × leeanum O.Gruss
 Paphiopedilum leucochilum (Rolfe) Fowlie
 Paphiopedilum liemianum (Fowlie) K.Karas. & K.Saito
 Paphiopedilum × littleanum (Anon.) Rolfe
 Paphiopedilum lowii (Lindl.) Stein
 Paphiopedilum lunatum Metusala
 Paphiopedilum × lushuiense Z.J.Liu & S.C.Chen
 Paphiopedilum malipoense S.C.Chen & Z.H.Tsi
 Paphiopedilum mastersianum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum × mattesii Pittenauer ex Roeth & O.Gruss
 Paphiopedilum micranthum Tang & F.T.Wang
 Paphiopedilum moquetteanum (J.J.Sm.) Fowlie
 Paphiopedilum myanmaricum Koop., Iamwir. & S.Laohap.
 Paphiopedilum nataschae Braem
 Paphiopedilum × nitens (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum niveum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum notatisepalum Z.J.Liu, Meina Wang & S.R.Lan
 Paphiopedilum ooii Koop.
 Paphiopedilum papilio-laoticus Schuit., Luang Aphay & Iio
 Paphiopedilum papuanum (Ridl.) L.O.Williams
 Paphiopedilum parishii (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum parnatanum Cavestro
 Paphiopedilum × petchleungianum O.Gruss
 Paphiopedilum philippinense (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum platyphyllum T.Yukawa
 Paphiopedilum × polystigmaticum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum × powellii Christenson
 Paphiopedilum × pradhanii Pradhan
 Paphiopedilum primulinum M.W.Wood & P.Taylor
 Paphiopedilum purpuratum (Lindl.) Stein
 Paphiopedilum qingyongii Z.J.Liu & L.J.Chen
 Paphiopedilum randsii Fowlie
 Paphiopedilum richardianum Asher & Beaman
 Paphiopedilum robinsonianum Cavestro
 Paphiopedilum rohmanii Cavestro & O.Gruss
 Paphiopedilum rothschildianum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum rungsuriyanum O.Gruss, Rungruang, Chaisur. & Dionisio
 Paphiopedilum sanderianum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum sangii Braem
 Paphiopedilum × sanjiangianum Petchl. & O.Gruss
 Paphiopedilum × schlechterianum O.Gruss
 Paphiopedilum schoseri Braem & H.Mohr
 Paphiopedilum × shipwayae Rolfe
 Paphiopedilum × siamense (Rolfe) Rolfe
 Paphiopedilum × sinovillosum Z.J.Liu & S.C.Chen
 Paphiopedilum spicerianum (Rchb.f.) Pfitzer
 Paphiopedilum stenolomum Z.J.Liu, O.Gruss & L.J.Chen
 Paphiopedilum stonei (Hook.) Stein
 Paphiopedilum sugiyamanum Cavestro
 Paphiopedilum sukhakulii Schoser & Senghas
 Paphiopedilum supardii Braem & Löb
 Paphiopedilum superbiens (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum × tamphianum Aver. & O.Gruss
 Paphiopedilum thaianum Iamwir.
 Paphiopedilum tigrinum Koop. & N.Haseg.
 Paphiopedilum tonsum (Rchb.f.) Stein
 Paphiopedilum tranlienianum O.Gruss & Perner
 Paphiopedilum × undulatum Z.J.Liu & S.C.Chen
 Paphiopedilum urbanianum Fowlie
 Paphiopedilum vejvarutianum O.Gruss & Roellke
 Paphiopedilum venustum (Wall. ex Sims) Pfitzer
 Paphiopedilum victoria-mariae (Sander ex Rolfe) Rolfe
 Paphiopedilum victoria-regina (Sander) M.W.Wood
 Paphiopedilum × vietenryanum O.Gruss & Petchl.
 Paphiopedilum vietnamense O.Gruss & Perner
 Paphiopedilum villosum (Lindl.) Stein
 Paphiopedilum viniferum Koop. & N.Haseg.
 Paphiopedilum violascens Schltr.
 Paphiopedilum wardii Summerh.
 Paphiopedilum wenshanense Z.J.Liu & J.Yong Zhang
 Paphiopedilum wentworthianum Schoser & Fowlie
 Paphiopedilum wilhelminae L.O.Williams
 Paphiopedilum × wuliangshanicum Z.J.Liu, O.Gruss & L.J.Chen
 Paphiopedilum × yingjiangense Z.J.Liu & S.C.Chen
 Paphiopedilum zulhermanianum'' Cavestro

Izvori

Cypripedioideae

Paphiopedilum


Le Retour de Fabiola (La Jubilada) est un film chilien réalisé par Jairo Boisier, sorti en 2012.

