El Municipio de Motozintla es uno de los 118 municipios que conforman el estado mexicano de Chiapas.

Geografía
El municipio se localiza en la Sierra Madre de Chiapas, la cual explica su relieve montañoso, sus coordenadas geográficas son 15° 22' N y 92° 15' W, su altitud es de 1,300  Motozintla se encuentra ubicado en la zona fronteriza del estado de Chiapas, limita al norte con el municipio de Siltepec, al oeste con el municipio de Escuintla y Huixtla, al sur con los municipios de Tuzantán y Tapachula, al este limita con Guatemala y al noreste con los municipios de Mazapa de Madero y El Porvenir. Tiene una extensión territorial del 782.5 km² que representan el 1.03% a nivel estatal. Tiene 17501 habitantes. Motozintla de Mendoza está a 1260 metros de altitud.

En la localidad hay 8247 hombres y 9254 mujeres. La relación mujeres/hombres es de 1.122. El ratio de fecundidad de la población femenina es de 2.29 hijos por mujer. El porcentaje de analfabetismo entre los adultos es del 5.94% (3.92% en los hombres y 7.74% en las mujeres) y el grado de escolaridad es de 7.27 (7.69 en hombres y 6.92 en mujeres).

Localidades
Según datos del censo de 2010 la población del municipio se concentraba en 368 localidades, de las cuales solo 15 eran núcleos urbanos de más de 500 habitantes.
 Al 2020 las localidades más pobladas son:

Hidrografía
La hidrografía del municipio la componen los ríos: Huixtla, Motozintla-Mazapa; así como los arroyos Las Cabañas, Llano Grande y Negro.

Cabe mencionar la existencia de tres afluentes del río Motozintla-Mazapa, los cuales llevan los nombres de: La mina, Tuixcum y Arroyo San Antonio, que por efectos de la poca consciencia del hombre de apoco se han extinguido. pero sus fósiles canales todavía se pueden observan en las inmediaciones de la ciudad.

Orografía
El relieve es accidentado, las montañas más altas son: Niquivil, 2200 ; Las cruces, 1800 ; Mozotal, 2500  y el cerro del Male 3200  La ciudad prinncipal se encuentra a 1300 , y se ubica entre las zonas más bajas del municipio.

El municipio está constituido geológicamente por terrenos paleozoicos y terciarios, los tipos de suelo predominantes son: acrisol, cambisol, regosol y andosol, su uso principalmente es pecuario con gran parte de bosque y selva, correspondiendo la mayor parte del territorio a terrenos ejidales y municipales y solo el 6% son propiedad privada.

Etimología
El nombre de Motozintla, proviene dos vocablos nahuatl y su significado se traduce como: Mototl: Ardillas, Zintl: ladera, y tla: lugar, que en su conjunto dan como resultado ladera de las ardillas. En las cercanías de la ciudad se han encontrado interesantes piezas arqueológicas, que confirman la presencia de esta cultura, en esta región Mesoamericana. Estos instrumentos se pueden apreciar en el museo Pompilio Montesinos ubicado en la casa de la cultura del municipio.

Referencias

Notas

Fuentes

Municipios del estado de Chiapas

Municipio de Motozintla


En droit positif français, une condamnation symbolique est la condamnation d'un prévenu par un tribunal à une peine qui a valeur de symbole de la reconnaissance de sa culpabilité plus que de châtiment. Le tribunal affirme par cette condamnation que le prévenu est coupable, tout en reconnaissant implicitement que les conséquences de son comportement, infraction ou délit, ne constituent pas un préjudice suffisant pour que la partie civile se voie allouer une compensation autre que symbolique.

L'exemple le fréquent de ce type de décision est la condamnation à s'acquitter d'une amende d'un euro symbolique, autrefois un franc symbolique.

Bibliographie

Notes et références

Responsabilité civile en France
Concept juridique

Condamnation symbolique


Lupul mărilor este un film românesc din 1971 regizat de Alecu Croitoru. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Raimund Harmstorf, Edward Meeks, Emmerich Schäffer.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 1971 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1971
Filme regizate de Alecu Croitoru

Lupul mărilor


Castelul Mikes din Zăbala este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul satului Zăbala, comuna Zăbala. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 65057.03.

Ansamblul este format din două monumente:
 Castelul Mikes, azi locuință ()
 Parc ()

Note

Monumente istorice din județul Covasna
Castele din România

Castelul Mikes din Zăbala


حَمْضُ الشمع (أو حَمْضُ الستياريك) هو حمض دهني مشبع يحتوي على 18 ذرة من الكربون ويوجد في الدهون الحيوانية والنباتية و صيغته هي:
CH3-(CH2)16-COOH

مراجع

وصلات خارجية
 NIST Chemistry WebBook Entry

مضافات رقم إي

أحماض ألكانية
أحماض دهنية

حمض الشمع


Con la dimisión de Martínez de la Rosa, la reina gobernadora María Cristina nombró el 7 de junio de 1835 a José María Queipo de Llano, conde de Toreno, nuevo presidente del Consejo de Ministros. Queipo de Llano había ejercido como ministro de Hacienda en el gobierno anterior, y retuvo esta cartera de manera interina, después de su nombramiento como presidente.

