Organiseret byplanlægning i Sverige tog sin begyndelse under 1600-tallets første halvdel. I kraft af militære successer i trediveårskrigen havde Sverige fået en ledende stilling i Nordeuropa og en udvikling af stadsvæsnet blev set som en forudsætning for, at landet skulle kunne opfylde sin stormagtsrolle, både administrativt og med en imponerende ydre fremtoning. Ikke mindre end 50 byer grundlagdes derfor på denne tid.

Næste store fase for byplanlægning og byudvikling kom med begyndelsen af den industrielle revolution. Befolkningstalerne i byerne tiltog kraftigt igen. Der krævedes en overordnet planlægning for at kunne tilgodese byernes behov for boliger, skoler, sygehuse, fængsler, fabrikker og den nye infrastruktur i form af jernbaner, vandværker, gas- og elektricitetsværker. Opgaven at formulere en sådan overordnet plan gik for Stockholms vedkommende til Albert Lindhagen, og hans planforslag blev vedtaget i 1874.

Den tredje omfattende periode for byernes udvidelse og omdannelse begyndte efter 2. Verdenskrig, da rekordårene med en lang højkonjunktur for Sveriges eksportindustri gav landet økonomiske forudsætninger for at finansiere bybygningprojekter som Norrmalm-reguleringen i Stockholm og "millionprogrammet" i hele landet.

Selvom middelalderlige byer som Stockholm og Visby ikke i forvejen var blevet planlagt ved tegnebordet, så kunne man aldrig bygge helt uden regler. Siden midten af 1300-tallet var byernes byggevæsner blevet reguleret igennem bygningsbestemmelser i Magnus Erikssons stadslov. I dag reguleres byplanlægning og byggeriet igennem plan- og byggelovene, hvor alle berørte gives mulighed at ytre sig.

Middelalderens byer og byanlæggelse

Det formelle begreb "by" begyndte at blive taget i anvendelse i Sverige i 1200-tallet, efter tysk forbillede. Også inden da havde der eksisteret bymæssige samfund i Sverige, for eksempel Birka.

De ældste fortsat eksisterende svenske byer er Sigtuna og Lund, den sidst nævnte beliggende i datidens Danmark. Begge blev grundlagt i 900-tallet. Sigtuna blev anlagt i 970'erne efter en fastlagt plan med byggegrunde placerede langs med en central gade. I 1000-tallet voksede et antal nye byer op rundt omkring i Sverige, mange blev tidligt biskopssæder: Gamla Lödöse, Västerås, Skara med flere. Ganske lidt er kendt i hvilken grad nogen planlægning forekom ved disse byers grundlæggelse. Undersøgelser af Nyköpings ældste bylove fra begyndelsen af 1100-tallet viser dog, at man her har lagt ensartede rektangulære byggegrunde fra en hovedgade ud ned mod Nyköpingsåen.

Det var i datiden naturligt at bosætte sig og anlægge byer i områder, hvor vand- og landskommunikationer mødtes fx ved store søer, vandløb, åmundinger eller ved havet, da søfart spillede en hovedrolle. Eksempler på dette er flere byer omkring Mälaren, der fungerede som omlæsningspladser for malmen fra Bergslagen mod Stockholm. Stockholm havde en ideel beliggenhed mellem Mälaren og Østersøen. De byer, som kun havde landforbindelser, havde i middelalderen kun ringe betydning. En undtagelse var Lund, som trods sin beliggenhed inde i landet fik en ledende stilling. Årsagen til, at Lund udgjorde en undtagelse, er ikke rigtigt klarlagt, men formodentlig var domkirken afgørende for Lunds udvikling i middelalderen.

I nogle af Sveriges gamle købstæder findes fortsat større sammenhængende dele af middelalderens bebyggelse bevaret, således i Visby og i Gamla Stan (gammelstaden) i Stockholm. Her kan man studere middelalderbyplanen. Gamla Stan, eller Stadsholmen, var ikke "planlagt" men var vokset frem ud fra naturlige, topografiske forudsætninger. Det middelalderlige Stockholm med sine smalle slipper og kvarterer var på denne måde unikt i Europa; ingen tilsvarende eksempler findes. Også Visby viser en bystruktur som opstod efter geografiske forudsætninger og ikke efter en i forvejen planlagt regulering; specielt trafikforbindelsen mellem havnen og den bagvedliggende land påvirkede bydannelsen. Mens samtidige tyske havnebyer som Rostock og Lübeck allerede havde en rudenetplan, så holdt Stockholm og Visby fast ved sine uden planlægning opståede bykerner. Et omfattende afløbssystem i Visby, anlagt i begyndelsen af 1200-tallet, hvilket må være blevet bygget inden de stenhuse, som de betjente, blev opført, viser, at der trods alt må være tale om en vis planlægning af bebyggelsen. De centrale dele af Visby - med de ældste dele af bebyggelsen - består af de parallelle gader Strandgatan, Mellangatan og Sankt Hansgatan på forskellige plateauer op fra stranden. Mellem disse løber tætte smalle gyder ned mod havnen. Stora Torget på det mellemste plateau blev anlagt i 1100-tallet. Det ældre Visby udgjorde et halvcirkelformet centrum, uden for hvilket mere enkel træhusbebyggelse af mere uregelmæssige former var placeret.

Man byggede dog ikke helt uden nogen som helst regler; i byggereglementer fra omkring 1350, som var en del af Magnus Erikssons stadslov, findes følgende forskrift: "Alle almene gader skola vare otte alner (cirka 4,8 meter) brede, så man kan ind i dem både køre og ride".

De svenske middelalderbyer var i almindelighed åbne. Bymure i sten fandtes kun omkring Visby, Stockholm og Kalmar, og nogle byer havde jordvolde. Centralpunkter i middelalderbyen var torvet og kirken. Til middelalderbyen hørte også et rådhus eller et lokale for rådsforhandlinger. Bebyggelsen var hovedsagelig opført i træ, undtagen Stockholm og Visby som tidligt også havde stenhuse. De skånske middelalderbyer blev påvirket af byggetraditionen omkring det sydlige Østersøen og bestod derfor til største del af sten- og bindingsværkshuse.

Stadsgrundlæggelser og gadereguleringer fra Vasatiden til frihetstiden
Fra slutningen af den ældre vasatid indtil slutningen af stormagtstiden oplevede Sverige en stadsbyggeaktivitet, som manglede modstykke i datidens Europa. Godt 50 nye byer blev grundlagt i landet, inklusive Finland og andre svenske besiddelser. Dertil kommer flere planlagte nyanlæggelser, som aldrig blev til noget. Et stykke ind i 1600-tallet domineredes bybillederne af uregelmæssige rudenetmønstre, som udgår fra topografien og eksisterende markedspladser, omgjort til torve. Gaderne tjente til at sammenbinde sejlbare vande, torve og kirker, og hovedgaden lå som regel parallelt med vandet. Olof Bures byplaner for Norrlandskysten er typiske repræsentanter for denne planlægning. En anden byplanlægning frem til midten af 1600-tallet var långgatplaner (langgadeplaner), hvor hovedgaden er en fortsættelse af en landevej, som løber igennem byen, og fra hvilken tværgader forgrener sig. Anders Torstensson og Per Brahe den yngre anvendte denne model. Petter Nicolaus de Kemp fra Holland stod for udførelsen af Sveriges første retvinklede rudenetplaner, for Hisingen i 1608.

Baggrunden til denne enorme stadsbyggeaktivitet var Sveriges stormagtsstilling og fremgang i 30-årskrigen, som gav landet, i det mindste i begyndelsen, store indkomster. Anledningen til de talrige byanlæggelser var ikke bare at give stormagten et værdigt ydre, men også at skabe et hierarki af administrative centre, som også omfattede fjerntliggende landsdele.

Ved regeringsreformen i 1634 blev mange af de nye stæder residensstæder med sæde for landshövdingar (omtrent svarende til amtmænd). Byernes privilegier blev reguleret, og nogle af dem blev såkaldte stabelbyer, som fik lov at bedrive udenrigshandel. Handelen blev mod øst vestpå af Göteborg. varetaget af Stockholm og Göteborg var en af de få nygrundlagte byer som havde stabelrettigheder allerede fra begyndelsen. I Finland havde Åbo, Vyborg og Helsinkis stabelrettigheder. Göteborg fik byprivilegier i 1621 og blev den mest succesfulde af alle nyanlagte byer. Byen blev planlagt efter hollandske forbilleder med en rudenetplan, et system af indre havnekanaler og en omgivende befæstningskrans.

Efter 1634 års regeringsform skete en omfattende indflytning til Stockholm af såvel almindelige medborgere som købmænd, politikere, embedsmænd, militærfolk og en voksende intellektuel elite. Her fandtes den centrale forvaltning og rigets styre. Næsten samtidigt begyndte byens første store gaderegulering: Clas Larsson Flemings regulering af Stockholm . I året 1636 fik generalkvartermesteren Olof Hansson Örnehufvud, som var Flemings nærmeste mand, regeringens opgave at gøre "en dessein på gatorna så på malmarna som här i staden, tagandes dem så breda som han någonsin kan", det vil sige lave en byplan med bredest mulige gader for selve hovedstaden og for det to områder Norrmalm og Södermalm. Örnehufvud var elev og medhjælper hos generalmatematicus og kartograf Anders Bure, og begge havde tidligere udarbejdet planer for Jönköping og Göteborg. Et gaderudenet blev lagt over Norrmalm og Södermalm, hvilket endnu i dag præger byens bybillede. Stockholms befolkning formeligt eksploderede og tiltog fra 9.000 (1630) individer til næsten 60.000 individer (1685). Næststørste stad var Åbo med godt 5.800 indbyggere, derefter kom Falun, Malmø og Göteborg.

Kortene viser ofte det eksisterende vejnet under det nye rudenet, som på forslaget til regulering af Södermalm (1641) og Härnösand (1648), se kortene nedenfor.

I hele perioden efter middelalderen frem til 1800-tallet anden halvdel kendetegnes svensk byplanlægning af retvinklede rudenetplaner i overensstemmelse med renæssancesens idealer. Idéerne kom fra Italien og blev spredt via plancher visende planer og bygningsværker samt propagandistiske beskrivelser. Efter Stockholm fulgte Köping og Norrköping (1641), Hedemora (1642) samt Uppsala (1643).

Også nyoprettede stæder fik samme ganske enkle og skematiske rudenetsplaner, hvor torvet og kirken var den eneste variation. Endnu i dag ses disse planmønstre i næsten samtlige vores byer. Her kan nævnes den rige mineby Falun, hvis rudenetbyplan blev tegnet i 1664 og byen blev anlagt langs begge sider om Faluåen. Ved denne tid var Falun Sveriges den næststørste by med cirka 6.000 indbyggere. I Stockholm gennemførtes en mere terræntilpasset og varieret byplanlægning som ligner en radialplan med slottet Tre Kronor i centrum. Muligvis var et forbillede den venetianske modelby Palmanova.

En speciel variant i stadsplanlægningen udgjorde de så kaldte fæstningsstæder. Det var byer med et omgivende stjerneformet fæstningsanlæg med voldgrave. Selve byen var også her anlagt efter et retvinklet mønster (undtagen Fredrikshamn som havde en radialplan), men befæstningskransen var flerkantet med fremspringende bastioner. Det blev meget dyre indgreb og kun nogle få byer af denne type blev realiseret, blandt dem Karlskrona, Helsingborg, Göteborg og Kalmar. Projektet for reguleringen af Landskrona til en fæstningsby forblev på papiret. Jönköpings fæstningsplan fra 1620 blev kun gennemført delvis. Fredrikshamn (finsk Hamia) er en af de få fæstningsbyer i Europa, som blev konsekvent opført efter en radialplan, og som fortsat i dag har bevaret grundtrækkene og en del af befæstningerne.

Stadsplanedokumenterne for fæstningsbyer, som den for Fredrikshamn og Landskrona (billede øverst), er ofte æstetisk dyre.

Det mest almindelige tiltag i forbindelse med nyplanlægning af byer var flytning af bebyggelsen. At flytte træhuse var forholdsvis enkelt. De kunne let tages fra hinanden og sættes sammen igen et andet sted. Blandt andre blev Västervik 1544 og Eksjö 1569 samt den Nye Lödöse (Göteborgs forgænger) flyttet i slutningen af 1500-tallet. Nedrivninger af eksisterende bebyggelse blev sommetider gjort i forbindelse med, at slotte eller befæstninger skulle anlægges. I Vadstena blev i 1540'erne den middelalderlige bydel Sanden nedrevet for at give plads til Vadstena slott.

Reguleringen indebar at i hundredvis af huse og gårde blev nedrevet eller blev flyttet for at give plads for statelige stenhuse. Med hensyn til byens størrelse var det en omdannelse som til sit omfang var udstrakt større end Norrmalm-reguleringen, omdannelsen af Stockholms city i tiden fra 1950- til 1970'erne. Ofte blev også brande anledning til at sikre, at genopføre den afbrændte bydel skete med en ny, helt ændret grundplan og at foreskrive bebyggelse med stenhuse i stedet for træhuse eller et vejnet, som skulle besværliggøre spredning af fremtidige brande. Den første planmæssige regulering, som havde en brand som anledning, blev i 1613 udført i Kalmar og efter Stora branden 1625 (den store ildsvåde i 1625) på den vestlige side af Byholmen blev Stockholms første gaderegulering med en retvinklet rudenetplan udført.

Endnu i 1700-tallet dominerede den enkle rudenetplan, omend en del variationer blev indført. Det gjaldt eksempelvis strandgader med kajer for at sikre adgang til vand ved brand. Stockholm havde allerede i 1600-tallet fået sin strand-paradegade i Skeppsbron (Skibsbroen), fulgt af frie strande på Riddersholmen og Norrmalm. Eksempler fra andre byer med frie strande er Karlstad (1752), Falun (1761) og Gävle (1776). Også træplantede alléer begyndte at løsne de stive byplaner op. De fungerede også som brandmure som Carl Johan Cronstedt mente i en skrivelse i 1767. I 1700-tallet var befolkningstilvæksten lav. I Stockholm tiltog den slet ikke mellem 1685 og 1710. Derfor tog lang tid det til langt ind i 1800-tallet inden, at stormagtstidens byplaner blev fuldt ud realiseret.