Synopsis
À 30 ans, Fabiola quitte le milieu de la pornographie et revient auprès de sa famille dans la maison dans laquelle elle a grandi.

Fiche technique
 Titre : Le Retour de Fabiola
 Titre original : La Jubilada
 Réalisation : Jairo Boisier
 Scénario : Jairo Boisier
 Photographie : Raul Heuty
 Montage : Luis Horta et Jairo Boisier
 Production : Jorge López Vidales
 Société de production : Escala Humana, Zapik Films et Forastero
 Société de distribution : Zootrope Films (France)
 Pays :
 Genre : Drame
 Durée : 84 minutes
 Dates de sortie :
 :
 :

Distribution
 Paola Lattus : Fabiola Neira
 Catalina Saavedra : Georgina Neira
 José Soza : Rogelio Neira
 Hernando Lattus : Tarantula
 Daniela Ramírez

Accueil
Noémie Luciani pour Le Monde qualifie le film de « récit sensible, soutenu par des choix esthétiques radicaux ». Pour Mathilde Blottière de Télérama « cette chronique à la tristesse feutrée brosse avec délicatesse le double portrait d'un Chili en crise et d'une femme en jachère ».

Notes et références

Liens externes

Film chilien sorti en 2012
Film dramatique chilien
Film sur la pornographie

Le Retour de Fabiola


Nađan Dumanić (Split, 29. lipnja 1962.), hrvatski pjesnik i prozaik, zavičajni povjesničar, humorist, aforist, karikaturist, skupljač usmenog narodnog blaga, po struci inženjer strojarstva.

Životopis
Rodio se je 1962. godine u Splitu. Završio je Gimnaziju Ćiro Gamulin. Na splitskom FESB-u stekao je naslov diplomiranog inženjera strojarstva. Radi kao profesor u Tehničkoj školi za strojarstvo i mehatroniku, Split. Splitski govor mu je nadahnuće za književni i znanstveni rad. Cijelog života piše poeziju i prozu na splitskom govoru. Zadnjih godina bavi se zavičajnom poviješću. Stalni je suradnik Radio Splita u humorističkoj emisiji Kad se smijah,  tad i bijah Mladena Vukovića. Dumaniću su radovi objavljivani u raznim tiskovinama. Nastupao je s čitajući vlastite uradke na brojnim priredbama i večerima humora. Splitski govor i običaje proučava i bilježi, sastavlja rječnike i zbirke splitskih frazema, piše aforizme, crta karikature. Član je udruge Marko Uvodić Splićanin zahvaljujući kojoj je splitski govor i dobio status zaštićene nematerijalne baštine. Pripremio je za objavu petnaest knjiga, a izdanje je dočekala zbirka čakavske poezije posvećena rodnom gradu Moja dica od besid (Splitu na dar).

Izvori

Životopisi, Split
Hrvatski pjesnici
Hrvatski književnici
Hrvatski karikaturisti
aforisti
Hrvatski povjesničari

Nađan Dumanić


Ostpreußenhalle ist
 eine Ausstellungshalle auf dem Messegelände (Berlin)
 die Ostpreußenhalle (Königsberg), eine 1938 gebaute Veranstaltungshalle in Königsberg (Preußen)

Ostpreußenhalle


The Security Account Manager (SAM) is a database file in Windows XP, Windows Vista, Windows 7, 8.1, 10 and 11 that stores users' passwords. It can be used to authenticate local and remote users. Beginning with Windows 2000 SP4, Active Directory authenticates remote users. SAM uses cryptographic measures to prevent unauthenticated users accessing the system.

The user passwords are stored in a hashed format in a registry hive either as an LM hash or as an NTLM hash. This file can be found in %SystemRoot%/system32/config/SAM and is mounted on HKLM/SAM and SYSTEM privileges are required to view it.