En política exterior, el Gobierno firmó un tratado el 18 de junio de 1835 con el Reino Unido sobre la trata de esclavos, por el que se exigía a España el cumplimiento de los acuerdos de 1817. España, sin embargo, por problemas internos y económicos, consintió solo en prohibir la trata, pero no la esclavitud. El tratado recogía dos líneas principales:

Abolición de la esclavitud.
Se permitiría el registro de cualquier buque con bandera española sospechoso de tráfico de esclavos por la armada británica y viceversa.

El 10 de septiembre de 1835 se ratificó el Tratado de Libre Navegación del Duero entre los reinos de España y Portugal.

El mantenimiento de la política moderada de su predecesor le granjeó a Queipo de Llano la oposición de los liberales exaltados. La presión que ejercían sobre el Gobierno se tradujo en una serie de rebeliones que acabarían desembocando en la dimisión del Presidente. La insurrección estalló en Cádiz, ciudad liberal por excelencia, el 10 de julio y de allí se extendió a Málaga y Granada. Poco después, en las principales ciudades (Madrid, Barcelona, Zaragoza, Valencia...) se formaron juntas provinciales revolucionarias y, más tarde, territoriales. El movimiento de los exaltados encontró eco en amplios sectores de la sociedad (abogados, empresarios, propietarios, militares...), contando además con el apoyo de las milicias urbanas. Ante este panorama el conde de Toreno dimitió el 14 de septiembre de 1835.

Notas

Véase también
Presidente del Consejo de Ministros de España

Queipo de Llano

Gobierno del conde de Toreno


Heliodoro (; ) é citado como o autor de um trabalho intitulado Comentário (datado de 564), que comentou a obra Introdução ou Rudimentos de Paulo de Alexandria, o astrólogo alexandrino do . O nome "Heliodoro" aparece apenas no último dos dois grupos de manuscritos e, portanto, é um tanto duvidoso. Leendert Westerink argumentou que o comentário consiste em notas de palestras, provavelmente dadas em 564 pelo filósofo e astrólogo do  Olimpiodoro, o Jovem. Originalmente sua obra foi atribuída a Heliodoro de Alexandria, mas é improvável essa associação.

Bibliografia

Filósofos do Império Bizantino do século VI

Heliodoro (filósofo do século VI)


My Fair Lady este un musical american din 1964 adaptat după musicalul cu același nume de Lerner și Loewe bazat pe piesa de teatru Pygmalion din 1913 de George Bernard Shaw. Cu un scenariu scris de Alan Jay Lerner și regizat de George Cukor, filmul prezintă o vânzătoare de flori săracă pe nume Eliza Doolittle și un profesor de fonetică, Henry Higgins, care o face prezentabilă în înalta societate din Londra edwardiană.

A câștigat opt Premii Oscar, inclusiv Cel mai bun film, Cel mai bun actor și Cel mai bun regizor. În 1998, Institutul American de Film l-a numit al 91-lea cel mai bun film american din toate timpurile.

Distribuție
 Audrey Hepburn - Eliza Doolittle
Marni Nixon - vocea cântecelor Elizei
 Rex Harrison - Professor Henry Higgins
 Stanley Holloway - Alfred P. Doolittle
 Wilfrid Hyde-White - Colonelul Hugh Pickering
 Gladys Cooper - Mrs. Higgins
 Jeremy Brett - Freddy Eynsford-Hill
 Theodore Bikel - Zoltan Karpathy
 Mona Washbourne - Mrs. Pearce
 Isobel Elsom - Mrs. Eynsford-Hill

Referințe

Bibliografie

Legături externe

Filme din 1964
Filme americane
Filme premiate cu Oscar
Filme în limba engleză
Filme bazate pe mitologia greco-romană
Filme regizate de George Cukor
Filme cu acțiunea în Londra
Filme Warner Bros.

My Fair Lady (film)


Hamburg Kültür Sanat Merkezi, (HKSM) Hamburg'da 2004 yılının nisan ayında kuruldu. Üç etkinlik yapan grup şimdilik etkinliklerine sadece web sayfası üzerinden devam etmektedir.