1700-tallets svenske stadsplaner tegnedes som regel af stadsingeniørerne. En af dem var landets første stadsingeniør Anders Torstensson. Han planlagde ikke kun Stockholms "malme" (bydelene Norrmalm og Södermalm) men også Södertälje, Uppsala, Åbo og yderligere nogen stykker.

Industrialismens stadsplanering og rudenetsplaner
Da den industrielle revolution kom til Sverige, øgede indbyggertallene i byerne igen og det kraftigt. Sverige havde ved 1800-tallet midte omtrent 3,5 millioner indbyggere. Mellem 1860 og 1900 blev befolkningen i de svenske byer fra tredoblet 0,43 til 1,37 millioner personer. Stockholm var landets største industriby, men også Göteborg, Norrköping og Gävle var vigtige industribyer og flere kom til. Der krævedes en overordnet planlægning for at kunne tilgodese byernes behov for boliger, skoler, sygehuse, fængsler, fabrikker og ikke mindst var planlægning krævet af hensyn til den nye infrastruktur i form af jernbaner, med deres nye stationsbygninger samt for vandværker, gas- og elektricitetsværker. Store hensyn skulle tages til brandbeskyttelser og "sundhedsspørgsmål".

Opgaven at formulere en sådan overordnet byplanpolitik gik til Albert Lindhagen. Hans planforslag blev vedtaget i 1874. Det blev en byplanlægning, som også har målt med europæiske mål var moderne og progressiv. Byggeforordningens hovedpunkt var, at det blev obligatorisk for byer og tætsteder at have en byplan, som skulle regulere byens udbygning. Begrebet byplaner overlevede indtil 1987, da det blev ændret til "detaljplaner".

Ved den hurtige stadsudbygning, som nu fulgte, var rudenetsplanen fortsat det dominerende træk. Idéerne blev først og fremmest hentet fra de store kejserstader på kontinentet, Sankt Petersborg, Wien, Paris og Berlin, hvor Ringstraße i Wien og Georges Eugène Haussmanns boulevarder i Paris blev forbilleder. Byplanerne for disse byer byggede på en klassicistisk tradition med retvinklede kvarterer indordnede i et storstilet system af gadeaksler og stjerneformede pladsdannelser. I Göteborg blev disse idéer gennemført allerede inden den almene byggeforordning var kommet til. Sveriges første byplankonkurrence gjaldt områderne uden for Göteborgs voldgrav, de nuværende bydele Gullbergsvass, Heden, Lorensberg, Vasastaden og Haga. Med udgangspunkt i resultatet herfra udarbejdedes en byplan, som blev vedtaget i 1866, hvor hovedaksen blev dannet af Kungsportsavenyen. Fortsat var brandkatastrofer den udløsende faktor for omfattende byplanlægninger, som Sundsvall-branden og bybranden i Umeå, begge i 1888.

Industrialismens byplanlægning var den stive rektangulære kvartersbys tid. Planarbejdet blev ofte udført af ingeniører og var sommetider rene skrivebordsprodukter, som ikke kunne gennemføres i praksis. I Tidsskrift for Byggekunst og Ingenjörsvetenskab publicerede arkitekt Adolf W. Edelsvärd i 1859 en strengt symmetrisk model-byplan for svenske byer med jernbanestationer. Karakteristisk for de datidige idealer var den store plads foran stationsbygningen, som blev omgivet af offentlige bygninger, til højre og venstre derfor udbredte et rektangulært kvartersmønster sig for boligejendomme.

Også Stockholms "Gamla stan" skulle forvandles efter de nye idealer i byplanarkitektuen. Der blev fremlagt ikke mindre end ti seriøse forslag for en ny rudenetplan over bydelen. Den mest langt brugbare blev i 1873 præsenteret af Rudolf Brodin, Axel Kumlien og Axel Ryding. "Gamla stan" slap dog for en fuldstændig omdannelse takket være de høje omkostninger som et sådan projekt ville have indebåret.

Nationalromantikkens bløde former og havebyer
Mod slutningen af 1800-tallet kom nye stadsplaneidéer til Sverige. Et antal unge arkitekter og ingeniørerhavde blev trætte af regelbundenheden og plæderede for en blødere, terræntilpasset byplanlægning uden endeløst lange esplanader . Det var den østrigske arkitekt Camillo Sittes tanker, som var blevet oversat til svenske forhold. Også byplanlægningen blev smittet af datidens kunstretning: nationalromantikken, og kritikken mod "ingeniørbyer" eller "landmålingsbyer" som var blevet til ved hjælp af linealen og "uden egentligt kunststudium" blev fremsat af blandt andre Per Olof Hallman.

En talsmand for dette nye ideal var udover Hallman tillige Fredrik Sundbärg (senere stadsarkitekt i Landskrona) som 1897 skrev i tidskriftet Ord och Bild: "Hvorhen man henvender sig, i små eller store byer, på jævn eller kuperet jord, ser man næsten kun schackbrædesystem…" Sundbärg havde skrevet nogle kritiske artikler mod den gængse måde at planlægge byer på i Sverige. Han mente, at rudenetsystemet godt nok blev tilpasset også udenlands, men i Sverige havde der haft ekstra stor fremgang. Som et advarende eksempel pegede han på Skara, hvor man hensynsløst havde tegnet et rudenet over middelalderbyplanen. Ironisk undrede han sig over hvorfor man havde skånet domkirken, som forstyrrede det smukke system. Planen blev aldrig gennemført, og Skara har bevaret sit middelaldervejnet.

Per Olof Hallman var specialist i byplaner og ivrede for, hvad man da mente var moderne og sunde idéer på dette område. Han udarbejdede planer for en lang række svenske småbyer, blandt andre Kiruna, Kalix, Boden, Haparanda, Härnösand, Ludvika, Sigtuna, Åre og Västerås. I Stockholm skabte han mange byplaner, blandt andet for Lärkstaden (1902-1907), Aspudden (1906), Diplomatstaden (1913-1915) og Röda bergen (1922). I året 1901 vandt han (sammen med kollegaen Fredrik Sundbärg) 1. præmie for byplanen for den nye bydel Johanneberg i Göteborg. For gennemførelsen ansvarede hovedsageligt Albert Lilienberg, Göteborgs første stadsingeniør (1907-1927) og også han en tilhænger af Sittes idéer. Til de største og mest konsekvent gennemførte områder i Sittes ånd hører Bagaregården og Kungsladugård i Göteborg. Her opførtes efter arkitekt Arvid Fuhres tegninger de for Göteborg typiske landshøvdingehuse med en lejlighed i sten og to etager i træ.

Også Gustav Linden, fra 1912 stadsarkitekt i Linköping, var tilhænger af Camillo Sittes idéer om en blødere, terræntilpasset og kunstnerisk udformet byplan. Lindens store indsats skulle blive en generalplan for Linköping, som blev klar i 1923. Denne plan domfattede også fremtidige udbygningsområder og blev det hidtil mest gennemarbejdede eksempel på en sådan overordnet plan.

Endnu en byplanlægger i gruppen omkring Sittes idéer var civilingeniøren Nils Gellerstedt. Han vandt i 1906 førstepris i byplankonkurrencen for Helsingborg. Konkurrenceprogrammet lignede meget det i Göteborgskonkurrencen fem år tidligere, også her var terrænet stærkt kuperet, og anledningen til byplanen var en kraftig befolkningstilvækst i byen. Dommerkomiteen syntes at "den maleriske virkning i bybilledet overbeviste". Hallman, Gellerstedt og Lilienberg stod skønsvis for 80% af alle svenske byplaner i 1900-tallet første årti.

Stenbyen rakte snart ikke længre til for at tage imod den store tilstrømning af mennesker. Igennem tilblivelsen af offentlige kommunikationsmidler blev det nu muligt at bebygge nye områder længre ud fra byens centrum og havebyer, villabyer og forstæder blev født. Havebyens idé var kommet fra England og socialreformatoren Robert Owen samt byplanlæggeren Ebenezer Howard. Tanken var, at flere havebyer (Garden Citys) skulle, som satellitter, placeres tæt på naturen omkring hovedstaden (Central City).

I bogen "Stockholms förstäder och villasamhällen" fra 1911 præsenteres ikke mindre end 30 eksempler fra Täby villastad i nord till Nynäs villastad i syd. I en beskrivelse af Aspuddens forstad hed det angående kommunikationer: "Dessa komma att blifva synnerligen bekväma och snabba och sker nu genom den elektriska spårvägen från Liljeholmsbron till Hägerstens allé." (disse vil blive bekvemme og hurtige og sker nu med den elektriske sporvej fra Liljeholmsbroen til Hägerstens allé).."

Foruden i Stockholm findes også i Göteborg flere eksempler på områder, som er blevet inspireret af den engelske haveby, blandt andre Örgryte trädgårdsstad, Landala egnahemsområde, Bagaregården. Også i Skellefteå findes en haveby.

1. Verdenskrig blev et tab for byggeaktiviteten i Sverige og i 1920'erne var Hallmans og Gellerstedts idéer hovedsageligt overspillede (Sundbärg døde allerede i 1913). Nationalromantikkens epoke var ovre, og byplanernes maleriske legesyge også, nu skulle planerne være mere stramme i 1920-talsklassicismens ånd. Albert Lilienberg havde tidligt tilpasset sig til den nye retning, hans planer blev strammere og mere teknisk indrettede men også mere skabelonagtige. I året 1927 blev Hallman afløst af Lilienberg som stadsplanedirektør i Stockholm.

Mellemkrigstid og modernisme

Mellemkrigstiden var også en brydningstid for svensk arkitektur og byplanlægning. Modernismens formideal var, som så ofte, kommet fra udlandet, først og fremmest fra Tyskland og den berømte Bauhauss-skole i Dessau. I Sverige blevkom stilretningen kendt som funktionalisme, og den fik sit definitive gennembrud i og med Stockholmsudstillingen i 1930, hvor Gunnar Asplund var udstillingsarkitekt. Landets unge arkitekter som Sven Markelius, Paul Hedqvist, Kurt von Schmalensee, Nils Ahrbom, Helge Zimdal, Uno åhrén, Sigurd Lewerentz og KFAI's chef, Eskil Sundahl deltog med bidrag til udstillingen, hvor de viste den nye funktionalistiske verden. Begrebet "Folkhemmet" i en svensk tapning blev formuleret i 1928 af Per Albin Hansson.

Et år efter udstillingen udkom propagandaskriftet "Acceptera", skrevet af Gregor Paulsson sammen med Gunnar Asplund, Wolter Gahn, Sven Markelius, Uno Åhrén og Eskil Sundahl. Den gik ud på at den nye tids formsprog, det vil sige funktionalismen, måtte accepteres og at historiens byggekunst ikke længre kunne lære os noget, tværtimod, den var en hindring og en belastning:
"Hvis vi vil kræve hygiejnisk ligeværdige boliger for alle, så vil kravet om direkte adgang til sollys for alle boliger komme til at give de ny boligområder en helt ny karakter. Derfor nødvendigheden af et åbent byggeprincip med parallelle huse, hvis retning bestemmes af hensynet til solen, i øst-vest, hvis der er tale om gennemgående lejligheder, ellers nord-syd. Førstnævnte hustype har dog den fordel, at den dels giver mulighed for gennemluftning, dels giver boligerne en virkelig effektiv solside."
I 1934 udkom et andet opsigtsvækkende debatskrift som også skulle påvirke mellemkrigstidens boligbyggeri: "Kris i befolkningsfrågan" (Krise i befolkningsspørgsmålet) af Alva og Gunnar Myrdal. I bogen blev konsekvenserne af en fortsat lav nativitet i Sverige og forslag behandlet til hvordan, den kunne overvindes.

Planerne blev virkeliggjort i Stockholms nye forstæder med flerfamiliehuse som i Hammarbyhöjden og Traneberg, ofte bebygget med smalhuse , og også i ejerboligområder som i Norra Ängby og villaområdet Södra Ängby. Det sidst nævnte menes at være et af verdens største bevarede villaområder i funktionalistisk arkitektur, og beskyttes af Riksantikvarieämbetet som rigsinteresse. Mange af byplanerne var blevet tegnet af Thure Bergentz, som var Albert Lilienbergs nærmeste mand.

I 1931 stadsplanelag og byggeforordning blev et nybyggeriforbud indført i byområder som var genstande for en planredegørelse. Begrebet nybyggeriforbud indeholdt også forbud mod oprustning og modernisering af ejendommen. Tanken var at forhindre værdistigning, som skulle fordyre fremtidig erstatning for ejendomme i saneringsområder, men reguleringen førte også til, at husejere ikke længre vedligeholdt deres bygninger og ejendommene i de berørte områder forfaldt.

I Stockholm påbegyndtes planlægningen af en omdannelse af Nedre Norrmalm i og med Albert Lilienbergs Generalplan af Stockholm 1928, som forordnede, at Sveavägen skulle gå snorlige fra Sveaplan till Gustav Adolfs torg. En international byplankonkurrence igangsattes i 1932, men til trods for at der blev indleveret 350 bidrag, skete der ikke yderligere. Det, som senere skulle kaldes Norrmalms totalfornyelse, endevendtes i mange år og blev først virkeliggjort efter 2. Verdenskrig. Albert Lilienbergs idéer fik intet gehør. Han blev i 1944 efterfulgt af Sven Markelius.

Rekordår, stadssaneringer og det så kaldte "miljonprogrammet"
Mange byplanprojekter havde ligget på is under 2. Verdenskrig og endnu i begyndelsen af 1950'erne var den svenske boligstandard blandt de laveste i Europa. Efter krigen fandtes et ophobet behov. Nu ville man endelig komme i gang med det store arbejde til at virkeliggøre folkehjemmets og modernismens byplanidealer. Efterkrigstidens rekordår med en lang højkonjunktur for Sveriges eksportindustri gav landet økonomiske forudsætninger at finansiere projekterne. Stockholm by besluttede i 1945, på byggeborgmester (byplanadministrationsmyndigheden) Yngve Larssons initiativ, at påbegynde Norrmalms totalfornyelse. Det blev den mest omfattende svenske citysanering i moderne tid og engagerede en stor del af Sveriges arkitektelite. Norrmalms totalfornyelse muliggjorde udbygningen af tunnelbanen og foregik i en lang periode, og efterhånden under voksende offentlige protester. Elmestriden i Stockholm 1971 plejer at angives som totalfornyelsens vendepunkt, og derefter var ingen større ændringer politisk mulige i byens centrale dele, nu gjaldt "varsom ombygning" og for det var ingen store planændringer nødvendige.