In an attempt to improve the security of the SAM database against offline software cracking, Microsoft introduced the SYSKEY function in Windows NT 4.0. When SYSKEY is enabled, the on-disk copy of the SAM file is partially encrypted, so that the password hash values for all local accounts stored in the SAM are encrypted with a key (usually also referred to as the "SYSKEY"). It can be enabled by running the syskey program. As of Windows 10 version 1709,  syskey was removed due to a combination of insecure security and misuse by bad actors to lock users out of systems.

Cryptanalysis
In 2012, it was demonstrated that every possible 8-character NTLM password hash permutation can be cracked in under 6 hours.
In 2019, this time was reduced to roughly 2.5 hours by using more modern hardware.

In the case of online attacks, it is not possible to simply copy the SAM file to another location. The SAM file cannot be moved or copied while Windows is running, since the Windows kernel obtains and keeps an exclusive filesystem lock on the SAM file, and will not release that lock until the operating system has shut down or a "Blue Screen of Death" exception has been thrown. However, the in-memory copy of the contents of the SAM can be dumped using various techniques (including pwdump), making the password hashes available for offline brute-force attack.

Removing LM hash
LM hash is a compromised protocol and has been replaced by NTLM hash. Most versions of Windows can be configured to disable the creation and storage of valid LM hashes when the user changes their password. Windows Vista and later versions of Windows disable LM hash by default. Note: enabling this setting does not immediately clear the LM hash values from the SAM, but rather enables an additional check during password change operations that will instead store a "dummy" value in the location in the SAM database where the LM hash is otherwise stored. (This dummy value has no relationship to the user's password - it is the same value used for all user accounts.)

Related attacks
In Windows NT 3.51, NT 4.0 and 2000, an attack was devised to bypass the local authentication system. If the SAM file is deleted from the hard drive (e.g. mounting the Windows OS volume into an alternate operating system), the attacker could log in as any account with no password. This flaw was corrected with Windows XP, which shows an error message and shuts down the computer. However, there exist software utilities, which, by the aforementioned methodology of using either an emulated virtual drive, or boot disk (usually Unix/Linux, or another copy of Windows like Windows Preinstallation Environment) based environment to mount the local drive housing the active NTFS partition, and using programmed software routines and function calls from within assigned memory stacks to isolate the SAM file from the Windows NT system installation directory structure (default: %SystemRoot%/system32/config/SAM) and, depending on the particular software utility being used, removes the password hashes stored for user accounts in their entirety, or in some cases, modify the user account passwords directly from this environment.

This software has both a highly pragmatic and beneficial use as a password clearing or account recovering utility for individuals who have lost or forgotten their Windows account passwords, as well as a possible use as a malicious software security bypassing utility. Essentially granting a user with enough ability, experience, and familiarity with both the cracking utility software and the security routines of the Windows NT kernel (as well as offline and immediate local access to the target computer) the capability to entirely bypass or remove the Windows account passwords from a potential target computer. Only recently, Microsoft released a utility called LockSmith, which is part of MSDart. MSDart is not freely available to end-users, however.

In July 2021 it was revealed there was a vulnerability within Windows 10 and Windows 11 that allowed low privileged users to access sensitive Registry database files including the SAM file.

See also
chntpw
Password file

References

Microsoft Windows security technology
Access control software

Security Account Manager


An Telipogon tsipiriensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Franco Pupulin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Norris Hagan Williams och Robert Louis Dressler. An Telipogon tsipiriensis in nahilalakip ha genus nga Telipogon, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Telipogon

Telipogon tsipiriensis


Phantom Thread er en amerikansk dramafilm fra , skrevet og instrueret af Paul Thomas Anderson.

Filmen finder sted i London i 1950'erne, og man følger Reynolds Woodcock (Daniel Day-Lewis), en berømt modeskaber som bor med sin søster Cyril Woodcock (Lesley Manville). Han bliver forelsket i den unge servitrice Alma Elson (Vicky Krieps), og parrets forhold vakler mellem kærlighed og afstand, når de forsøger at leve med hinandens forskelle. Filmen var Daniel Day-Lewis' sidste filmrolle før han gik af på pension.