Dış bağlantılar
 HKSM

2004'te kurulan oluşumlar
Hamburg

HKSM


විජයලක්ෂ්මී වද්ලපාතී (2 දෙසැම්බර් 1960 – 23 සැප්තැම්බර් 1996), හෙවත් සිල්ක් ස්මිතා, යනු බොහෝවිට දකුණු ඉන්දීයානු භාෂා සිනමාපටහී පෙනීසිටි ඉන්දියානු ජාතික රංගන ශිල්පිණියකි. මුල් සමයේ අතිරේක රංගන ශිල්පිණියක ලෙස සිනමා කර්මාන්තයට පිවිසි ඇය 1979 වසරේ තිරගත වූ වන්ඩිචක්කරම් සිනමාපටයේ "සිල්ක්" නම් චරිතය ඔස්සේ ප්‍රේක්ෂක අවධානයට ලක්විය. වර්ෂ 17ක් පුරා දිවගිය ඇගේ සිනමා දිවිය තුලදී ඇය තෙළිගු, දෙමළ, මලයාලම්, කන්නාඩ සහ හින්දි යන භාෂාවලට අයත් චිත්‍රපට 450කට වැඩි ප්‍රමාණයකට දායකත්වය දී තිබිණ. 1996 වසරේ සැප්තැම්බර් 23වන දිනදී චෙන්නායිහී වූ සිය නිවස තුලදී සියදිවි නසාගත් ආකාරයක් පිළිබිඹු කල ඇගේ ප්‍රාණය නිරුද්ධව ගිය දේහය තිබී හමුවිය.

මූලාශ්‍ර

සිල්ක් ස්මිතා


Čaršijska mahala (Doboj)
Čaršijska mahala (Gusinje)
Čaršijska mahala (Tešanj)
Čaršijska mahala (Tuzla)
Čaršijska mahala (Zenica)

Čaršijska mahala


Noorderlijn (în ) este un proiect complex, conceput și implementat de Guvernul Flamand în orașul Antwerpen din regiunea flamandă a Belgiei. În principiu, proiectul propune realizarea unei noi linii de tramvai care să conecteze centrul orașului de nordul său, în special de cartierul Eilandje. În realitate, proiectul presupune și ample lucrări de reamenajare a unor piețe, străzi și bulevarde importante din Antwerpen, crearea de coridoare vegetale, piste pentru bicicliști, a unei noi parcări de tip Park & Ride și, nu în ultimul rând, deschiderea pentru circulația tramvaielor a nivelului –3 al stației de premetrou Opera, construit în 1975 și niciodată utilizat. În plus, în cadrul lucrărilor este prevăzută și completa renovare și modernizare a stației de premetrou, după un proiect al biroului de arhitectură Manuel de Solà-Morales.

Istoric
În anul 2000, Guvernul Flamand a lansat "Master Planul 2020" pentru mobilitate în și în jurul orașului Antwerpen. Acest plan își propunea trei obiective generale ambițioase:
traficul în jurul orașului Antwerpen să devină mai fluent, cu mai puține cozi și ambuteiaje;
căile rutiere să devină mai sigure, astfel încât să fie redus numărul accidentelor;
orașul și consiliul local să-și îmbunătățească activitatea, astfel încât să amelioreze viața locuitorilor;

Sub denumirea Brabo 2, "Master Planul 2020" conținea și măsuri privind realizarea unei mai bune conectări între centrul și nordul orașului. În anul 2010, Guvernul Flamand și orașul Antwerpen au perfectat pe baza "Master Planului 2020" o înțelegere care detalia modalitățile de optimizare a infrastructurii de transport public din oraș și proximitatea acestuia. Documentul stabilea în detaliu felul cum vor fi îmbunătățite rețeaua rutieră și cea de tramvai din Antwerpen. Anterior, în cadrul "Master Planului 2020" fuseseră deja inițiate două proiecte de tip DBFM (Design, Build, Finance, and Maintain, în ): Brabo 1, aflat actualmente în fază operațională, și Livan 1, în faza de construcție.

Brabo 2, denumirea tehnică a Noorderlijn, era al treilea proiect de tip DBFM care urma să fie inițiat, având ca beneficiari operatorul flamand de transport public De Lijn, agenția flamandă de administrare rutieră AWV și Orașul Antwerpen, reprezentat prin Direcția de Urbanism. De asemenea, De Lijn figura și ca autoritate contractantă. Brabo 2 implica realizarea a trei contracte diferite:
un contract de tip DBFM referitor la extinderea rețelei de tramvai;
un contract de tip DBFM referitor la modernizarea și extinderea rețelei stradale;
un contract de tip DBF (Design, Build, and Finance, în ) referitor la construcția unui scurt tunel, a două poduri mobile, a unei parcări subterane și reabilitarea unor spații publice;

Licitația publică pentru realizarea acestor ample lucrări în Parteneriat Public-Privat (PPP) a fost lansată în anul 2013. Pe 19 noiembrie 2015 a fost anunțat câștigătorul, consorțiul "TramContractors" format din:
un joint-venture compus din BAM PPP, unul din cei mai mari operatori europeni în domeniul PPP, și fondul olandez de pensii PGGM;
Cofely Fabricom, divizia de construcții și instalații a ENGIE-Fabricom;