Sven Markelius skulle som Stockholms stadsarkitekt mellem 1944 og 1954 forestå arbejdet med Stockholms nye satellitforstæder. Inspirationen kom endnu en gang fra udlandet og den engelske nabolagsplanlægning, Community centre, hvor mindre boligområder med små centre blev grupperet omkring et stort centrum med kommunal og kommerciel service. Den første tilpasning af denne idé skete syd for Stockholm, hvor Markelius engagerede arkitekten David Helldén til at tegne en byplan til det sydlige Hammarby, som senere fik navnet Björkhagen. Det største projekt lå dog nord for byen, langs Mälaren og blev kaldt Vällingbygruppen. Forstæderne blev udlagt som perler på en snor langs den nye metros linie (den nuværende Grønne linie), adskilt fra hinanden med grøntområder. Vällingby med Vällingby centrum udgjorde hovedpunktet i denne planlægning, som fik stor international opmærksomhed og blev paradeeksemplet på folkehjemsskabelsen.

I Göteborg var Tage William-Olsson stadsplanechef mellem 1943 og 1953, hvor han efterfulgte Uno Åhrén, som hade haft stillingen siden 1932. William-Olsson, som var en af mændene bag det opsigtsvækkende Slussenprojekt i Stockholm, havde præsenteret mange meget gennemarbejdede forslag for ændringen af Nedre Norrmalm, men ingen af hans idéer blev realiseret. I Göteborg engagerede han sig hovedsagelig i boligspørgsmålet. Han planlagde nye bydele og udviklede hustyper. I en tiårsperiode blev områder for 34.000 lejligheder planlagt; blandt dem Bagaregården (1944), Tolered (1946), Kungsladugård (1947), Södra Guldheden (1948) og Kortedala (1952).

Ikke alle projekter havde udpræget modernistiske indslag. Sven Backström og hans partner Leif Reinius omdannede stive planer til legesyge varianter. Deres stjernehusområder blev blandt andet opført i Gröndal i Stockholm (1944-1962) og mest konsekvent i Rosta i Örebro (1947-1951). Særligt Örebro blev anset som en "mønsterby", hvor byens stærke mand Harald Aronsson som kommunalråd styrede boligpolitikken i 1950- og 1960-erne. Backström & Reinius' Rosta og Baronbackarna . som blev tegnet af White arkitekter (1953-57) er de mest kendte af de store Örebro-områder, de indeholdt i 1.340 henholdsvis 1.230 lejligheder. Det var en størrelsesorden, som var endnu usædvanlig i Sverige.

I Malmø opførtes småskalaområder som Augustenborg (1948–1952), hvor initiativtager var stadsplanechef Gunnar Lindman. Også Årsta centrum i Stockholmsbydelen Årsta var small-scale. Byplanen for Årsta centrum frem blev hevet i 1940 af arkitekten og chefen for Svenska Riksbyggen Uno Åhrén. Bygningerne blev så tegnet af arkitekterne Erik og Tore Ahlsén.

I den statslige bostadssociala utredningen 1947 behandledes blandt andet saneringen af bykernerne. Den fremherskende indstilling var at "saneringssmoden" bebyggelse skulle rives ned og give plads til nybyggerier. Adskillige byer rev ældre bebyggelse i stort omfang og bykernerne forandredes på bekostning af identitet og historisk forankring. Dertil kom, at 1931 års stadsplanelag og byggeforordning havde ført til et forfald af ejendomsbestanden.

I slutningen af 1950-erne var der mange mennesker, som så frem imod forandringerne og det nye, som skulle komme. I de svenske landsbyer stod som oftest kommunens stadsarkitekt selv for udformningen af det nye inderby. Resultatet viste sommetider en usikkerhed i design af volumener og detaljer.

Også Sveriges landsbyer havde svært ved at klare den stigende strøm af privatbiler. Ved opførelsen af omfartsveje blev centrale bydele frigjort fra gennemfartstrafik. Nye bygninger for Domus, Tempo og EPA, fulgt af borgerserviceinstitutioner som alkoholmonopolforretninger og apoteker langs en ny gågade karakteriserede mange svenske provinsbyers centrale dele. När Domus kom till stan er en dokumentarfilm af Anders Wahlgren fra 2004, som kritisk behandler omdannelsen i 14 svenske byer som førte til "en af de største byomdannelser i Sverige igennem tiderne".

Fotografen og journalisten Jeppe Wikström tegner et mere forsonligt billede af 1950- og 1960-tallets byforandringer. Han indleder sin bog Tråkiga vykort  fra 2002 med blandt andet følgende ord: "Krigen var ovre, økonomien blomstrede og mange små samfund ville forsøge at opnå lidt kontinental lysstyrke. Et nyt højhus, en ny Konsumbutik, et vejkryds, en fabrik eller en bevogtet jernbaneovergang var beviset på at man var på vej imod den store verden". Alt det nye var vel værd at afbilde på postkort i farve. Således præsenterede Umeå stolt sin nye gågade og Boden sit nye vejkryds. Men til forskel fra eksempelvis Stockholm udraderede man den eneste historiske bykerne, man havde. Stockholms oprindelige bykerne, "Gamla stan", blev ikke berørt af nogen nedrivninger, selvom forsøgene til reguleringer af den gamle by havde været talrige.

I forbindelse med Norrmalm-reguleringen nedreves et stort antal ejendomme på nedre Norrmalm i Stockholm. Ifølge oplysninger blev 700 bygninger, der i blandt et antal kulturhistorisk værdifulde bygninger som Sagerska husen, Sidenhuset og Blancheteatern, trods stærke protester. Reguleringen er både blevet kritiseret og beundret, såvel i Sverige som udenlands, og flere af de ejendomme som blev opført som resultater af Norrmalm-reguleringen er i dag bygningsfredet.

L 1964 overtog Göteborg rollen som førende i landets nedrivningsaktivitet. Til forskel fra i Stockholm, hvor nedrivninger var foregået siden det tidlige 1900-tal for at løse blandt andet trafikproblemer, berørte Göteborgs nedrivninger boligområder uden for bykernen. For at klare opgaven dannedes i 1960 saneringsselskabet "Göta Lejon", som blev ejet i lige store andele af kommunen og erhvervslivet. Ser man på det totale antal nedrivninger i Göteborg mellem 1959-1974, blev nedrevet omtrent lige mange lejligheder i begge byer. I forhold til befolkningen blev der altså nedrevet omtrent dobbelt så meget i Göteborg. Mange af byens berømte landshövdingehus forsvandt under denne nedrivningsbølge.

Nye skældsord blev til: nedrivningshysteri og nedrivningsraseri. Et paradoks efter som ingen som organiserede eller udførte nedrivningerne var "rasende" eller "hysteriske": nedrivningerne var blevet foretaget i "god intention" og når der blev revet ned, var protesterne i første omgang usædvanlige. Endnu rådede fremskridtsoptimisme og samfundsordningen var således, at det var sjældent at kritisere politikeres og eksperters beslutninger. De som alligevel gjorde modstand, måtte høre, at de ikke forstod deres eget bedste.

Vendepunktet i folkeopinionen til en mere kritisk og tvivlende indstilling til myndighedsbeslutninger kom med den så kaldte elmestrid i Kungsträdgården i Stockholm 1971. Den nye indstilling blev opfanget af Stockholms politikere og havde sine konsekvenser: byfornyelsen i henhold til city 67 blev afbrudt og blev erstattet af cityplan 1977. Der blev angivet nye, blødere retningslinjer som indebar at: "Fornyelsen skal ske uden gennemgribende forandringer af kvarterer og vejnet og at fornyelsen forudsættes ske i individuel regi undtagen i dem fald plangennemførsel inden for et område må ske i en sammenhæng." I dag er begrebet "nedrivningshysteri/- raseri" ensbetydende med myndighedsudøvelse i forbindelse med umotiverede nedrivninger. Et eksempel, hvor udtrykket "nedrivningsraseri" blev anvendt igen, var i 2009 i forbindelse med den planlagte men stoppede tilbygning for Stockholms Stadsbibliotek.

Næsten samtidig som cityplan 1977 trådte i kraft afsluttedes en periode hvis benævnelse "miljonprogrammet" først fremkom langt senere. Noget statsligt program var der aldrig tale om men snarere en summering, gjort af media, angående antallet af lejligheder opførte mellem 1965 og 1974. Den bebyggelse, som blev resultatet af disse 10 år, omfatter i dag cirka 25 % af Sveriges samlede boligbebyggelse og kan ses som et dokument over velfærdssamfundets ideal.

Rekordårene berørte hele landet. Nogle af de mest kendte områder er Skärholmen og Tensta i Stockholm, Hammarkullen i Göteborg og Rosengård i Malmö. I alt blev mellem 1965 og 1974 bygget cirka 940.000 boliger, hvoraf 350.000 i småhuse, hvoraf 310.000 i byområder (tätort) og 40.000 i landdistrikter (glesbygd), og i alt omkring 590.000 boliger i flerbostadshus, hvoraf knapt 390.000 i byområder og omkring 200.000 i landdistrikter.

Den så kaldte miljonprogramstid er blevet forbundet med højhuse opførte af betonelementer, beton i facader anvendtes dog først i slutfasen, og en tredjedel af boligproduktionen udgjordes af småhuse som Kälvesta i det nordvestlige Stockholm. Her findes facader med yderside af puds, træ og tegl og meget af den oprindelige vegetation er bevaret. Kälvesta kan kaldes et "horisontalt miljonprogramsområde" med cirka 2.000 enfamiljsboliger. Byplanens projektering skete i samråd med arkitektkontoret Höjer & Ljungqvist, som planlagde for rækkehuse og kædehuse. De første huse blev bygget i 1966, og byggearbejdet fortsatte til midten af 1970-erne. Langs med Björnidevägen og Björnidegränd bor omkring 4.500 människor i rækkehuse, kædehuse, atriumhuse og i fritstående villaer. Flertallet af husene blev bygget som rækkehuse med 4 værelser og køkken.

I slutningen af 1960-erne meddelte omkring tredive almennyttige boligselskaber, at de begyndte at få vanskeligheder med at udleje især de store lejligheder. De første tegn på en vis uro vedrørende omfanget af de hundredvis af kommunale byggeprogrammer fortsatte mulighed for at blive realiserede begyndte at brede sig i 1972 blandt politikere, planlæggere og byggeselskaber, da en miljømarch med over 100.000 deltagere mod Stockholms "Regionplan 70" blev arrangeret. Endvidere begyndte konjunkturerne at vende, oliekrisen fik benzinpriserne til at skyde i vejret, og indbyggertallene i storbyerne faldt. Det babyboom, som havde eksisteret siden 1965, ebbede ud og stoppede i 1975. Den "grønne bølge" bidrog til, at en del unge familier begyndte at flytte fra stæderne.

Massemediernes kritik hørtes også, da Dagens Nyheter den 10. september 1968 skrev "Riv Skärholmen". Det var to dage efter, at Prins Bertil havde indviet Skärholmens centrum med pomp og pragt. I avisens artikel kunne man blandt andet læse: "Skärholmens skyline er en kulisse omkring et forstadscentrum som er et af de mest menneskeforagtende som hidtil er bygget, en for sen import af amerikansk byplanlægning fra slutningen af fyrrerne, forældet allerede da." Indlægget udløste den så kaldte Skärholmsdebatten.

Boligmangelen afløstes på kort tid af boligoverskud med tomme lejligheder. I 1970-ernes første halvdel voksede antallet af tomme lejligheder fra byggeprogrammets hele bestand, og problemet var ikke længere begrænset til visse steder eller visse lejlighedsstørrelser. En lignende udvikling skete i mange europæiske storbyer. Som en reaktion på tidens flerbostadsbyggeri kom en småhusbølge, og andelen af nybyggede småhuse voksede fra cirka en tredjedel til tre fjerdedele (1977) af den samlede boligproduktion. Samlet faldt boligproduktionen og som følge heraf tillige beskæftigelsen i byggebranchen. Det medførte efterhånden høj arbejdsløshed i byggearbejde- og arkitektkredse.

Rekordårene førte til, at Sverige på 25 år fik en af verdens højeste boligstandarder. Perioden fik dog allerede tidligt kritik, især storbyernes nye forstæder blev i folkemunde kaldt "nybygget slum", hvor sammenlagt 40.000 lejligheder stod tomme efter rekordårenes afslutning. Først i 1990-erne voksede et mere nuanceret billede frem med idéer om delvis nedrivning og delvis sanering og oprustning af udsatte områder, hvpr en segregation af befolkningen kunne konstateres.

Postmodernisme og byplanlægning ind i det 21. århundrede
Slutpunktet for de store statslige nybyggeriprojekter blev de sene 1970'ere og dermed også en omstilling i boligarkitekturen, nu skulle der bygges tæt og lavt. Inspirationen kom denne gang fra Danmark. En tidlig repræsentant for den nye, den mere intime byplanlægningsprincip var Ralph Erskine. Hans organiske, til verdenshjørner og terræn godt tilpassede, byplaner fik international berømmelse. Her kan nævnes Kvarteret Ortdrivaren i Kiruna (1966), Nya Bruket i Sandviken (1973-1978) og Myrstuguberget i Huddinge kommun (1977-1985) samt Ekerö centrum (1983-1991). I Stockholm opførtes blandt andre Kista (1977-1980), Skarpnäcks gård (1980'ere) og Södra Stationsområdet (1986-1990) efter tæt-lav-princippet. Efter samme princip blev 1940'ernes luftige og åbne boligområder som Hammarbyhöjden og Traneberg fortættet.

Som en modreaktion mod storskala bybygningsprojekt, som forekom i miljonprogrammet, præsenteredes på flere steder i Sverige nya, småskala boligområden som i sit arkitektoniske udtryk anvender tidligere byggetraditioner. Resultaterne er sommetider af fagkredse foragteligt blevet betegnet som pastiche men er blevet værdsat af offentligheden. Her kan nævnes S:t Eriksområdet (1995-1998) i Stockholm, som minder om den svenske 1920-talsklassicisme samt Jakriborg (første etape færdig i 1999) syd for Lund, hvor den arkitektoniske udformning knytter til den førindustrielle stil i Lund-slettens byer og de hanseatiske kystbyer ved Østersøen og Nordsøen.