Medvirkende
 Daniel Day-Lewis som Reynolds Woodcock
 Lesley Manville som Cyril Woodcock
 Vicky Krieps som Alma Elson
 Camilla Rutherford som Johanna
 Gina McKee som grevinne Henrietta Harding
 Brian Gleeson som Dr. Robert Hardy
 Harriet Sansom Harris som Barbara Rose
 Lujza Richter som prinsesse Mona Braganza
 Julia Davis som Lady Baltimore
 Nicholas Mander som Lord Baltimore
 Philip Franks som Peter Martin
 Phyllis MacMahon som Tippy
 Silas Carson som Rubio Gurrerro
 Richard Graham som George Riley
 Martin Dew som John Evans
 Ian Harrod som "The Registrar"
 Jane Perry som Mrs. Vaughan

Kilder

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2017
Dramafilm
Engelsksprogede film
Romantiske film

Phantom Thread


An Orchis lucensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Antonetti ngan Vittoria Cristina Bertolini. An Orchis lucensis in nahilalakip ha genus nga Orchis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Italy. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Orchis

Orchis lucensis


Lukino Selo (, , ) ist ein Ort im serbischen Banat und gehört zum Verwaltungsgebiet der Stadt Zrenjanin.

Demografie
In Lukino Selo leben nach einer Volkszählung aus dem Jahr 2002 insgesamt 477 volljährige Personen in 217 Haushalten. Das Durchschnittsalter der Einwohner liegt bei 39,4 Jahren (37,3 bei der männlichen und 41,5 bei der weiblichen Bevölkerung). Das Dorf hat eine ungarische Mehrheit und verzeichnet ein kontinuierlich sinkende Einwohnerzahl.

Weblinks
 Offizielle Website der Verwaltung in Zrenjanin

Ort in der Opština Zrenjanin

Lukino Selo


Pax Ottomana (Latince "Osmanlı Barışı" anlamına gelmektedir), Osmanlı İmparatorluğu topraklarındaki, dünyanın diğer bölgelerine nazaran mevcut istikrar ve düzeni tanımlamak için kullanılan bir terimdir. Daha yaygın bir tabir olan Pax Romana'dan türetilmiştir.

Osmanlı İmparatorluğu, gücünün doruğunda olduğu 16. ve 17. yüzyıllarda, bütün Balkanlar'ı, Orta Doğu'yu, Kuzey Afrika'yı ve kısmen Kafkaslar'ı kapsar. Osmanlı yönetiminin ayrılmasıyla birlikte, özellikle I. Dünya Savaşı ile II. Dünya Savaşı'nın ardından ve son olarak da Soğuk Savaş'ın sona ermesinden sonra bu bölgeler toplumsal, ekonomik ve politik birtakım istikrarsızlıklar yaşadılar.

Bu sebeple, birçok modern Türk tarihçisi, Osmanlı İmparatorluğu dönemine bir bakış açısı olarak, bu ülkelerde var olduğu düşünülen, Osmanlı yönetimine dair olumlu izlenimlerin altını çizmek için bu tabiri kullanırlar.

Kaynakça
 Kemal Çiçek (ed.). 2001. Pax Ottomana: Studies in Memoriam Prof. Dr. Nejat Goyunc (1925-2001). Ankara: Haarlem.

Pax Ottomana
Latince politika deyişleri
Osmanlı İmparatorluğu
Pax

Pax Ottomana


Ernest Landsberg, né le  à Stolberg en province de Rhénanie et mort le  à Bonn, est un juriste et historien du droit allemand.

Biographie
Ernst Landsberg naît le  à Stolberg. Il est le fils d'Elias Landsberg, directeur général (1869-1888) de la Stolberger Hütte. Son oncle Ludwig Bamberger est l'un des fondateurs de la Deutsche Bank AG. Avant même d'avoir vingt ans, Ernst Landsberg termine ses études de droit. Il est ensuite affecté au tribunal impérial de Colmar en tant que stagiaire, tout en effectuant son service militaire en tant que volontaire d'un an. Après sa libération en tant que caporal le  (normalement, on est libéré à l'âge d'un an avec le grade de sous-officier), il est affecté au tribunal de grande instance royal de Bonn. Pendant cette période, il prépare son habilitation et, à côté de cela, il publie encore un ouvrage issu de la succession du juriste Theodor Muther sur Johannes Urbach. La leçon d'essai du   marque la fin de son habilitation. Il est le premier juif à obtenir l'habilitation en droit à Bonn. Il est ensuite privat-docent en droit public. À partir de 1887, Ernst Landsberg est professeur extraordinaire (au début même non rémunéré), à partir de 1899 professeur ordinaire à l'Université de Bonn, plusieurs fois doyen de la faculté de droit et 1914-1915 son recteur. Il termine Geschichte der deutschen Rechtswissenschaft commencée par Roderich von Stintzing (1825-1883), son professeur, et publiée de 1880 à 1910 par la maison d'édition Oldenbourg Verlag à Munich.