Execuția lucrărilor urmează să fie realizată de sucursala locală BAMnv, prin diviziile BAM Contractors nv, BAM Infra Rail bv și BAM Track, în timp ce fondul de pensii s-a angajat să suporte o parte din finanțare. Contractul cuprinde și asigurarea unei perioade de întreținere de 28 de ani. Joint-venture-ul BAMnv-PGGM urmează este responsabil pentru lucrările civile, în timp ce Cofely Fabricom se ocupă de partea de instalații mecanice și electrice. Ponderea finanțării și execuției proiectului Brabo 2 (Noorderlijn) a diverselor firme și divizii din cadrul celor două grupuri distincte ale consorțiului este următoarea:

Conform contractului, execuția lucrărilor a fost programată să înceapă pe 1 martie 2016.

Date tehnico-financiare

Valoarea totală a proiectului a fost stabilită la 210 milioane de euro. Lucrările au început pe 1 martie 2016 și urmează să se întindă pe o perioadă de 40 de luni, termenul de finalizare fiind iulie 2019. Contractul prevede că, după recepție, consorțiul TramContractors va asigura mentenanța lucrărilor pentru o perioadă de 28 de ani.

Pe lângă scopul propriu-zis, realizarea a 2 x 10 km de linie nouă de tramvai spre nordul orașului, proiectul își propune realizarea mai multor obiective:
reconstrucția bulevardelor De Leien de nord, transformarea Pieței Operei într-un reper al centrului orașului și crearea unui spațiu public de calitate la Piața Franklin Roosevelt;
construcția, folosind cele două tuburi îngropate în 1975, a unui tunel rutier în Piața Operei, care să fluidizeze traficul din zonă;
o mai bună conectare a străzilor De Keyser, Meir, Kipdorpbrug și a Pieței Franklin Roosevelt, permițând o mai ușoară circulație a pietonilor și cicliștilor;
construcția unei parcări de tip Park & Ride în zona intersecției bulevardului Noorderlaan cu autostrada ;

Ținând cont de complexitatea proiectului, acesta a fost împărțit în mai multe faze:

Execuție

Deși construcția propriu-zisă a început mai devreme, marile lucrări au demarat spre sfârșitul anului 2015. În practică, execuția cuprinde trei mari capitole:

Bulevardele De Leien de nord
Acest capitol al proiectului se referă la reconstrucția și reamenajarea bulevardelor De Leien de nord, în speță Frankrijklei și Italiëlei, precum și a piețelor publice adiacente, Piața Operei și Piața Franklin Roosevelt. Pentru cele două bulevarde proiectul prevede:

construcția unei noi linii de tramvai în lungul bulevardelor, amplasată în spațiul verde dintre cele două direcții de mers;
realizarea a câte două benzi de circulație auto pentru fiecare direcție de mers. Aceste benzi sunt dedicate traficului de tranzit și vor fi amplasate la stânga și la dreapta zonei centrale care conține spațiul verde și linia de tramvai;
câte o pistă lărgită de biciclete pe ambele sensuri ale bulevardelor, construită din asfalt colorat în roșu;
câte un trotuar larg pentru pietoni pe ambele sensuri ale bulevardelor;
câte o bandă de circulație auto pentru fiecare direcție de mers. Aceste benzi, separate de benzile pentru traficul de tranzit, sunt destinate traficului local și vor fi prevăzute cu locuri de parcare;

De asemenea, în cadrul modernizării Italiëlei va fi complet refăcută intersecția acestui bulevard cu strada Ankerrui (), care face legătura cu Tunelul Waasland, cu scopul fluidizării accesului spre și dinspre tunel și cheiurile râului Schelde.

Reamenajarea Pieței Operei este, probabil, cea mai complexă lucrare a proiectului. Tot traficul rutier între De Keyserlei și Piața Franklin Roosevelt va fi coborât în subteran prin execuția unui tunel, iar spațiul de la suprafață va fi destinat exclusiv pietonilor și bicicliștilor. Tot în subteran vor fi construite o parcare pentru automobile și una pentru biciclete. Parcarea auto va putea adăposti până la 370 de mașini, iar cea velo până la 300 de biciclete.

În timpul execuției lucrărilor dintre Piața Operei și Piața Franklin Roosevelt au fost descoperite vestigii arheologice datând din secolul al XVI-lea, în special fortificații din timpul ocupației spaniole a orașului. În zona Pieței Franklin Roosevelt era situată "Kipdorp", una din cele două importante căi de acces în vechea cetate Antwerpen, iar intrarea se făcea pe Podul Kipdorp (în ). Acest pod va fi integrat în noua parcare din Piața Operei, iar tramvaiele vor traversa pe deasupra sitului arheologic pe un pod special construit în acest sens. Mai mult, anumite vestigii vor putea fi văzute și din interiorul tunelului rutier.