I jagten på nye byggeområder for boliger begyndte man i slutningen af 1990-erne også at udnytte stadsnære industri- og havneområder, hvor industri- eller havnevirksomhed var blevet nedlagt eller flyttet væk. I begyndelsen af 1990'erne opstod et større boligområde i Stockholm efter denne model: Hammarby sjöstad, et tidligere havneområde langs Hammarbyleden. Området udmærker sig igennem en meget nøjagtig detailplan oprettet af planforfatteren Jan Inghe, hvor planarkitekten ved Stockholms bygningsinspektorat Aleksander Wolodarski udøvede en afgørende indflydelse under udformningen.

Lignende havneområder, som er blevet og bliver attraktiva, havnære boligområder er Norra hamnen i Helsingborg (1995-1999) med Ole Reiter som planarkitekt, og Norra Älvstranden i Göteborg (1989-) samt Västra hamnen med Turning Torso i Malmö, som kom til i forbindelse med den opsigtsvækkende bomesse Bo01.

I mange byer findes nu byudviklingsprojekter. Södra Älvstranden er et sådan projektområde i Göteborg beliggende langs med den sydlige strand af Göta älv. I programmet for områdets bebyggelse har kommunen lagt sig fast på ønskerne om en bydel med blandede funktioner, som udnytter den vandnære situation. Flere parallelle opgaver evalueres af en gruppe fra blandt andet Göteborgs bygningsinspektorat og Älvstranden utveckling. I 2009 var detailplanen i samråd, synspunkter er blevet samlet og et nyt forslag skulle udstilles i begyndelsen af 2011. I året 2014 planlægges sporvejen vare klar og den første indflytning skulle ske 2015.

Nogle i 2009 igangværende stadsudviklingsprojekter i Stockholm, hvor gamle industrigrunde forvandles til boligområder er Lindhagen, Norra Djurgårdsstaden og Årstadal. På tur står nogle af stadens sidste større stadsnære industri- og jernbaneområder: det gamla Norra stationsområdet (med projektet Hagastaden og Lövholmen. Angående det Nordlige stationsområde siger planarkitekten Aleksander Wolodarski: "Nordlig station det største jeg har lavet. Alt jeg har gjort tidligere er småfluer i sammenligning".

Et nyt aspekt er kommet ind i stadsplanlægningen i begyndelsen af det 21. århundrede: at skabe forudsætninger for et økologisk holdbart og energibesparende samfund. Som et nyere eksempel fra Malmö viser, deltager nu ikke bare aflønnede specialister i et sådan arbejde men også partipolitiske ubundne grupper som arbejder idealt. Idéen om en økoby er ikke helt ny. Understenshöjden er et boligområde, som blev opført mellem 1994 og 1996 som Stockholms første økoby i Björkhagen. Det består af 44 lejligheder i 14 en- og toplanshuse samt et kvartershus. Teknikken var ikke helt udviklet og området fik kritik for energisløseri samt fugt- og mugproblemer.

Byplanlovgivning

Selvom Sveriges middelalderbyer Stockholm og Visby ikke i forvejen var blevet planlagt ved tegnebordet, så kunne man aldrig bygge helt uden regler. Siden midten af 1300-tallet var byernes byggevæsner blevet reguleret igennem byggereglementet i Magnus Erikssons stadslov. Der fandtes bestemmelser om nogen vejbredde (8 alner, ca. 4,8 meter) og at man skulle bygge med hensyn til naboerne. Man måtte heller ikke bygge uden byggetilladelser og det foreskrevs at "to mænd skola vare i hver by, som skola se og inspicere bygninger og afgøre naboer imellem, hvordan de skulle bygge deres huse og rive dem ned, og om deres bøder, som blive dømt for brud." Kapitel XXII blev dedikeret den konstant tilbagevendende plage, bybrandene: "Om ild, hvordan om den skal værnes, og om dens straf, der ikke gør."

Magnus Erikssons byggningsreglement blev i 1618 stadfæstet af Gustav II Adolf uden ændringer. Under Karl XI kom i 1734 et nyt byggereglement, som gjaldt landet. Selve byggeaktiviteten i byerne skulle hvile på respektive landshøvding og hans råd.

Her fandtes bestemmelser om byggegrundinddeling, byggegrundmåling, gader og bygninger. En landsdækkende byggelovstiftning kom først i 1874. Den var blevet udarbejdet af Albert Lindhagen. Nu blev det obligatorisk for hver by at have en byggeordning, som var fastlagt i overensstemmelse med rigsforordningen. Der skulle findes et byggnadsnämnd (byggenævn) med fem eller tre medlemmer, som skulle kontrollere, at byggeordningen blev efterlevet. Med 1931 byggeforordningen og stadsplanelov blev 1874 byggeforordningen ophævet, selvom den levede videre igennem overgangsbestemmelser og provisoriske byggeforskrifter frem til 1963, hvor efter tilbageværende vedrørende dele af 1874 byggeforordningen, byggeordner efter den samme ligesom provisoriske byggeforskrifter blev erstattet af lovtekst.

Fra 1. juli 1987, med nogle forandringer fra den 1. juni 1994 og den 2. maj 2011, reguleres planlægningen af jord, vand og byggeri i plan- og byggelovene (PBL). Planprocessen for at gennemføre en ny detailplan, eller for at ændre en eksisterende af slagsen, består af mange trin, fra "forstudie og jordtildeling" til juridisk gyldighed. Det kan tage flere år at gennemføre en ny detailplan. Mens svundne tiders byplaner var et anliggende for nogle få specialister, skal i dag alle berørte gives mulighed for at fremsætte sine synspunkter.

Noter

Litteratur
 Abrahamsson, Åke (2004). Stockholm: en utopisk historia. Stockholm: Bokförlaget Prisma. Libris 9604083.
 Nils Ahlberg: "Stadsgrundningar och planförändringar. Svensk stadsplanering 1521–1721" (Acta Universitatis Agriculturae Sueciae, Agraria 2005:94)
 Andersson, Henrik O.; Bedoire, Fredric (1977) [1973]. Stockholms byggnader: en bok om arkitektur och stadsbild i Stockholm (3). Stockholm: Prisma. Libris 7406664.
 Claes Caldenby, Eva Rudberg, Thorbjörn Andersson m.fl. (1998). Att bygga ett land. Byggförlaget och Arkitekturmuseet.
 Birgitta Ericsson: "De anlagda städerna i Sverige ca. 1580-1800" (i: Grethe Authén Blom (red.): Urbaniseringsprosessen i Norden. Del 2: De anlagte steder på 1600-1700 tallet; Universitetsforlaget Oslo-Bergen-Tromsø 1977; ; s. 100-133)
 Eriksson, Eva (1990). Den moderna stadens födelse: svensk arkitektur 1890-1920. Stockholm: Ordfront. Libris 7634261.
 Robert Garellick (1997). Göteborg före grävskoporna: ett bildverk. Stockholm. Libris 7452031.

 Thomas Hall, Eva Eriksson m.fl., red (1997). Den svenska staden: planering och gestaltning - från medeltid till industrialism. Stockholm: Sveriges radio. Libris 8358128.

 Hall, Thomas (1999). Huvudstad i omvandling - Stockholms planering och utbyggnad under 700 år. Källström, Gunnar (illustratör). Stockholm: Sveriges Radios förlag. Libris 7409712.
 Gerd Hatje, red (1963) (på Tyska). Knaurs Lexikon der modernen Architektur. München. Libris 763227
 Hultin, Olof; Österling, Ola (1998). Guide till Stockholms arkitektur (1:a upplagan). Stockholm: Arkitektur Förlag. Libris 8380165.
 Pemer, Mats (red) (2006). Stockholm bygger 06. Stockholm: Stockholmia förlag. Libris 10147788.
 Britta Roos, Hanna Gelotte, red (2004). Hej bostad: om bostadsbyggande i Storstockholm 1961-1975. Stockholm: Länsstyrelsen i Stockholms län. Libris 9676840.
 Rudberg, Eva (red.); Bergman, Bo; Caldenby, Claes; Gullberg, Anders (2004). Tage William-Olsson: stridbar planerare och visionär arkitekt. Monografier utgivna av Stockholms stad. Stockholm: Stockholmia förlag. Libris 9552992.
 Ulrika Sax, Den vita staden: Hammarbyhöjden under femtio år, Stockholms stad, , 1989.
 Gösta Selling (1973). Hur Gamla stan överlevde: från ombyggnad till omvårdnad 1840-1940. Stockholm: Stockholms stadsmuseum. Libris 559505
 Stockholms förstäder och villasamhällen: The garden suburbs of Stockholm. Suecia rediviva, 99-0117564-X ; 51. Stockholm: Rediviva bokförlag. 1975[1911]. Libris 7605863.
 Fredrik Sundbärg: "Om stadsplaner med särskild hänsyn till svenska förhållanden" (Ord och Bild, 6. årgang, 1897; s, 145-160)
 Fredrik Sundbärg: "Om stadsplaner med särskild hänsyn till svenska förhållanden" (Ord och Bild, 6. årgang, 1897; s, 193-213)
 Söderqvist, Lisbeth (1999). Rekordår och miljonprogram: flerfamiljshus i stor skala: en fallstudiebaserad undersökning av politik, planläggning och estetik. Stockholms universitet.
 Leif Wastenson, red (1990-). Sveriges nationalatlas. Stockholm: Sveriges nationalatlas (SNA). Libris 8381060.
 Jeppe Wikström, red (2002). Tråkiga vykort. Stockholm: Bokförlaget Max Ström.
 Tage William-Olsson: "Modern stadsplanering. Differentiering av bebyggelse och trafik" (Nordisk familjeboks månadskrönika, Häfte 3. Mars 1938; s. 207-213)
 Rasmus Wærn, red (2001). Guide till Sveriges arkitektur: [byggnadskonst under 1000 år]. Stockholm: Arkitektur förlag. Libris 8380169.
 Bo Öhngren: "Urbaniseringen i Sverige 1840-1920" (i: Grethe Authén Blom (red.): Urbaniseringsprosessen i Norden. Del 3: Industrialiseringens første fase; Universitetsforlaget Oslo-Bergen-Tromsø 1977; ; s. 261-356)

Eksterne henvisninger

Sverige
Byplanlægning

Byplanlægning i Sverige


El distrito de Anguía es uno de los diecinueve que conforman la provincia de Chota, ubicada en el departamento de Cajamarca en el Norte del Perú. Limita por el Norte con los distritos de San Luis de Lucma y La Ramada de la provincia de Cutervo, por el Este con el distrito de Chimbán, por el Sur y el Oeste con el distrito de Tacabamba.

Historia

Por ley  Nº 7856 del 16 de octubre de 1933, se eleva a Anguía a la categoría de distrito de Chota, en el gobierno del Presidente Óscar R. Benavides. Sus primeras autoridades fueron:
 Alcalde: Javier Olano Carranza
 Gobernador: José Santos Saldaña Villegas
 Juez de Paz: Cristóbal Villegas.

Geografía
El distrito está situado en un ramal de la cordillera occidental comprendido entre los paralelos 6° 20´ y 78° 87´ 00" de longitud oeste del Meridiano de Greenwish.
 Ríos: rio Tacabamba, rio Chílac, río Llaucán y río Nungo.

Demografía
El Distrito tiene 4 542 habitantes aproximadamente.

Capital
La capital de este distrito es la ciudad de Anguía situada bajo el cerro Chanche, a 2450 msnm.

Gobierno

 2011-2014
 Alcalde: José Wilfredo Colunche Campos, .
 Regidores: Elder Valentin Montenegro Villanueva, Víctor Wilson Sánchez Rivera,  Elmer Francisco Olivera Altamirano, Rosa Enida Lozano Idrogo, Juan de Dios Lozano Arévalo.

Centros poblados
Aliso,
Agua Brava,
Calabozo,
Chugur,
Chuspa,
Chamana,
Azafrán,
Colcabamba,
Pampagrande,
La Succha,
Pilco,
Opa,
Lanchepampa,
Vilcasit,
Ushun,
Anguía,
Rodeopampa,
Tayapotrero,
Tendal,
Chambe,
Chiut,
Huallangate,
Vista Alegre.

Límites
Anguía, limita: por el Este con el distrito de Chimban, por el Norte con los distritos de La Ramada, San Luis de Lucma (provincia de Cutervo), por el Oeste y Sur con el distrito de Tacabamba.

Transporte
Anguía está entrelazado por Carreteras con sus comunidades y pueblos como: Anguía - Tacabamba - Conchán - Chota - Cajamarca; Anguía - Chota - Chiclayo; Anguía - Cutervo - La Capilla - Puerto Chiple en la Carretera Olmos Marañón; así mismo carretera, Anguía - Socota - San Andrés - Santo Tomás - Pinpincos - Puerto Cuyca en la carretera Olmos Marañón; Anguía - San Luis de Lucma - La Ramada - San Juan - Puerto Malleta en el río Marañón.

Hidrografía
Por su suelo discurren los ríos: Guineamayo, Tacabamba, Llaucano, Chilac y Nungo.

Servicios
Anguía cuenta con Energía Eléctrica desde 1985 y fue uno de los gestores de la construcción de la Central. Hidroeléctrica de Guienamayo, en la actualidad el 95 % de sus comunidades y/o centros poblados cuentan con Energía Eléctrica las 24 horas del día.

Patrimonio
Anguía cuenta con: Baños termales de OPA, cercano al río Guineamayo y Baños termales de la OROYA a orillas del río Tacabamba, los cuales son muy concurridos por sus habitantes y visitantes de distintos lugares.

Economía
Anguía es uno de los productores más importantes de Chota, en frutas: Sapotes, Lúcumas, Piñas, Chirimoyas, Naranjas, Limas, Huabas, Cansabocas, plátanos, yuracsaras, etc. así como produce caña de azúcar en variedades (regencia, blanca amarilla), produce también café, coca, tabaco, yucas, chuanes; en la parte alta produce: Papas, arbejas, frijoles, maíz blanco, maíz morocho y en el temple maíz amarillo, etc.