Au-delà de son domaine de spécialisation, la culture française - dont il maîtrise parfaitement la langue - attire largement son attention, le tout en accord avec un fort patriotisme allemand. En tant que national-libéral, Landsberg est membre du conseil municipal de Bonn de 1911 à 1918. Dans la République de Weimar, Ernst Landsberg fait partie du Parti démocrate allemand, qui approuve la démocratie naissante.

En 1896, Ernst Landsberg et Anna Silverberg (1878-1938), fille d'Adolf Silverberg (1845-1903) et sœur du grand industriel Paul Silverberg (1876-1959), se marient. De leur mariage naissent Erich Landsberg (tué comme volontaire pendant la Première Guerre mondiale ) et le philosophe Paul Ludwig Landsberg (1901-1944), contrait de s'exiler en 1933 en raison de ses origines juives. Anna Landsberg s'effondre sous la terreur de l'antisémitisme national-socialiste - les autorités lui refuse de quitter le pays - et se suicide en 1938.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
  (original numérisé)
 Gedächtnisschrift für Prof. Dr. Ernst Landsberg (1860–1927), Frau Anna Landsberg geb. Silverberg (1878–1938), Dr. Paul Ludwig Landsberg (1901–1944). Rechts- und Staatswissenschaftliche Fakultät der Rheinischen Friedrich Wilhelms-Universität, Bonn 1953.
 Boris Gehlen: Paul Silverberg. (1876–1959). Ein Unternehmer. (= Vierteljahrschrift für Sozial- und Wirtschaftsgeschichte. Beihefte. Nr. 194). Steiner, Stuttgart 2007 , S. 47–49, 518–519 (Dissertation Universität Bonn 2005/2006, 605 Seiten).
 Josef Niesen: Bonner Personenlexikon. 2., verbesserte und erweiterte Auflage. Bouvier, Bonn 2008 .
 Volker Siebels: Ernst Landsberg (1860–1927). Ein jüdischer Gelehrter im Kaiserreich (= Beiträge zur Rechtsgeschichte des 20. Jahrhunderts, Band 68). Mohr Siebeck, Tübingen 2011  (Dissertation Universität Köln 2011, 232 Seiten, Google Books, Auszüge).

Liens externes

Juriste allemand du XIXe siècle
Juriste allemand du XXe siècle
Historien allemand du XIXe siècle
Historien allemand du XXe siècle
Historien du droit
Recteur de l'université rhénane Frédéric-Guillaume de Bonn
Naissance en octobre 1860
Naissance à Stolberg
Naissance dans la province de Rhénanie
Décès en septembre 1927
Décès à Bonn
Pages avec des traductions non relues
Décès à 66 ans

Ernst Landsberg


මනෝ ප්‍රතිකාරය යනු සේවා දායකයින්ගේ ජීවිතයේ ප්‍රශ්න විසඳීම සඳහා පලපුරුදු මනෝ ප්‍රතිකාරකයින් යොදා අන්තර් පුද්ගල සමාජ සම්බන්ධාත්මක මැදිහත් වීම් සිදු කිරීමකි. මෙමඟින් පුද්ලයාගේ නිරෝගී පැවැත්ම පිළිබඳ හැඟීම් වැඩි දියුණු කිරීම සහ අදාල පුද්ගලයාගේ අපහසුතාවයන් පිළිබඳ අත්දැකීම් අඩු කිරීම සිදු කෙරේ. මේ සඳහා ඔහු විවිධාකාර වූ උපක්‍රම යොදාගනී. ඒවා නම් වාක්‍ය කාණ්ඩ, අදහස් හුවමාරුව සහ හැසිරීම් වෙනස් කිරීම මඟින් රෝගියාගේ / සේවාදායකයාගේ මානසික සෞඛ්‍ය දියුණු කිරීම හෝ කණ්ඩායම් සම්බන්ධතා දියුණු කිරීම වෙයි.