Tunelul rutier va avea la bază tuburile îngropate paralel cu nivelul –3 al stației de premetrou Opera. Aceste tuburi au fost construite în 1975, odată cu stația, și nu au fost niciodată utilizate. Nivelul –3 va fi amenajat și deschis circulației tramvaielor care întorc în prezent la Piața Franklin Roosevelt. Deschiderea acestui nivel va face ca stația Opera să devină, așa cum era proiectată inițial, una în cruce, nivelul –3 fiind perpendicular pe nivelul –2. În plus, în incintă, în locul vechiului centru de control, va fi construit un culoar de trecere semideschis, poziționat în colțul făcut de bulevardele De Keyser și Frankrijklei. Acest culoar va avea o adâncime de 16 m și un diametru de 24 m și va permite luminii naturale să pătrundă în stație.

Pentru executarea în siguranță a lucrărilor complexe, stația Opera a fost închisă accesului publicului în septembrie 2016, pentru o perioadă de "cel puțin un an". Tramvaiele circulă în continuare prin ea, dar nu opresc. Redeschiderea stației este prevăzută pentru 2018, în timp ce inaugurarea tunelului auto și a parcării va avea loc în vara anului 2019.

Lucrările propriu-zise din Piața Operei au început pe 5 iunie 2017. Deoarece zona este un foarte important punct nodal în Antwerpen, municipalitatea, de Lijn, AWV și alți parteneri au analizat situația și au stabilit soluții pentru redirecționarea traficului din oraș și pentru a stabili conexiuni cât mai bune posibil pe toată perioada lucrărilor între cartierul Linkeroever, aflat pe malul stâng al râului Schelde, și restul orașului. Semnalizarea rutieră a fost modificată pe bulevardele Charles De Costerlaan () și Halewijnlaan () din Linkeroever, și au fost introduse noi reguli de circulație. Municipalitatea a decis ca traficul de tranzit, care nu are origine sau destinație în Linkeroever, să fie dirijat spre tunelurile Kennedy și Liefkenshoek sau către parcarea P+R Linkeroever. Pe 12 iunie, la o săptămână de la începerea lucrărilor, partenerii implicați în proiect s-au întâlnit din nou pentru a trage primele concluzii. A rezultat că măsurile inițiale de redirecționare a traficului au fost corecte și că tramvaiele  și , care circulă prin premetrou pe sub zona lucrărilor din Piața Operei, sunt folosite în continuare de public la întreaga capacitate. De Lijn a decis suplimentarea tramvaielor pe liniile  și , iar municipalitatea a constatat că există încă suficiente locuri de parcare în parcările din fața gărilor sau în cele de tip P+R, fiind nevoie doar de încurajarea folosirii lor la întreaga capacitate și de asigurarea legăturilor feroviare potrivite.

Lucrările au continuat, iar pe 25 august au sosit pe șantier primele grinzi pentru acoperirea viitoarei parcări subterane. Montate peste parcare, grinzile, având o lungime de 45 de metri și o masă de circa 115 tone fiecare, urmau să reprezinte în același timp și suportul peste care se construiește noua Piață a Operei de la suprafață. Primul lot de 51 de grinzi, din totalul de 89, a fost livrat între 25 august și 19 septembrie, iar restul de 38 au fost trimise pe șantier între jumătatea lunii octombrie și începutul lunii noiembrie. Din cauza dimensiunilor mari, grinzile au fost transportate noaptea, între orele 00:00 și 03:00, când traficul este redus, iar străzile de pe traseul camioanelor au fost închise temporar traficului rutier. Montarea grinzilor s-a efectuat ziua.

Cartierul Eilandje

În cartierul Eilandje, situat în nordul orașului, proiectul prevede:

construcția unei noi linii de tramvai, în lungime de 2,4 km, care să conecteze cartierul cu Gara Centrală. Punctul terminus al liniei va fi o buclă de întoarcere situată în zona Căpităniei portului;
reabilitarea mai multor străzi, precum Rijnkaai, Kempenstraat, Bataviastraat, Sint-Laureiskaai, Dinantstraat și a unei porțiuni din Sint-Pietersvliet. De asemenea, proiectul prevede reamenajarea a două poduri. Lucrările la aceste două poduri presupun separarea căii de tramvai de traficul rutier pe podul Mexicobrug și înlocuirea completă a podului Londenbrug cu unul nou, mai larg decât cel actual;
reamenajarea împrejurimilor viaductului Hardenvoort. Pe viaduct va fi păstrat doar traficul rutier, care va circula pe câte două benzi pe sens. Pe sub viaduct va fi amenajat un pasaj pentru bicicliști care va conecta Parcul Feroviar Nord cu străzile Kempenstraat și Asiadok-Oostkaai. Pe Kempenstraat vor fi realizate un trotuar larg și o pistă cu două benzi pentru biciclete, realizându-se astfel o legătură velo între Eilandje, Parcul Feroviar Nord și cartierul Dam.
realizarea unei noi linii de tramvai pe bulevardele Noorderleien care, via strada Kempenstraat, să facă legătura cu bulevardul Noorderlaan;
dezvoltarea micului cartier Cadix din Eilandje, în care locuiesc în prezent doar câteva sute de oameni. Municipalitatea intenționează extinderea acestuia astfel încât, în viitor, să poată adăposti 4000 de locuitori;