Festividades
Una de las ferias de mayor importancia del departamento es la feria de Anguía, que se celebra en homenaje a la Virgen de los Dolores patrona del distrito de Anguía, imagen que tiene más de 450 años. El día central es el 12 y 13 de septiembre; a esta feria acuden feligreses de la costa, sierra y la selva.

Literatura
Anguía tiene dos libros publicados: Dueños de Anguía, Arrieros y sus Aventuras, obras publicadas por el ing. Carlomán Medina Peralta, que además tiene publicados cuatro libros de ingeniería, quien se desempeña como catedrático de la Universidad Nacional de Ingeniería.

Ciudad llena de flores
Ciudad llena de flores, eso es Anguía tierra de amor.
Y las tres tulpas que se levantan y le dan frente al Marañón.
Dentro de tus cerros Aguas Termales, es medicina del poblador.
Tus cuatro entradas y las Tres Cruces, Chanche y el Mirador.
Tú que naciste en este pueblo, no te olvides de tu bandad.
Dale la mano a tus hermanos, como anguiano de corazón. Fuente: "Dueños de Anguía"

Anguiano palangana
Anguiano poncho muzgo, deportista y buen peón.
Tu paraje Bellavista, La Banda y el Marañón.
Con tu lampa sobre el hombro, tu machete a la cintura.
Tiene muy altura, cuando llega al jornal.
Orgulloso y palangana, con tus mulas y tu yunta.
Si algunos te preguntan, no le digas la verdad.
Es tu vida los maizales, en la jalca y en el temple.
Que te importa si no hay carne suficiente tus tamales.
Tu chuchoca no lo cambias, ni por trigo ni por arroz.
Ni por oro ni por plata, ni por mandato de Dios. Fuente: "Dueños de Anguía"

Anguía querida
Eres tú Anguía mía la gloria, mi mágico acento divino, ojala que me lleve el destino, a morir por el bien de tu historia, a tu voz celestial es la vida, homenaje pequeño ofrecerte, pues no impórta que venga la muerte, si por tu causa he de dar yo la vida, verte libre feliz aspiramos, fuerte grande también respetada, tu honra será inmaculada, prometemos así los anguianos. Anguía mía querida adorada, hoy acepta mi humilde cantar, yo quisiera por ti mi alma dar, por tu honra y dicha alabar, yo quisiera tener más talento y obsequiarte sublime cantar, más no puedo, no puedo ensalzar, a tus glorias el bello oportuno, yo solo pido a la suerte, de rodillas ante el cielo y al dirribarme la muerte, ser el polvo de tu suelo. Fuente: "Dueños de Anguía"

Desastres naturales
El desastre en el distrito de Anguia, es como consecuencia de 2 eventos diferentes:

1.Explosión: Debido a la explosión, como consecuencia de la introducción del agua del río Guineamayo en la zona Volcánica interna entre las 2 fuentes termales de la Oroya y Opa, debido a la evaporación del agua, se presentó una super fuerza, explosionando, al mismo tiempo trasladó totalmente al valle conocido como CALABOZO (millones de toneladas, con sus chacras y caminos, terrenos de 56 propietarios, jurisdicción del distrito de Anguía, cubriendo grandes extensiones de tierras de frutales del distrito de San Luis de Lucma, provincia de Cutervo. Como consecuencia se ha formado prácticamente un cerro que no da pase al agua del río Guineamayo, en una extensión aproximada de 1 kilómetro.

2.-Deslizamiento de tierras: Como consecuencia de la explosión se aceleró el deslizamiento de tierras desde la parte baja, llegando hasta la parte alta próximo al Centro Poblado de Rodeopampa, dañando las tierras de Rodeopampa, y afectando con gran cantidad de polvo a las comunidades de USHUN, TAYAPOTRERO, CHAMBE, BABACO, CORRAL VIEJO, entre otros. Todas estas comunidades y centros poblados están localizados en la parte Norte del distrito de ANGUIA, cuya explosión y deslizamiento de tierras ha afectado el Río Guineamayo que sigue embalsándose, afectando los valles productivos de Anguía (Chota)y San Luis de Lucma (Cutervo).

Caudal de agua del Río Guieneamayo: 5 metros cúbicos por segundo.
Explosión: 20 de febrero de 2010

Volumen del embalse
8/04/10: 5 Metros cúbicos/Seg X 3600 Seg X 24 Horas X 48 Días = 20 736 000 (veinte millones setecientos treinta y seis mil) metros cúbicos.

Desembalse
El sábado 10 de abril de 2010 se produjo el inicio del desembalse, exactamente después de 51 días; como consecuencia la furia de la avalancha al correr aguas abajo arrasó con fincas, chacras de la riveras de los río Chilac y Silaco, así como se llevó los puentes que comunican a los distritos de Pion y Chimban.

Educación

Escolar
 Anguía
 Escuela Urbana Prevocacional de Varones N°60
 Escuela Primaria de Mujeres N°633
 Centro inicial N°336
 Centro Educativo Primario N°10470 fusionado
 Colegio secundario Mixto "Arturo Osores Cabrera".
Colcabamba
 PRONOI, Escuela Primaria N°10474
Rodiopampa
PRONOI, Escuela Primaria N°10471
 Tayapotrero
 Escuela Primaria N°101068
Yaunse
 Escuela Primaria N°10478
Chiut
 Escuela Primaria N°10473
Guallangate
 PRONOI, Escuela Primaria N°10477, Colegio Secundario Alejandro Sánchez Olano.
 Tendal
 PRONOI, Escuela Primaria N° 10889, Colegio Secundaria "José Inés Requejo Rivorola" .
 Vista Alegre
 Escuela Primaria N° 10998
Pilco
 Escuela Primaria
Vilcasit
 Escuela Primaria
Agua Brava
 Escuela Primaria, Colegio secundario "José María Arguedas"
Azafrán
 Escuela Primaria
Chuspa
 Escuela Primaria
Chamana
 Escuela Primaria
Ramospampa
 Escuela Primaria

Festividades
 Enero: adoración de los Reyes Magos al Niño Dios.
 Abril: lunes de pascua; martes, San José; miércoles, primer día de la Virgen; jueves, el santísimo sacramento; viernes, segundo día de la Virgen de los Dolores; sábado, Virgen del Rosarioy el día domingo, San Isidro.
 Mayo: Fiesta de las Cruces.
 Septiembre: Virgen de los Dolores.

Anguianos destacados
 José Inés Requejo Rivarola.
 Segundo Leopoldo Díaz Sánchez
 Gervacio Villegas Olano
 Víctor Alejandro Sánchez Olano
 Juan Meoño Saldaña.

Referencias

Véase también
 Organización territorial del Perú

Enlaces externos
 Identificación y Semblanza del Distrito de Anguía

Anguía

Distrito de Anguía


Bogmaðurinn (latína: Sagittarius) er eitt af stjörnumerkjum Dýrahringsins á suðurhimni. Bogmaðurinn er eitt af stjörnumerkjum fornaldar sem Kládíus Ptólmæos lýsti og er eitt af stjörnumerkjum nútímans. Tákn merkisins er ♐ og hann er oft sýndur sem kentár með dreginn boga. Hann liggur á milli Sporðdrekans og Naðurvalda í vestri og Steingeitarinnar og Smásjárinnar í austri.

Miðja Vetrarbrautarinnar liggur vestast í Bogmanninum á svæði sem nefnist Sagittarius A og inniheldur ofursvarthol. Átta björtustu stjörnur stjörnumerkisins mynda samstirnið "Teketilinn". Bjartasta stjarnan er Kaus Australis eða ε Sagittarii, tvístirni í 143 ljósára fjarlægð frá Sólinni.

Tenglar
 Bogmaðurinn á Stjörnufræðivefnum

Stjörnumerki

Bogmaðurinn


Ovisničko ponašanje, ponašanje u čijem je sadržaju zloporaba sredstva ovisnosti: droge, alkohola, kockanja i sl. Ovisničko ponašanje još uvijek nije ovisnost, ne vodi i ne završava nužno tamo (može se raditi o eksperimentiranju sa sredstvima ovisnosti ili njihovo povremeno uzimanje), ali je rizično jer se može razviti ovisnosti.  Točnije, uvjet nastanka ovisnosti jest ovisničko ponašanje osobe koja uzima sredstva ovisnosti (drogu, alkohol, kockanje...). Važna odrednica ovisničkog ponašanja, osobito u poodmaklom ovisničkom stažu, jest tvrdokornost u ovisničkom ponašanju, otpornost na promjene, usvajanje navika koje uključuju aktivnosti usmjerene pronalaženju i zlouporabi sredstva ovisnosti (droge, alkohola, kockanja i dr.). Zbog adiktivnosti djelovanja zloporabljenog sredstva ovisnosti ovisničku je naviku vrlo je teško, a ponekad i nemoguće mijenjati. Kriminološka definicija ovisničkog ponašanja je niz kriminalnih radnji u svezi s nabavom, distribucijom i štetnom zloupotrebom droge.

Izvori

Medicina

Ovisničko ponašanje


Columban de Luxeuil (în , ), cunoscut, de asemenea, sub numele de Sfântul Columban, a fost un misionar irlandez, renumit pentru mănăstirile înființate în Imperiul Franc și în Regatul Longobard, cu începere din anul 590 d.Hr. Cele mai notabile mănăstiri înființate de el sunt Abația Luxeuil (în Franța de astăzi) și abația Bobbio (în Italia de astăzi). Este amintit ca o figură cheie în misiunea hiberno-scoțiană (i.e. activitatea misionară irlandeză în Europa medievală timpurie). În urma cercetărilor recente, faptele și moștenirea lui Columbanus au fost reexaminate de istorici, ajungându-se la îndoieli cu privire la tradiționala narațiune asupra vieții sale, în special în ceea ce privește implicarea sa în munca misionară, motivația sa pur religioasă și rolul jucat în viața politică și bisericească a Franciei.

Sf. Columban a instituit un regulament monastic pentru mănăstirile irlandeze, precum și reguli penitențiale pentru cei ce se pocăiesc de păcate, accentuând necesitatea spovedaniei la preot și îndeplinirea canoanelor primite. Sf. Columban este unul dintre scriitorii Hiberno-Latini timpurii.

Surse
Majoritatea celor pe care le cunoaștem despre Sf. Columban se bazează pe propriile mărturii ale acestuia și pe lucrarea hagiografică Vita Columbani scrisă de Iona din Bobbio între anii 639 și 641 d.Hr. Iona s-a inchinoviat în mănăstirea Bobbio după moartea Sf. Columban, dar scrierea sa se bazează pe mărturiile martorilor oculari ce l-au cunoscut pe Sf. Columban în viață. Descrierea minunilor Sf. Columban, scrisă de un oarecare monah al mănăstirii Bobbio, este o lucrare hagiografică de dată mai târzie. În cel de-al doilea volum al lucrării Acta Sanctorum O.S.B, Mabillon relatează întreaga viață a Sf. Columban, alăturând un apendix al minunilor sfântului, apendix preluat de la un monah anonim al mănăstirii Bobbio.

Biografie

Viața timpurie
Columbanus (formă latinizată de la irlandezul Columbán, însemnând porumbelul alb) s-a născut în Regatul Meath, acum parte din Leinster, în Irlanda anului 543, an în care Sfântul Benedict a murit la Monte Cassino. Înainte de naștere, se spune că mama sa ar fi avut o vedenie ce a dezvăluit importanța celui pe care-l purta în pântece, care avea să fie "un geniu remarcabil". Columbanus era foarte bine educat în gramatică, retorică, geometrie și Sfintele Scripturi.

Columban a plecat de acasă pentru a studia sub Sinell, stareț al abației Cluaninis din Lough Erne. Sub oblăduirea acestuia, Columbanus a compus un comentariu la Psalmi. Apoi s-a mutat la abația Bangor, în regiunea de coastă a comitatului Down, unde Sfântul Comgall slujea în calitate de stareț. A stat la Bangor până la împlinirea a 40 de ani, când a primit permisiunea Sf. Comgall de a călători pe continent.

Galia francă

Columbanus a adunat doisprezece tovarăși pentru călătorie—Sfântul Attala, Columbanus cel Tânăr, Cummain, Domgal (Deicolus), Eogain, Eunan, Gallus, Gurgano, Libran, Lua, Sigisbert, și Waldoleno—, împreună pornind spre continent. După o scurtă oprire în Britania, cel mai probabil pe coasta Scoțiană, au traversat canalul, ajungând în Bretania în 585. În localitatea Saint-Malo din Bretania, există o cruce de granit ce poartă numele sfântului, la care oamenii veneau să se roage pentru ploaie în vreme de secetă. Satul din apropiere, Saint-Coulomb, a primit denumirea în cinstea sa.

Columban și tovarășii lui au fost primiți cu cinste de regele Gontram al Burgundiei, ajungând în curând la Annegray, unde au fondat o mănăstire într-un castru Roman abandonat. În ciuda locație greu accesibile în Munții Vosgi, mănăstirea a devenit un loc renumit de pelerinaj, atrăgând atât de mulți ucenici încât a fost necesară constituirea de două noi mănăstiri pentru a-i găzdui. În 590 Columban a obținut de la regele Gontram castelul galo-roman Luxovium, în actualul Luxeuil-les-Bains, la aproximativ opt kilometri de Annegray. Castelul, transformat curând într-o mănăstire, era localizat într-o regiune sălbatică, cu dese păduri de pin și vreascuri. Columbanus a fondat o a treia mănăstire, numită Ad-fontanas, în actuala Fontaine-lès-Luxeuil, numită astfel datorită numeroaselor sale izvoare. Aceste comunități monastice au rămas sub autoritatea lui Columban, regulile lor reflectând tradiția irlandeză în care Columban a fost format. Pe măsură ce aceste comunități se extindeau, atrăgând tot mai mulți pelerini, Columban căuta cu și mai mare dorință singurătatea, petrecând lungi perioade de timp în pustie și comunicând cu monahii prin intermediari. Deseori folosea ca loc de nevoință o peșteră situată la 7 mile distanță, luând cu sine o singură persoană pe care o folosea ca intermediar între sine și ucenici.