ක්‍රම

බොහෝ මනෝ ප්‍රතිකාරයන්හි වාචික අදහස් හුවමාරුව යොදා ගනියි. නමුත් ඇතැම් විට ලිඛිත වචන , චිත්‍ර , නාට්‍ය , කථා, සංගීතය සහ ප්‍රතිකර්ම ස්පර්ශය වැනි දෑ ද යොදා ගත හැක. මනෝ ප්‍රතිකාරයේ දී සේවාදායකයා සහ පුහුණු ප්‍රතිකාරකාරන්නා අතර සැලසුම් සහගත හමුවීමක් සිදු වේ. 1990 දී මුලින්ම ප්‍රයෝජනාත්මක සහ සිද්ධාන්ත මත පදනම් වූ මනෝ විශ්ලේෂණය හා බැඳුණු මනෝ ප්‍රතිකාරයන් ඇරඹේ. එතැන් පටන් වෙනත් විවිධාකාර ප්‍රවේශන වර්ධනය වෙමින් හා තවමත් නිර්මාණය වෙමින් පවතී.

සායනික ලෙස හඳුනාගත හැකි ප්‍රශ්නවලදී මතුවන ලක්ෂණ මෙම ප්‍රතිකාරය මඟින් සුව කළ හැක. Carl Rogers ට අනුව දිනපතා ජීවිතයේ දී ඇතිවන ගැටලු සඳහා සිදු කරන ප්‍රතිකාරයන් උපදේශනය ලෙස හැඳින්විය හැක. නමුත් උපදේශනය සහ මනෝ ප්‍රතිකර්මය එකිනෙක බැඳී පවතී.

මනෝ ප්‍රතිකර්ම

මූලික ලෙස නිර්මාණය කළ ඇත්තේ මානසික රෝග සඳහා ප්‍රතිකාරයන් ලෙසය. නමුත් සියලුම මනෝ ප්‍රතිකාර ප්‍රවේශනයන් රෝගය සුවකිරීම යන ප්‍රවේශනය පිළි නොපදී. ඇතැම් චිකිත්සකයින් තමා අධ්‍යාපනික හෝ සහායක චරිතයක් ලෙස දකී. මනෝ ප්‍රතිකාරයන් තුළ දී සංවේදී මාතෘකා බොහෝ විට සාකච්ඡාවට බඳුන් වන නිසා ප්‍රතිකාරකයින් සේවාදාකයාට ගරු කිරීම සහ රහසිගතභාවය රැකීමට නීතියෙන් බැඳී සිටී.

මනෝ ප්‍රතිකාරයේ පද්ධතීන්

මෙහි පද්ධති ගණනාවක් ඇත

 සංජානන චර්යාව
 මනෝ විද්‍යා චාලකයන්
 සංදෘෂ්ඨිකවාදය
 උපකාරකයන් ලෙස
 කෙටිකාලීන ප්‍රතිකාර
 සැලසුම් සහගත ප්‍රතිකාරය
 සම්බන්ධිත මනෝ ප්‍රතිකාරය
 දෛනික මනෝ ප්‍රතිකාරය
 මෝහන මනෝ ප්‍රතිකාරය
 Trans – personal මනෝ ප්‍රතිකාරය
 මූලික මනෝ ප්‍රතිකාර මූලධර්ම ආරම්භයක් ලෙස -Tinbersens ගේ ගැටළු 4ක් ආවර්තිතා වගුව
 Tinbersens ගේ ගැටළු 4ක් වගුව අනුව සියලුම මනෝ ප්‍රතිකාර ක්ෂේත්‍ර මානව විද්‍යාවේ පර්යේෂණ සහ මිනිස්කම යටතේ පොදු ආකෘතියකට ගත හැක. (ප්‍රශ්න ඉලක්ක කර ගත් කෙටි ප්‍රතිකාරය) (පවුල් ප්‍රතිකාරය - විවාහ උපදේශනය)

මනෝ විද්‍යාව

උප‍දේශන මනෝ විද්‍යාව


Khadījah bint Khuwaylid (în arabă: خديجة بنت خويلد; sau Khadījah al-Kubra (Khadijah cea Mare) ) a fost prima soție a profetului Muhammad (cca. 570-632). Khadija este o figură iconică în istoria islamului și, alături de fiica sa, Fatima, este considerată una dintre femeile sfinte din islam, datorită vieții exemplare pe care a avut-o <. Khadija a fost prima persoană care s-a convertit la islam după revelațiile profetului Muhammad. Acesta a fost căsătorit cu Khadija până la moartea acesteia, în timpul vieții ei Muhammad nu a fost căsătorit cu o altă femeie, fiind singura căsătorie monogamă a acestuia.