Înlocuirea completă a podului rabatabil Londenbrug cu unul nou a fost motivată de instalarea liniei de tramvai. Lucrările au demarat pe 8 august 2016, iar podul a fost închis total circulației auto. Antreprenorul a realizat o nouă incintă subterană pentru mecanismul de rabatare a podului, iar fundația acestuia a fost consolidată. Suplimentar, sensul de rabatare a podului a fost schimbat, acesta deschizându-se acum în cealaltă direcție. Demolarea vechiului pod a început în februarie 2017, traficul pietonal și ciclist fiind redirecționat pe un pod temporar construit în vecinătate. În luna mai 2017 a fost livrată pe șantier calea de rulare cu ajutorul unui remorcher și au fost demarate lucrările de montare a acesteia. Noul pod Londenbrug a fost dat în funcțiune în noiembrie 2017.

Bulevardul Norderlaan

Proiectul prevede modernizarea pe întreaga lungime de 2 km a bulavardului Noorderlaan. Înainte de începerea lucrărilor, pe bulevard exista o bandă laterală separată pentru autobuze, iar tramvaiele circulau pe un traseu dedicat în zona mediană. Conform proiectului, cele două benzi separate au fost combinate într-una singură, construită pe partea estică a bulevardului, pe care vor circula împreună autobuzele și tramvaiele. Calea rutieră, trotuarele și pistele de bicicliști vor fi reabilitate, iar cinci intersecții au fost modernizate, sporindu-se siguranța traversării lor. Este vorba de intersecțiile bulevardului Noorderlaan cu străzile Ekersesteenweg, Havanastraat, Manchesterlaan, Santiagostraat și Groenendaallaan, unde spațiul de traversare pentru cicliști și pietoni va fi lărgit.

Suplimentar, pe laterala de vest a bulevardului au fost construite benzi paralele pentru traficul local și accesul la firmele și magazinele din zonă. Tot în cadrul acestui capitol al proiectului este prevăzută realizarea unei noi parcări de tip Park & Ride în zona Havana a fostei cazărmi din Luchtbal. Parcarea va fi alcătuită din două clădiri care vor putea adăposti în total până la 1.800 de mașini. Aici, șoferii care vin dinspre  și  își vor putea parca mașinile și călători mai departe spre centru cu mijloacele de transport în comun, în timp ce o parte din spațiul de parcare va fi rezervată pentru viitorul supermagazin IKEA.

Deoarece lucrările la noul Park & Ride sunt decalate în timp față de cele de modernizare a bulevardului, în timpul execuției a fost amenajată o parcare Park & Ride temporară, cu o capacitate de 114 locuri. Aceasta a fost realizată la marginea zonei Havana, în apropierea biroului de poliție din vecinătate.

Lucrările pe bulevardul Noorderlaan au început pe 6 februarie 2016. Pe 8 februarie a fost atacată și intersecția bulevardului cu strada Groenendaallaan. În martie 2016 a fost închis traficul în intersecția Noorderlaan–IJzerlaan pentru a permite efectuarea de lucrări în zonă. În luna mai 2016 a venit rândul intersecției Noorderlaan–Ekersesteenweg să fie temporar închisă pentru a fi amenajată.

Darea în funcțiune a noii linii de tramvai de pe bulevardul Noorderlaan a fost amânată față de termenul prevăzut inițial, din cauza prelungirii lucrărilor la intersecția cu strada Groenendaallaan. Astfel, De Lijn a început abia în februarie 2017 testarea, timp de două luni, a noii infrastructuri de tramvai de pe bulevard. Ulterior, tramvaiele au putut circula până în zona Havana, iar autobuzele au putut folosi până la Ekersesteenweg întreaga bandă dedicată transportului în comun.

Pe 2 mai 2017 a fost lansată ultima fază a amenajării intersecției Groenendaallaan. Accesul începând de la Podul Noorderlaan a fost întrerupt pe 22 mai, pentru a permite reasfaltarea căii rutiere și a pistelor pentru cicliști.