În timpul celor 20 de ani petrecuți în Galia (actuala Franța), Columban a intrat în dispute cu episcopii franci, ce probabil se temeau de influența sa crescândă. În prima jumătate a secolului VI d.Hr., consiliile galice dăruiseră episcopilor putere absolută asupra comunităților de păstoriți. Ca moștenitori ai tradiției monahale irlandeze, Columban și ucenicii săi, sărbătoreau Paștile la o dată diferită de cea în care sărbătoreau francii. Columban folosea pentru calculul datei Paștilor versiunea episcopului Augustalis, pe când francii adoptaseră versiunea lui Victorius al Aquitaniei a ciclului de 532 de ani. Episcopii franci au obiectat împotriva datinilor irlandeze, ce cauzau, printre altele, inclusiv un decalaj în ținerea Postului Mare. De asemenea, erau nemulțumiți de tonsura irlandeză specifică. În 602 episcopii franci s-au întrunit pentru a-l judeca pe Columban, dar acesta nu a compărut la proces. În schimb, a trimis o epistolă prelaților, sfătuindu-i să țină sinoade mai frecvent pentru probleme de importanță egală cu cea a datării sărbătorii pascale. În apărarea tradiției pascale urmărite de el, a scris următoarele:

Când episcopii au refuzat să renunțe la chestiune, Columban, urmând canoanele Sfântului Patrick, a făcut apel la papa Grigore cel Mare. În cea de-a treia și singura scrisoare rămasă, el cere "papei, părintelui său" a oferi "sprijinul puternic al autorității sale" pentru a da un "verdict după voința lui", cerându-și scuze pentru "presupunerea de a se contrazice cu el, cel ce stă pe scaunul Sfântului Petru, purtătorul cheilor împărăției". Niciuna dintre scrisori nu a primit răspuns, probabil datorită morții papei în 604 d.Hr. Columbanus a trimis apoi o scrisoare succesorului papei Grigore, papa Bonifaciu al IV-lea, cerându-i confirmarea tradiției bătrânilor - atâta vreme cât nu este contrară credinței -, așa încât el și ucenicii săi să poată urma tradiția primită de la părinți. Înainte ca papă Bonifaciu să răspundă, Columban s-a mutat în afara jurisdicției episcopilor franci. De vreme ce problema datării Paștilor pare a se fi încheiat în jurul acestui timp, este posibil ca Sf. Columban să fi încetat sărbătorirea Paștilor conform tradiției irlandeze, după ajungerea în Italia.

Columbanus a fost de asemenea implicat într-o dispută cu membrii familiei regale france. La moartea regelui Gontram al Burgundiei, coroana a trecut la nepotul său, Childebert al II-lea, fiul fratelui său Sigebert și a soției acestuia Brunhilda a Austrasiei. Când Childebert a murit, a lăsat moștenitori doi fii: Theuderic al II-lea, ce a moștenit regatul Burgundiei, și Theudebert al II-lea, ce a moștenit regatul Austrasiei. Deoarece ambii erau minori, Brunhilda, bunica lor, s-a declarat tutorele lor, controlând guvernarea celor două regate.

Theuderic al II-lea îl venera pe Columban, vizitându-l adeseori, dar sfântul îl mustra și îl certa pentru comportamentul său. Când Theuderic a început să trăiască cu o curtezană, sfântul a obiectat, câștigându-și antipatia Brunhildei care credea că o căsătorie a lui Theuderic i-ar amenința propria influență. Sfântul însă nu a renunțat la opiniile sale, încât Brunhilda i-a devenit cel mai aprig dușman. Înfuriată de poziția adoptată de Columbanus, Brunhilda i-a instigat pe episcopi și pe nobili spre a găsi greșeli în regulile monastice instituite de Sf. Columban. Când Theuderic al II-lea l-a confruntat pe sfânt la mănăstirea Luxeuil, ordonându-i să adopte convențiile locale, acesta a refuzat și, în consecință, a fost luat prizonier și închis la Besancon. În cele din urmă, Columbanus a reușit să scape și să se întoarcă la mănăstirea sa de la Luxeuil. Când regele și bunica lui a aflat, au trimis soldați pentru a-l deporta în Irlanda, separându-l de o parte din ucenicii săi de vreme ce doar cei cei născuți în Irlanda aveau dreptul să-l însoțească în exil.

Columban a fost dus la Nevers, apoi a călătorit cu barca în josul Loirei, spre coastă. La Tours a vizitat mormântul Sfântului Martin, și a trimis un mesaj lui Theuderic al II-lea spunându-i că, în trei ani, el și copiii săi vor pieri. Ajungând la Nantes, înainte de îmbarcare, scrie o scrisoare ucenicilor de la mănăstirea Luxeuil. Plină de dragoste și afecțiune, scrisoarea îndeamnă pe monahi să se supună lui Attala, ce a ajuns stareț în locul său. Scrisoarea se încheie astfel:

Curând după ce nava a ridicat ancora de la Nantes, o furtună puternică a condus-o înapoi la țărm. Convins că sfântul lui pasager a cauzat furtuna, căpitanul ambarcațiunii a refuzat a-l mai transporta pe călugăr. Astfel, Columbanus a pornit-o pe jos de-a lungul Galiei, vizitându-l pe regele Chlothar al II-lea al Neustriei la Soissons, unde a fost primit cu bucurie. În ciuda ofertei regelui de a rămâne în regatul său, Columbanus părăsește Neustria în 611 pentru curtea regelui Theudebert al II-lea al Austrasiei, situat în nord-estul vechiului regat al francilor merovingieni.

Alpii
Columbanus a călătorit la Metz, unde a fost primit cu cinste, trecând apoi în Mainz, de unde a navigat în sus pe râul Rin, către pământurile Suebilor și Alemanilor din nordul Alpilor, cu intenția de a predica Evanghelia acestor oameni. A urmat râul Rin și afluenții săi, Aarul și Limmatul, ajungând pe lacul Zurich. Columbanus a ales satul Tuggen pentru a întemeia o comunitate monahală, dar fără succes. Astfel, și-a continuat drumul spre nord-est de-a lungul orașelor Arbon și Bregenz, pe lacul Constance. Aici, sfântul a găsit un oratoriu dedicat Sfintei Aurelia, conținând și trei chipuri de alamă ale zeităților locului. Columbanus a poruncit lui Gallus, care știa limba locală, să predice locuitorilor, convertindu-i pe mulți. Cele trei chipuri de alamă au fost distruse, iar Columbanus a binecuvântat micuța biserică, așezând moaștele Sf. Aurelia sub altar. Ulterior, o mănăstire a fost ridicată, Abația Mehrerau, unde Columbanus și cei ce erau cu el și-au continuat rânduiala monahală. Columbanus a rămas în Bregenz pentru aproximativ un an. În urma unei revolte împotriva comunității, posibil datorită cuceririi regiunii de către regele Theuderic al II-lea, Columbanus trece Alpii în Italia. Gallus însă a rămas în regiune, sfârșindu-și viața în anul 646 d.Hr. Aproximativ șaptezeci de ani mai târziu, pe locul chiliei Sf. Gallus, Mănăstirea Sfântul Gall a fost înființată, în jurul căreia s-a dezvoltat orașul Sf. Gallen aproximativ 300 de ani mai târziu.

Italia
Columbanus a ajuns în Milano în 612, fiind primit călduros de Regele Agilulf și Regina Theodelinda ai Lombarzilor. A început de-ndată să combată învățăturile Arianismului, care se bucurau de trecere în Italia. A scris un tratat împotriva Arianismului, care însă a fost pierdut. Regina Theodelinda, pioasa fiică a Ducelui Garibald I al Bavariei, a jucat un rol important în restabilirea creștinismului Niceean într-o poziție de supremație împotriva Arienilor, și a fost în mare parte responsabilă pentru trecerea regelui la creștinism.

La cererea regelui, Columban scrie o scrisoare către Papa Bonifaciu al IV referitoare la controversa celor trei capitole — scrieri ale unor episcopi sirieni suspectați de Nestorianism, erezie condamndată în secolul V d.Hr. Papa Grigore I a tolerat în Lombardia acele persoane care apărau cele Trei Capitole, printre ele fiind și regele Agilulf. Columbanus a fost de acord să ridice problema în numele regelui. Scrisoarea începe cu scuza că "un scot naiv (Scottus, Irlandez)", scrie în numele unui rege Lombard. După aducerea la cunoștința a obiecțiilor ce i se aduc, îl roagă pe pontif să-i dovedească ortodoxia și să adune un conciliu în acest scop. El scrie că libertatea de exprimare este obișnuință în țara sa. O parte din limbajul folosit în scrisoarea ar putea fi acum considerat ca fiind lipsit de respect, dar, în acea vreme, autoritățile bisericești erau mai indulgente. În același timp, scrisoarea exprimă devotamentul deplin față de Sf. Scaun:

Dacă zelul pentru ortodoxie l-a determinat pe Columbanus să depășească limitele discreției, atitudinea sa reală față de Roma este suficient de clară, numindu-l pe papa "domn și părinte în Hristos", "paznic ales", și "primul păstor, mai mare decât toți muritorii".

Regele Agilulf a oferit lui Columbanus o bucată de pământ situată între Milan și Genoa, lângă râul Trebbia, așezată într-un defileu al munților Apenini, pentru a fi folosit ca bază misionară pentru convertirea lombarzilor. Această bucată de pământ se numea Bobbio și conținea ruinele unei biserici precum și pământ necultivat, parte a pământurilor papale înainte de invazia lombardă. Columbanus și-a dorit acest loc izolat, căci deși râvnitor pentru a-i converti pe lombarzi, prefera solitudinea pentru obștea sa. Lângă mica biserică, dedicată Sf. Petru, Columbanus a ridicat o mănăstire în 614 d.Hr. Abația Bobbio la înființarea sa a urmat Regula Sfântului Columban, bazată pe practicile monahale ale creștinismului Celtic. Timp de secole a rămas bastion al ortodoxiei în nordul Italiei.

Moartea

În ultimul an al vieții sale, Columbanus a primit scrisori de la regele Clothar al II-lea, invitându-l să se întoarcă în Burgundia, acum că dușmanii lui erau morți. Columbanus nu s-a întors, dar a cerut regelui ca întotdeauna să-i protejeze pe călugării de la Luxeuil. S-a pregătit de moarte retrăgându-se într-o peșteră muntoasă de deasupra râului Trebbia, unde, conform tradiției, a ridicat un paraclis Maicii Domnului. Columbanus a murit la Bobbio pe 21 noiembrie 615 d.Hr.

Regula Sfântului Columban
Regula Sfântului Columban întrunea obiceiurile Abației Bangor, precum și a altor mănăstiri irlandeze. Mult mai scurtă decât Regula Sfântului Benedict, Regula Sfântului Columban este formată din zece capitole, tratând următoarele subiecte: ascultarea, tăcerea, mâncarea, sărăcia, umilința, castitatea, cântarea (rugăciunea), discreția, mortificarea și perfecționarea.

În primul capitol, Columbanus introduce marele principiu al Regulii sale: ascultarea, absolută și fără rezerve. Cuvintele bătrânilor trebuie întotdeauna ascultate, după cum "Hristos a ascultat de Tatăl până la moarte pentru noi." Manifestări ale ascultării erau munca grea și constantă, cu scopul de a supune carnea, exersarea voinței prin abstinență, și cultivarea solului. Cea mai mică abatere de la Regulă implică pedeapsă corporală și post aspru. În cel de-al doilea capitol, Columbanus instruiește ca regula tăcerii să fie ținută cu acrivie, deoarece este scris: "Dar hrana celor drepți este liniștea și pacea". De asemenea, avertizează, "pe bună dreptate vor fi blestemați cei ce nu vor vorbi doar strictul necesar, ci preferă să vorbească cu locvacitate și să bârfească ceea ce este rău..." În cel de-al treilea capitol, Columbanus îndeamnă, "Lasă masa călugărilor să fie săracă și luată seara, evitându-se sațul, iar băutura lor să fie astfel ca pentru a evita intoxicarea, încât ambele să întrețină viață și nu răul..." Columbanus continuă:

În capitolul al patrulea, Columbanus prezintă virtutea sărăciei și depășirii lăcomiei, spunând că monahii trebuie să fie mulțumiți cu "mici posesiuni de mare nevoie, știind că lăcomia este ca lepra pentru călugări". Columbanus învață că "sărăcia de voie și disprețul față de bogății reprezintă prima treaptă pentru călugări, a doua fiind exterminarea viciilor, a treia fiind dragostea pentru Dumnezeu și afecțiunea neîncetată pentru cele divine, care reprezintă desăvârșirea, urmată de uitarea lucrurilor lumești. Iar de vreme ce este așa, avem nevoie de puține lucruri, după cuvintele Domnului, sau chiar de niciunul." În capitolul al cincilea, Columbanus avertizează împotriva vanității, amintind călugărilor avertizarea din Luca 16:15: "Voi sunteți cei ce vă faceți pe voi drepți înaintea oamenilor, dar Dumnezeu cunoaște inimile voastre; căci ceea ce la oameni este înalt, urâciune este înaintea lui Dumnezeu." În capitolul al șaselea, Columbanus învață că "curățenia unui călugăr se găsește în gândurile sale" și întrebă retoric: "Ce folos poate avea fecioria după trup, dacă nu există și fecioria după minte? Căci Dumnezeu Duh este."

În capitolul al șaptelea, Columbanus instituie un serviciu de rugăciune perpetuă, cunoscut sub numele de laus perennis, ce presupune o succedare a corurilor fără întrerupere. În capitolul al optulea, Columban subliniază importanța discreției în viața monahilor, pentru a evita "căderea unora care, neavând discreție și atenție în petrecerea timpului, s-au dovedit incapabili de o viață demnă de laudă." Călugării sunt instruiți să se roage lui Dumnezeu pentru ca să "lumineze această cale, înconjurată din ambele părți de întunericul cel gros al lumii". Columbanus continuă:

În capitolul al nouălea, Columbanus prezintă mortificarea (i.e. tăierea voii) ca un element esențial în viața călugărilor, care sunt învățați să "nu facă nimic fără sfat." Călugării sunt avertizați să se "ferească de independența mândră, învățând adevărata umilință prin ascultarea fără murmur și ezitare." Conform Regulii, există trei componente ale mortificării: "tăierea gândurilor împotrivă, tăierea vorbirii slobode, nepărăsirea mănăstirii fără permisiune." Acestea oglindesc cuvintele lui Iisus :"Pentru că M-am coborât din cer, nu ca să fac voia mea, ci voia Celui ce M-a trimis pe Mine." (Ioan 6:38), În al zecelea și ultimul capitol, Columbanus reglementează forme de penitență (deseori corporale) pentru păcate, acesta fiind un punct esențial de deosebire al regulii Sf. Columbanus de cea a Sf. Benedict.