Din acest motiv, mai mulți istorici consideră că Khadija a fost cea mai iubită dintre soțiile sale și, de asemenea, cea mai importantă din punctul de vedere al rolului pe care l-a avut în propagarea islamului. Există mai multe hadith-uri care o descriu și vorbesc despre importanța acesteia. Inclusiv Aischa bint Abu Bakr afirmă, în Sahih al-Bukhari că Khadija a avut un loc central în viața lui Muhammad: "Nu am simțit gelozie pentru niciuna dintre soțiile Profetului așa cum am simțit pentru Khadija, cu toate că nu am întâlnit-o niciodată, dar Profetul obișnuia să o menționeze foarte des și, oricând sacrifica o oaie, o tăia în bucăți și le-o trimitea prietenelor Khadijei" <.

Bibliografie

Anii de dinaintea căsătoriei cu Muhammad
Cu toate că este cunoscută drept soție a lui Muhammad, Khadija a devenit faimoasă în Peninsula Arabă cu mult înainte de apariția islamului. Notorietatea sa s-a datorat nu numai bunicului său, Asad ibn 'Abdul-'Uzza, care a fost fondatorul clanului Asad din tribul Quraysh, dar și datorită statutului de comerciantă prosperă pe care îl avea. Muhammad ibn Sad amintește faptul că "Atunci când plecau într-o călătorie către Siria, sau Yemen, caravanele Khadijei erau la fel de multe ca toate caravanele tribului Quraysh la un loc" <. Khadija nu obișnuia să călătorească alături de caravanele sale, ci angaja alte persoane care să facă comerț în numele său. În acest fel, l-a întâlnit pe Muhammad, viitorul profet al islamului. În 595, Khadija avea nevoie de un bărbat care să conducă, în numele său, o tranzacție în Siria, acesteia fiindu-i recomandat chiar Muhammad, un verișor îndepărtat din neamul Quraysh. <.

Căsătoria cu Muhammad

Sursele confirmă faptul că Khadija era mai bogată, mai educată, dar și mai în vârstă decât Muhammad, care la momentul căsătoriei cu Khadija avea 25 de ani. Relația lor profesională s-a transformat rapid într-una personală, iar aceștia s-au căsătorit după ce Khadija i-a propus lui Muhammad acest lucru, rostind următoarele cuvinte: "Oh, fiu al unchiului meu, te plac datorită relației dintre noi și a reputației pe care o ai în rândul oamenilor tăi, a încrederii pe care ți-o pot oferi, a bunului tău caracter și a onestității tale" <.

Khadija avea o avere foarte mare, pe care și-a administra singură. Prin căsătoria cu aceasta, Muhammad a căpătat un nou statut social și, totodată, accesul la fonduri care să îi permită să își extindă propriile afaceri. <. Se cunoaște faptul că cei doi au avut copii, însă numărul acestora este incert, variind între 2 și 11 copii. Majoritatea istoricilor nu pun, însă, la îndoială nașterea a doi dintre copiii pe care se presupune că i-ar fi avut Khadija alături de Muhammad, și anume: o fiică numită Fatima și Ahmed, un fiu care a murit după ce Muhammad a avut primele revelații <. Pe lângă copiii pe care i-a avut cu Muhammad, Khadija a mai avut și alți copii născuți în urma căsătoriilor anterioare. <.

Moartea
Khadija a murit la scurt timp după ce profetul Muhammad a avut prima revelație și s-a convertit la islam. Muhammad a numit anul în care a murit Khadija "Anul Tristeții", pentru că în acest an avea să își piardă și unchiul, pe Abu Talib <. Se crede că Khadija a murit la vârsta de 65 de ani, fiind îngropată la Mecca, în Arabia Saudită <. În anii următori morții celor doi protectori ai soi, Khadija și unchiul său, Abu Talib, Muhammad a fost nevoit să părăsească Mecca și să se refugieze la Medina, din cauza opoziției puternice pe care o întâmpina din partea tribului Quraysh <.

Note

Legături externe

 Hazrat Khadijah (s.a.) – The Mother of Believers
 Khadijah RA
 Marriage of Khadija

Nașteri în 555
Decese în 619
Soțiile lui Mahomed

Khadija bint Khumaylid


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 Milan Sijerković, hrvatski meteorolog (* )

Izvori

Vanjske poveznice

Meteorologija u 2018.