La jumătatea lunii mai, traficul în direcția Ekeren a fost mutat pe benzile nou-construite, în timp ce traficul spre Antwerpen a rămas să se desfășoare pe vechile benzi. Noua linie de tramvai a fost inaugurată pe 3 iunie. În zona mediană a bulevardului, constructorul a așternut un strat temporar de asfalt, astfel încât, câteva săptămâni mai târziu, traficul să poată fi redirecționat pe acolo pentru a permite începerea lucrărilor pe benzile încă neamenajate. Tot în luna mai 2017 au fost asfaltate câteva porțiuni ale bulevardului Noorderlaan situate la nord de Ekersesteenweg.

În septembrie 2017, o bandă de circulație de pe Noorderlaan a fost închisă timp de trei săptămâni pe timpul nopții, pentru a permite plantarea unor arbori ornamentali și montarea unor ghivece cu plante în spațiul verde dintre banda pentru mijloacele de transport în comun și sensul de circulație rutieră spre Ekeren.

Pe 17 octombrie s-a început asfaltarea noilor benzi auto între Ekersesteenweg și Michiganstraat. Acest lucru a permis ca, din 30 octombrie, traficul auto spre centrul orașului să fie dirijat între cele două intersecții pe noile benzi. Din 17 noiembrie 2017 au fost date în funcțiune noile benzi de circulație și între Michiganstraat și Havanastraat.

Note

Legături externe
 Pagina oficială a Noorderlijn
 Noorderlijn  pe pagina oficială a De Lijn

Noorderlijn

Noorderlijn


Florica Musicescu, née le  à Iași (royaume de Roumanie) et morte le  à Bucarest (République socialiste de Roumanie), est une pianiste et pédagogue musicale roumaine.

Elle est fille du compositeur, chef d'orchestre et musicologue Gavriil Musicescu.

Biographie

vignette|250x250px| Quatre élèves du Conservatoire de musique de Leipzig, 1907. De gauche à droite : Ursula Tewsley (Nouvelle-Zélande), Florica Musicescu (Roumanie), Mally Christiansen (Norvège), Emeline Thlenen (Amérique).

Florica Musicescu enseigne la musique pour piano pendant de nombreuses décennies au Conservatoire de Bucarest (connu sous le nom d'Académie royale de musique avant la Seconde Guerre mondiale). Pour ses conseils magistraux et son mentorat, elle est considérée comme l'une des fondatrices de l'École roumaine de musique pour piano. De nombreux pianistes célèbres du  sont issus de cette école, notamment Mihai Brediceanu, Paul Dan, Laurențiu Profeta, Dan Grigore, Mindru Katz, Dinu Lipatti, Myriam Marbe, Radu Lupu, Hilda Jerea, Svetla Protich, Madeleine Cantacuzene, Sorin Enăchescu, Maria Fotino, Corneliu Gheorghiu, Marietta Orlov, Shulamith Shapira et Tamás Vesmás.

Récompenses et distinctions

Notes et références

Liens externes

 Dinu Lipatti (1917-1950)- a biography (the Lipatti-Haskil Foundation)
 Radu Lupu (born 1945)- Biography (by Decca)

Pianiste roumaine
Pédagogue
Naissance en mai 1887
Naissance à Iași
Décès en mars 1969
Décès à 81 ans
Lieu de décès inconnu
Décès à Bucarest
Pianiste classique

Florica Musicescu


Twister este un cuvânt din engleză, un substantiv, derivat din verbul twist (a se roti rapid), care se poate referi la:

 O tornadă, în special cele din

Aviație
 Pipistrel Twister, triciclu realizat în Slovenia
 Silence Twister, avion neconvențional realizat în
 Wings of Change Twister, grup de parapante realizate în

Divertisment
 Twister (film din 1989), film din genul comedie cu Suzy Amis și Crispin Glover
 Twister (film din 1996), film din genul dezastrelor cu Helen Hunt și Bill Paxton

Jocuri
 Twister (joc), joc de abilitate fizică pentru maximum patru persoane

Cuvinte și expresii în limba engleză
Dezambiguizare

Twister (dezambiguizare)


Orleans es la capital de la región francesa de Centro-Valle del Loira.

Orleans también puede referirse a:

Nobleza de Francia
Casa de Orleans, familia noble francesa.
Ducado de Orleans, uno de los títulos más importantes de la nobleza francesa.

Lugares

Brasil
 Orleans (Santa Catarina), municipio de Santa Catarina, Brasil

Canadá
Isla de Orleans, isla en el Río St. Lawrence, cerca de Québec.