Obiceiul călugărilor consta în purtarea unei tunici din lână nevopsită, peste care era purtată cuculla (i.e. gluga) din același material. O mare parte din timp era dedicată diferitelor tipuri de muncă manuală, după cum se obișnuia și în alte mănăstiri. Regula Sfântului Columban a fost aprobată de Sinodul din Mâcon, în 627, dar a fost înlocuita către sfârșitul secolului de Regula Sfântului Benedict. Pentru mai multe secole, în unele dintre cele mai mari mănăstiri Occidentale, cele două reguli au fost practicate simultan.

Personalitatea
Columbanus nu a dus o viață perfectă. Potrivit lui Iona și altor surse, el ar fi fost impetuos și încăpățânat, căci prin natura lui se dovedea nerăbdător, pasionat și neînfricat. Aceste calități ar fi constituit atât sursa puterii sale, cât și cauza greșelilor sale. Totuși, virtuțile cultivate de el nu sunt de trecut cu vederea. Ca mulți sfinți, a avut o mare dragoste pentru creație. Se spune că umblând prin păduri, deseori păsările se așezau pe umerii săi pentru a fi mângâiate, iar veverițele, coborându-se din copaci, se adăposteau în faldurile glugii sale. Deși era un puternic susținător al tradițiilor irlandeze, nu a ezitat niciodată în a-și arăta respectul față de Sfântul Scaun, ca autoritate supremă. Influența sa în Europa s-a datorat numeroșilor convertiți pe care i-a făcut, precum și Regulii pe care a compus-o. Este posibil că exemplul de succes al Sf. Columba în Caledonia să-l fi inspirat la eforturi similare. Viața sf. Columban reprezintă prototipul misionarului în Europa, fiind urmată de oameni precum: Sfântul Kilian, Virgil de Salzburg, Donatus din Fiesole, Wilfrid, Willibrord, Suitbert din Kaiserwerdt, Sfântul Bonifaciu și Ursicinus din Saint-Ursanne.

Miracole
Următoarele sunt principalele miracole atribuite mijlocirii sale:

 Procurarea de hrană pentru un călugăr bolnav și tămăduirea soției unui binefăcător
 A scăpat nevătămat, fiind înconjurat de lupi
 A poruncit unui urs să-și părăsească peștera, ceea ce ursul a și făcut
 Izvorârea minunată a apei lângă peșteră sa
 Umplerea minunată a grânarului mănăstirii Luxeuil
 Înmulțirea minunată a pâinii și a berii pentru comunitatea monahală
 Vindecarea monahilor bolnavi, ce se ridicau de pe patul de suferința la porunca culegerii recoltei
 Redarea vederii unui orb din Orleans
 Răsturnarea, cu puterea suflării sale, a unui cazan de bere pregătită pentru un festival păgân
 Îmblânzirea unui urs și înhămarea acestuia la plug

Iona relatează un miracol săvârșit de Sf. Columban la Bregenz, într-o vreme de foamete cumplită:

Moștenirea

În Franța, ruinele primei mănăstiri construite de Columbanus de la Annegray sunt protejate de lege prin eforturile Association Internationale des Amis de St Columban, care a achiziționat situl arheologic în 1959. Asociația, de asemenea, deține și protejează situl peșterii, unde Sf. Columban și-a avut chilia, și izvorul sfânt ce se află în apropiere. La Luxeuil-les-Bains, basilica Sfântului Petru se află pe locul primei biserici construite de Columbanus. O statuie, aflată lângă intrare, dezvelită în 1947, îl arată pe sfânt denunțând viața imorală a regelui Theuderic al II-lea. Fiind inițial biserica unei abații, basilica conține vechi clădiri monahale, care au avut destinație seminarială cu începere din sec. XIX d.Hr. Seminarul este dedicat Sf. Columban, adăpostind o statuie de bronz a sa în curtea principală.

În Lombardia, San Colombano al Lambro din Milan, San Colombano Belmonte din Torino, și San Colombano Certénoli din Genova sunt toate localități ce și-au primit numele de la Sf. Columban. Ultima mănăstire ridicată de Columbanus la Bobbio a rămas timp de secole bastionul ortodoxiei în nordul Italiei.

Dacă Mănăstirea Bobbio din Italia a devenit o cetate de credință și educație creștină, abația Luxeuil din Franța a devenit "pepinieră de sfinți și apostoli". Mănăstirea a produs șaizeci și trei de apostoli care au propovăduit Regula Sf. Columban, alături de Evanghelie, în Franța, Germania, Elveția și Italia. Acești ucenici ai lui Columban sunt acreditați cu fondarea a peste o sută de diferite mănăstiri. Cantonul elvețian, și orașul ce încă mai poartă numele, sfântului Gallen depun mărturie despre succesul lucrării unuia dintre ucenicii săi.

Societatea Misionară a Sfântului Columban, fondată în 1916, și Surorile Misionare ale Sfântului Columban, fondată în 1924, sunt societăți misionare dedicate sf.Columban.

Venerarea

Rămășițele sf. Columban sunt păstrate într-o criptă din Mănăstirea Bobbio. Multe minuni sunt atribuite mijlocirii sale. În 1482, moaștele au fost mutate într-un nou chivot și așezate sub altarul criptei. Sacristia de la Bobbio posedă o parte din craniul sfântului, cuțitul său, paharul său de lemn, clopotul său, și un vechi vas de apă, anterior conținând relicve, și dăruit lui, conform tradiției, de papa Grigorie I-ul. Potrivit unor relatări, doisprezece dintre dinții sfântului au fost luați din mormânt din secolul XV și păstrați în trezorerie, aceștia nemaifiind găsiți.

Columbanus este prăznuit în Martirologiul Roman pe 23 noiembrie, care este ziua sărbătoririi lui în Irlanda. Călugării benedictini îl sărbătoresc pe 24 noiembrie. Columbanus este patronul spiritual al motocicliștilor. În iconografie, Columbanus este reprezentat cu barbă, purtând gluga monahală, ținând în mână o carte alături de o desagă irlandeză, stând în picioare în mijlocul lupilor. Uneori este prezentat îmblânzind un urs, sau cu razele de soare înconjurându-i capul.

Referințe

Note

Citări

Bibliografie

 Gray, Patrick T.R., and Michael W. Herren (1994). "Columbanus and the Three Chapters Controversy" in Journal of Theological Studies, NS, 45, pp. 160–170.

Legături externe
 The Life of St. Columban, by the Monk Jonas (Internet Medieval Sourcebook)

 The Order of the Knights of Saint Columbanus
 Sermons of Columbanus (CELT)
 Letters of Columbanus (CELT)
 Columbanus' Life and Legacy

Decese în 615
Nașteri în 543
Latiniști
Scriitori irlandezi
Scriitori de limbă latină din secolul al VI-lea
Scriitori de limbă latină din secolul al VII-lea
Sfinți irlandezi

Columban de Luxeuil


An Eria exilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker. An Eria exilis in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria exilis


Kuniščak je bujični potok u Zagrebu. Izvire u podnožju planine Medvednice, prolazi kroz grad i utječe u rijeku Savu. Ranije u povijesti grada, na Kuniščaku su se nalazili mnogi mlinovi, kojima je od početka 19. stoljeća upravljao zagrebački mlinarski i pekarski ceh. Sredinom 20. stoljeća, veći dio potoka nadsvođen je i prekriven novim ulicama i šetalištima, uključujući čitav tok južno od Ilice. Među ulicama koje se nalaze nad Kuniščakovim koritom su ulica Kuniščak, Krapinska ulica, Trešnjevački trg (potok teče ispod tržnice) i Šetalište Jurija Gagarina. Kuniščak je nekad utjecao slijevao u Savicu, Savin rukavac na području današnje Trnjanske Savice i Folnegovićevog naselja koji je nestao u izgradnji savskog nasipa nakon razorne zagrebačke poplave 1964. godine. Nasipom je dio rukavca pretvoren u jezera Savica.

Potok je u zagrebačkom sustavu obrane od poplava. Gornji tok kontroliran je retencijom Kuniščak, kojom se prilikom kišnih oluja usporava bujični tok i snižava vodostaj nizvodno, u gradu, dok kanalizirani donji tok, u koji utječe voda iz mnogih drugih zagrebačkih potoka, istječe u Savu na brani Kuniščak koja je izgrađena nakon 1977. Tijekom poplave 2020. godine brana Kuniščak bila je zatvorena i mjerodavne osobe nisu organizirale dežurstvo, stoga su stanonovnici obližnjih kuća provalili u zgradu brane kako bi ju sami otvorili podigli i ispustili poplavne vode koje su se u gradu nakupile u Savu. Uslijedila je kontroverza oko toga tko je odgovoran za taj propust.

Vezani članci
 Dodatak:Popis zagrebačkih potoka

Izvori

Vanjske poveznice

 Nenatkriveni dio Kuniščaka na OpenStreetMapu

Zagreb
Rijeke u Hrvatskoj
Medvednica
Pritoke Save

Kuniščak


Ajdar Anık ya da gerçek adıyla Mehmet Anık (d. 10 Şubat 1973, Mardin), Türk şarkıcıdır.

Hayatı
Ajdar, 1994 yılında Trakya Üniversitesi Makine Mühendisliği bölümünden mezun oldu. 8 yıl kendi mesleğini icra etti, daha sonra ise şarkıcı olmaya yöneldi. 2003 yılında, Popstar Türkiye yarışmasının seçmelerine katılarak tanındı. Ayrıca 2003 yılında Tatlı Hayat dizisinde ve Neredesin Firuze filminde küçük roller aldı. "Çikita Muz" adlı şarkısıyla gündeme geldi. Erol Büyükburç bu şarkının fikrini kendisinin verdiğini söylemiştir.

Ajdar, şarkılarıyla çeşitli televizyon programlarına katıldı. 2007 yılında bir parti çıkışı şarkıcı Alihan tarafından darp edildi. 2009 yılında Flash TV'de ekrana gelen Her Cevhere Bir Altın adlı yetenek yarışmasında Ahu Tuğba ve Yalçın Çakır ile beraber jürilik yaptı. 2012'nin Mart ayında Gülben Ergen'in gündemde olan telefon mesajlarının içindeki "Şahdamarımsın" sözüne gönderme yaptığı "Şahdamar" adındaki yeni şarkısıyla tekrar gündeme gelmiştir.

Ajdar, 2021'de Armağan Çağlayan'ın televizyon programına kendisinin katılması için 1 milyon Euro istemesiyle ve bir sosyal medya platformunda yayınına aldığı kadının engelli kızı için yardım istemesi üzerine kadına "Burası yardım kuruluşu değil, ben bir starım. Sen git devlete başvur" demesiyle gündeme geldi.

2023'te Ajdar, 2024 yerel seçimleri için "İstanbul Belediye Başkanlığı'na adaylığımı koymayı düşünüyorum." açıklamasında bulundu.

Diskografi
Şarkılar
 "Haydi de haydi dünya"
 "Nane Şekeri"
 "Çatla Patla"
 "Çikita Muz"
 "Tuğba Tuğba"
 "Kon Kon"
 "Sıfır Beden"
 "Gülün Aşkı"
 "Aşk Bu Mu?"
 "Aşk Olsun"
 "90 60 90"
 "Neler Neler"
 "Parmak Parmak"
 "Şahdamar"

Kaynakça

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
1973 doğumlular
Savur doğumlular
Trakya Üniversitesinde öğrenim görenler
Türk makine mühendisleri
Resim aranan müzisyenler
Türkiye Kürtleri
21. yüzyılda Türk erkek şarkıcılar
Türk erkek pop şarkıcıları
2000'lerin şarkıcıları

Ajdar


Gök katları kavramı pek çok gelenekte bulunan, beş duyu ile algılanamayan âlemdeki farklı ortamları derecelendirmek üzere kullanılmış bir kavram olup çeşitli din ve mitolojilerde farklı sayılarla ifade edilmiştir.

İnsanın basit gözlem yeteneği oluşturduğu ve varlığına inandığı ilk evren modellerinde Evren yer ve gök olmak üzere iki parçadan oluşurdu. O günün büyüklük algısına göre sonsuz denebilecek kadar geniş ve düz bir Dünya ve O'nun üzerinde, katmanları olan, dünya ile eşit genişlikte bir gökyüzü. Ancak bu gökyüzünün her katında değişik mitolojik veya yarı mitolojik özellikler yüklenen göksel varlıkların yaşadığı değişik katmanları olmalıydı.

7 gök kavramına çıplak gözle görülen 5 adet gezegene Güneş ve Ay'ın eklenmesi ile ulaşılır. İnanca göre bunların her birisi ayrı bir felekte ya da gök katında yüzmekteydi. Ancak birçok inanç sisteminin de temelini oluşturan denge inancı gereği yer ve gök arasında da bir denge olmalı ve Yerin de bir o kadar katmanları olmalıydı. (Yedi yer kavramı-Talak; 12)

Şamanizm'de gök katları
Asya Şamanizm'inde şamanlar "uçuş" denilen trans yolculuklarında, kimi zaman "yeraltı" dedikleri ortama iner, kimi zaman gök katları dedikleri ortamlara çıkarlar. Altay Türkleri'nin geleneğine göre gök katları çeşitli ilâhî veya yarı ilâhî varlıklarca meskun olup, şaman, yolculuğunda bunlarla irtibat kurabilir. Fakat "uçuş" denilen bu trans deneyiminde her şaman her gök katına çıkamaz; daha doğrusu şamanlar kudretleri oranında gök katlarına yükselebilir. Asya Şamanizm'inde, herhangi bir nedenle gök katlarını aşması gereken bir şamanın önce "yeraltı" denilen öte-âleme inmesi gerekir. Ural-Altay kavimlerinde gök katları genellikle ya 7 ya da Dante'nin İlâhî Komedya'sındaki gibi 9'dur. Gök katlarının sayısı tüm şamanist toplumlarda aynı değildir. Kimi şamanist geleneklerde "yeraltı" denilen öte-âlem de 7 kata ayrılır ki, bu durumda algılanamayan katların toplamı 14'ü bulur. Eski şamanların 13'üncü gök katını aşabilmiş oldukları söylenir. Altaylılar ise hem 7 ve 9 kat gökten, hem de 12,16 ve 17 kat gökten söz ederler.
Altay, Yakut ve Uygur Türkleri'nin geleneklerine göre, insanların yaşadığı Yer, ölülerin göçtüğü "yeraltı" (öte-âlem) ve spiritüel Gök'ten oluşan üç ortam, merkezlerinden geçen bir eksenle birbirine bağlıdır ki bu eksenin iki ucu Yer'in Göbeği ve Göğün Göbeği olarak kabul edilir.