Hygrophoropsis aurantiaca (Franz Xaver von Wulfen, 1781 : Elias Magnus Fries, 1821 ex René Maire, 1921) este o specie saprofită de ciuperci comestibile din familia Hygrophoropsidaceae și genul Hygrophoropsis, cunoscută în popor sub numele gălbior fals respectiv gălbiori falși sau burete portocaliu. Buretele se dezvoltă în România, Basarabia și Bucovina de Nord în păduri de conifere sau mixte, pe soluri sărace, acide până neutrale, pe lângă molizi și pini deseori pe mușchi, câteodată pe cioate, bușteni, trunchiuri în descompunere sau pe conuri îngropate în pământ, dar de asemenea pe câmpii și defrișări ori arsuri vechi. Soiul se dezvoltă, crescând solitar, împrăștiat sau în grupuri precum cercuri de vrăjitoare, de la câmpie la munte, din august până în noiembrie (decembrie).

Descriere

 Pălăria: are un diametru de 3–8 cm, este subțire, elastică, în tinerețe boltită, convexă cu margini regulate, răsfrânte în jos și ușor brumate, apoi se aplatizează, fiind în final adâncită central, în formă de pâlnie. Cuticula cu colorit viu, galben-portocaliu până portocaliu-roșiatic, în mijloc adesea cu tonuri brun-măslinii, este catifelată și uscată.
 Lamelele: sunt subțiri, repetat bifurcate, stau dense și mult decurente în lungul piciorului, cu un colorit asemănător pălăriei, dar mai intensiv.
 Piciorul:  are o înălțime de 3–8 cm și o grosime de 0,7–1 cm, este plin, inițial cilindric, la maturitate alungit și nu rar ceva excentric. Culoarea este în general asemănătoare cu cea a pălăriei, dar exemplare mature tind din când în când spre brun spre centru.
 Carnea: este moale, ceva elastică, subțire și de culoare galben-portocalie. Mirosul este un pic ierbos și gustul fad, din când în când amărui până iutișor. Aproape niciodată este năpădită de viermi.
 Caracteristici microscopice: Sporii care se îngustează conic spre bază sunt slab eliptici până ovoidali, netezi și hialini (translucizi), având o mărime de 5–7,5 × 3,5–5 microni. Pulberea lor albă apare în mase. Basidiile cu 4 sterigme fiecare sunt clavate, măsurând 35-40 x 8-10 microni.
 Reacții chimice: Carnea și lamelele buretelui se colorează cu acid sulfuric lila deschis și cu Hidroxid de potasiu repede alb.

Confuzii
Buretele portocaliu poate fi confundat în primul rând cu specii de aspect asemănător, ca de exemplu Cantharellus cibarius, Cantharellus friesii, Clitocybe gibba, Craterellus tubaeformis, Hydnum rufescens (cu aculei), Hygrocybe aurantiosplendens, Hygrocybe cantharellus (comestibilă), Hygrocybe chlorophana, Hygrocybe quieta, Hygrophoropsis macrospora sau Lepista flaccida, cu toate comestibile, dar și cu otrăvitorul Omphalotus olearius ori posibil letalul Paxillus involutus.

Specii asemănătoare

Valorificare
Gălbiorii falși sunt comestibili, dar, pricinuit mirosului și gustului nu prea gustoși. Se recomandă ingerarea în cantități mai mici, cel mai bine amestecați cu alte soiuri. Încă un argument pentru un consum redus al acestei ciuperci este faptul, că ea nu este suportată de unii oameni în porțiuni mari, la care provoacă probleme gastrointestinale de obicei numai ușoare. Alte persoane mănâncă bureții fără nici un disconfort.

Note

Bibliografie
 (Marcel) Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, p. 180-181, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Csaba Locsmándi, Gizella Vasas: "Ghidul culegătorului de ciuperci: ciuperci comestibile și otrăvitoare", Editura Casa, Oradea 2013
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983
 <ref>Linus Zeitlmayr: "Knaurs Pilzbuch", Editura Droemer Knaur, München-Zürich 1976, ISBN 3-426-00312-0

Legături externe

 gălbior fals, film
 Diferența gălbior – gălbior fals, film

Boletales
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1781 în știință

Hygrophoropsis aurantiaca