Dogonlar ve Bambaralar'da gök katları
Göğün Göbeği kavramı Mali Cumhuriyeti'nde yaşayan yerlilerden Dogonlar'da da mevcuttur. Her şeyi ikiziyle ya da çift çift düşünen Dogonlar'a göre Tanrı Amma'nın yarattığı gökler'in, yani gök katlarının sayısı 14'tür, yer katlarının sayısı da 14'tür. Dogon ve eski Mısır geleneklerine göre, göklerin en yüksek katı, tesirlerin kutsal kaynağı Sirius'tur. Dogon inanışına göre en yüksek Gök katında Tanrı Amma'nın naibi Büyük Nommo bulunur ki o, Dünya'daki ruhların gözeticisi olup Dünya'yı sevk ve idare eder.
Dogonlar'a komşu olan Bambaralar'ın geleneğinde gök katları şöyle açıklanır:
 1- Birinci gök kirlidir (saf değildir).
 2- İkinci gök kısmen arınmış haldedir, hayvan ve insan ruhlarının ülkesidir.
 3- Üçüncü gök ilahlarla insanlar arasında aracı olan varlıkların bulundukları yerdir.
 4- Dördüncü gök ilk üç göğün "ayna"sıdır. Kelâmın ve rahmetin sahibi olan ve dünyanın sevk ve idaresinden sorumlu olan yaratıcı ilah Faro'nun hesaplarını, hesap kayıtlarını tuttuğu yerdir. Faro, "ayna"sından yeryüzündekilerin tüm yaptıklarını ve olayları izler. Yani, bu gök katı, varlıkların görülüp gözetlendikleri yerdir.
 5- Beşinci gök ilâhî adaletin göğüdür. Faro burada yasaklarını bozan (ilahi yasalara uymayan) insanlar hakkında hüküm ve kararını okur.
 6- Altıncı gök, dünya sırlarının saklı olduğu göktür.
 7- Yedinci gök ilah Faro'nun ülkesidir. Dünya için gerekli rahmet deposudur, rahmet oradan yağmur gibi iner.

Mayalar'da gök katları
Göğün Göbeği ve Yer'in Göbeği kavramları Mayalar'da da bulunur. Mayalar'ın kutsal kitaplarından Popol-Vuh'ta Yer'in Göbeği'ndeki ilah ifade edilirken göbek ve kalp sözcükleri kullanılır. Örneğin, bir efsanede, atmaca, Göğün Göbeği'nden Yer'in Göbeği'ne dikine iner. Yine, Popol-Vuh'ta Göğün yedinci katından inen, uygarlık getiren kahramanların babaları olan 7 Ahpu, Yer'in kalbine indiklerinde insan biçimine girerler. Meksika piramitlerini yapan halklardan bazıları, göğü dokuz katlı saydıklarından piramitlerini de dokuz katlı yapmışlardır. Fakat Asya şamanizm'inde olduğu gibi, Mayalar'da, Aztekler'de ve bunların torunları olan Amerika Kızılderililerinde de gök katlarının sayısı aynı değildir.(Algonkin'lerde 12 gök vardır.)

Aztekler'de gök katları
Jacques Soustelle "Meksikalılar'ın Tarihi" adlı kitabında, 13 Gök 9 Yer olduğunu kabul eden Aztekler'in gök katları hakkındaki inanışlarını şöyle özetler:

1'inci gök, yıldızlar ülkesidir. 2'nci gök, iskelet görünüşüyle tasvir edilen yaratıkların ülkesidir.3'üncü gök, muhafızların ülkedir. 4'üncü gök, yeryüzüne inen seçkin ruhların ülkesidir. 5'inci gök, 'ateş yılanları'nın ülkesidir 6'ncı gök, dört rüzgâr ülkesidir.7'nci gök, toz ülkesidir. 8'inci gök, ilahlar ülkesidir. İlahlar bu gök katında yaşarlar; hiç kimse daha yukarıdaki gök katlarında neler olduğunu bilemez. 9'uncu gök ile 13'üncü gök arasında büyük ilahlar bulunur. Güneş'in en süptil hali 12'nci göktedir. 13'üncü gök katında ise 'İlâhî Çift', yani 'etimizin efendisi' ve eşi yaşar, oraya hiç kimse çıkamamıştır. 13'üncü gökten bir süt ağacı çıkar.

İbrani geleneğinde gök katları
İbrani geleneğine göre, 1'inci gök en yakın göktür, 2'nci gök günahkarların bulunduğu göktür, 3'üncü gök Aden bahçesinin bulunduğu göktür, 5'inci gök aşağı düzeyli meleklerin bulunduğu göktür, 6'ncı gök melek gruplarının ve Kerubi meleklerinin bulunduğu göktür; Tanrı ise 7'nci göktedir.

İslam'da gök katları
İslam mitolojisinde, göğün yedinci katında Sidret'ül münteha bulunur ki, Tuba adlı ters "yaşam ağacı"nın köklerinin bulunduğu bu ortamın Gök katlarının sonu olduğu kabul edilir. Kuran'da Necm (Yıldız) suresi'nin 14. ve 16. ayetlerinde sözü edilen Sidretül Münteha, Muhammed peygamberin miracı sırasında eriştiği menzil olarak belirtilir. Tasavvuf ehline göre, "büyük berzah" da denilen orası, tüm sâliklerin seyirlerinin, amellerinin ve ilimlerinin sona erdiği menzildir. Orası Miraç (Arapça'da merdiven) yükselişinde ulaşılabilecek son menzildir. Sidre'den sonraki âleme geçebilme, yeryüzündeki varlıklar için olanaksızdır. O âlemde mahlukatın bir vücudu yoktur, mahluk o âlemde adeta erimiş gibidir.

Teozofi'de gök katlarının anlamı
Teozofik terminolojide, bir gezegenin duyularla algılanan fiziksel ortamından itibaren yoğunlukları giderek azalma gösteren esîrî maddelerinin, yani maddenin bilinen üç halinin ötesindeki daha süptil, daha seyyal, daha ince, vibrasyonel hız düzeyi yüksek hallerinin sıralanması "gezegensel zincir" terimiyle ifade edilir. Teozofiye göre, geleneklerde gök katları sembolüyle ifade edilen, Dünya gezegeninin bu birbirini izleyen, tedricî bir kademeleşme gösteren süptil ortamlarıdır ve esas olarak yedi kademeden oluşur. (Güneş Sistemi'mizde beşi Dünya'nınkilerden daha yüksek olmak üzere toplam 12 kademe ya da "plan" olduğu kabul edilir.) Teozoflar, Dünya'nın "gezegensel zincir" kademelerini yoğundan süptile doğru, şöyle adlandırır: Fiziksel plan, etherik plan, astral plan, mantal plan, kozal plan, buddi planı, atma planı. "Gezegensel zincir" planlarında ya da kademelerinde yoğun maddeden en süptil plana doğru yükselme hareketine "yükseliş yayı" (ascending arc) ya da karanlıktan ışığa yükseliş yayı denir ki, miraç ve uruc'la kastedilenin bu olduğunu düşünürler. Bunun tersine de "iniş yayı" denir. Kimilerine göre, "gezegensel zincir" sıralanması, inisiyasyonlardaki yedi aşamaya, yedi realiteye ve yedi şuur haline tekabül eder.

Ayrıca bakınız
 Gezegensel zincir
 Yaşam ağacı
 Yükseliş yayı
 Esîr
 Miraç
 Şamanizmde Yer'in Ekseni

Kaynakça
 Dictionnaire des Symboles, Jean Chevalier
 Semboller Ansiklopedisi, Ruh ve Madde Yayınları

Semboller
Karşılaştırmalı mitoloji
İslam mitolojisi

Gök katları


سيموني بيسكي  (مواليد 10 يوليو 1982 في سابوديا - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى كاتانيا الإيطالي منذ 2009 في مركز الظهير الأيسر كما يجيد اللعب في مركز الوسط الأيسر.

روابط خارجية

مراجع

رياضيون من لاتينا (لاتسيو)
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من لاتينا
رياضيون من لاتسيو
لاعبو أسكولي
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الرابعة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو نادي كاتانيا
لاعبو نادي كريمونيسي
لاعبو نادي لوميتساني
لاعبو نوفارا
مواليد 1982
مواليد في لاتينا
لاعبو كرة قدم من لاتسيو

سيموني بيسكي


Lukša Poklepović (Milna, 16. veljače 1945.-Split, 12. lipnja 2022.), hrvatski bivši nogometni vratar, kasnije trener vratara.

S nepunih 18 godina, 9. prosinca 1962., prvi put je dobio priliku stati ispred mreže splitskog Hajduka na prvenstvenoj utakmici, i to u početnoj postavi na derbiju protiv Partizana u Beogradu. (Protiv tada šampionskog Partizana, koji će te sezone osvojiti treću titulu u nizu.) Utakmica je završila rezultatom 4:1 za Partizan. I pored 4 primljena gola (od kojih jedan kroz noge!), prema novinskom izvještaju  nije bio kriv niti za jedan od njih i djelovao je sigurno. Hajduk je na toj utakmici nastupio u sastavu: Poklepović - Cuzzi, Srdelić - Papec, Brkljača, Colnago - Fulgosi, Anković, Zvonko Bego, Kovačić, Radišić. Narednih godina Hajduk je kronično imao višak odličnih vratara, te je svaki od njih dobivao poneku šansu, ali, nijednom nije bilo lako ustaliti se u prvoj postavi. Za to vrijeme Poklepović je nastupao za mlađe kategorije reprezentacije Jugoslavije, a dobio je i jedan poziv za B reprezentaciju, za utakmicu protiv Rumunjske B. Ta je utakmica odigrana 27.10.1963. u Beogradu, završila je rezultatom 1:1, a osim njega nastupili su Mirsad Fazlagić,  Marijan Brnčić,  Velibor Milutinović, Tomislav Milićević, Slobodan Škrbić,  Milorad Jovičić,  Sreten Banović,  Sokrat Mojsov,  Dragan Gugleta i Dragan Džajić, te Ivica Osim (ušao umjesto Banovića) i Ivica Hlevnjak (ušao umjesto Jovičića). Branio je gol Hajduka i u čuvenoj '"utakmici za infarkt", 2.lipnja 1963., kad je Hajduk, pobjedom od 1:0 nad Dinamom u Zagrebu, izborio opstanak, ali i ostao bez predsjednika i potpredsjednika (obojicu pogodio infarkt, prvi preminuo nešto kasnije, od posljedica, a drugi već u svlačionici maksimirskog stadiona). Nakon pet godina provedenih u Hajduku (i rano odsluženog vojnog roka), mlad je (prema standardima tog vremena) nastavio karijeru u inozemstvu.
Prvu godinu je proveo u Njemačkoj, igrajući za rezervni tim Kaiserslauterna u regionalnoj amaterskoj ligi, a onda je prešao u belgijski K.S.K. Beveren, koji je upravo tada izborio plasman u najviši rang natjecanja. Imao je izvrsnu debitantsku sezonu i od samog početka se nametnuo kao glavni oslonac tima. Naročito se istakao kao "stručnjak za penale". Četiri sezone je bio prvi golman Beverena, sve dok iz juniorskog sastava nije pristigao Jean-Marie Pfaff, koji će kasnije biti ubrajan među najveće svjetske vratare ikad. Poklepović se vraća u domovinu i pristupa drugoligašu Šibeniku.   Na kraju karijere još jednom odlazi u inozemstvo, u Grčku. Dobro je počeo, ali se vrlo brzo ozlijedio, pa je uspio prikupiti svega tri nastupa za OHI Kreta.
Po završetku aktivnog igranja u više navrata je bio trener NK Jadran iz Supetra.

Kao vratar reprezentacije Jugoslavije do 19 godina osvojio je srebrnu medalju na Europskom prvenstvu 1962. u Rumunjskoj.

Statistika u Hajduku

Izvori

Hrvatski nogometni vratari
Hrvatski nogometni treneri
Nogometaši HNK Šibenika
Vratari Hajduka
Životopisi, Split

Lukša Poklepović


İnsidans, insidans hızı (IH) veya insidans oranı, belirli bir nüfusta belirli bir zaman dilimi içerisinde belirli bir hastalık veya hastalıkların yeni olgularının sayısını ifade eder. Epidemiyoloji ve birçok sosyal tıp biliminde sıklıkla kullanılır.

Sık sık prevalans hızı ile karıştırılır. Prevalans risk altındaki nüfusta hastalığa sahip olguların sayısıyken insidans risk altındaki nüfustaki hastalığı yeni edinenlerin yani yeni olguların sayısıdır. İki anlam arasındaki fark, şu tip bir örnekle daha rahat anlaşılabilir: kolayca ve hızla bulaşan fakat kısa bir sürede yok olan bir hastalık yüksek bir insidansa fakat düşük bir prevalansa sahiptir. Veya tam tersi biçimde, nüfusta zor ve yavaş yayılım gösteren fakat kronikleşen veya uzun bir dönem devam eden bir hastalık, nüfusta düşük bir insidans fakat yüksek bir prevalans gösterecektir.

Örneğin, Türkiye'de tüberküloz insidansı 100.000'de 35 denildiğinde, Türkiye'de yaşamakta olan her 100.000 kişiden 35'inin, bir yıl içinde tüberküloz olduğu anlaşılır. Çok sık görülen hastalıklar 1000 kişi üzerinden, nadir görülen hastalıkları ise bir milyon kişi üzerinde ifade edilir.

Kaynakça

Tıp terimleri
Epidemiyoloji terimleri

İnsidans