Estados Unidos
Orleans (Iowa), ciudad en el condado de Dickinson, Iowa, Estados Unidos.
Orleans (Indiana), pueblo en el condado de Orange, Indiana, Estados Unidos.
Orleans (Massachusetts), pueblo en el condado de Barnstable, Massachusetts, Estados Unidos.
Orleans (condado de Barnstable, Massachusetts), lugar designado por el censo, en el mismo condado que el anterior.
Orleans (Nebraska), villa en el Condado de Harlan, Nebraska, Estados Unidos.
Orleans (Nueva York), pueblo en el condado de Jefferson, estado de Nueva York, Estados Unidos.
Orleans (Vermont), villa ubicada en el condado homónimo, Vermont, Estados Unidos.
Condado de Orleans (Nueva York), Estados Unidos.
Condado de Orleans (Vermont), Estados Unidos.
Municipio de Orleans (condado de Orange, Indiana), Estados Unidos.
Municipio de Orleans (condado de Winneshiek, Iowa), Estados Unidos.
Municipio de Orleans (condado de Ionia, Míchigan), Estados Unidos.
Municipio de Orleans (condado de Harlan, Nebraska), Estados Unidos.
Parroquia de Orleans (Luisiana), que coincide con la ciudad de Nueva Orleans, Estados Unidos.
Territorio de Orleans, antecesor del estado de Luisiana, Estados Unidos.

Otros
 Union Sportive Orléans, club de fútbol de Orleans, Francia.
 Canal de Orleans, vía fluvial de Loiret.

Orleans (desambiguación)


John Brown (5 November 1715 – 23 September 1766) was an English Anglican priest, playwright and essayist.

Life
He was born in 1715 at Rothbury, Northumberland, the son of the Rev. John Brown (1677–1763), vicar of Wigton from that year, and his wife Eleanor Troutbeck, née Potts. He matriculated at St John's College, Cambridge in 1732, graduating B.A. 1736, and M.A. 1739; he became D.D. in 1755.

Graduating as senior wrangler, Brown took holy orders, and was appointed minor canon and lecturer at Carlisle. In the 1745 Jacobite Rebellion he took part in the defence of Carlisle as a volunteer, and in 1747 was appointed chaplain to Richard Osbaldiston, on his appointment to the bishopric of Carlisle.

In 1756 Brown was promoted by the Earl of Hardwicke to the living of Great Horkesley in Essex. In 1760 he was made vicar of St Nicholas Church, Newcastle upon Tyne.

Brown was consulted, through Daniel Dumaresq, about a scheme of education which Catherine II of Russia wanted to introduce into her dominions. A memorandum on the subject by Brown led to an offer on her part to entertain him at St Petersburg as her adviser on the subject. He had bought a postchaise and various other things for the journey, when he was persuaded to relinquish the design on account of his gout. He had been subject to fits of melancholy, and, influenced perhaps by disappointment, he committed suicide on 23 September 1766.

There is a detailed account of John Brown by Andrew Kippis in Biographia (1780), containing the text of the negotiations for his journey to Russia.

Man of letters
The Oxford Dictionary of National Biography and The Machiavellian Moment agree that Brown was a writer influenced by Machiavelli, Bolingbroke, and Montesquieu. To these the ODNB adds John Locke; and Pocock Cato, i.e. Cato's Letters. He made his way as a man of letters as a younger member of the "Warburtonian circle": the followers of the cleric William Warburton.

Rise of an essayist
Brown published Honour (1743), a poem, through Robert Dodsley. It was followed by An Essay on Satire Occasion'd by the Death of Mr Pope (1745), which Brown at Carlisle published through Dodsley in London. This work gained for him the friendship of William Warburton. Warburton introduced him to Ralph Allen.

At Warburton's suggestion, Brown expanded the Essay on Satire, to an Essay (1751) on the Characteristicks of Anthony Ashley-Cooper, 3rd Earl of Shaftesbury. It is considered to have skewered Shaftesbury's deism and moral sense theory. The "test of ridicule" was supposed to be a key part of Shaftesbury's doctrine; Warburton wanted it undermined, and gave Brown the task. The Essay was dedicated to Allen, also a supporter of Anglican orthodoxy, and opponent of Shaftesbury. It contains a defence of a utilitarian philosophy, praised later by John Stuart Mill. The work was attacked, and Shaftesbury defended, in pamphlets by Charles Bulkley. Brown's theoretical argument, that ridicule was a type of valuation incompatible with a role as truth value, was taken up by William Preston.

Drama
Brown was interested in drama, but it earned him the disapproval of Warburton and Richard Hurd. He wrote Barbarossa (1754), a tragedy in five acts based on the story of Aruj Barbarossa and Zaphira, and Athelstane (1756), both performed; David Garrick and Mrs Cibber played in both, and the first was a success. Later, Brown's 1765 revision of Ben Jonson's Bartholomew Fair was rejected for production by Garrick.

"Estimate" Brown

Brown's major popular success was the Estimate of the Manners and Principles of the Times (2 vols., 1757–1758), a bitter satire. It struck a chord after the Battle of Minorca (1756), a British reverse at the outset of the Seven Years' War. Edmund Burke, in a review for The Annual Register for 1758, rejected Brown's analysis as far as it depended on charges of "effeminacy" in the British nation and aesthetic. Thomas Sheridan believed the fundamental issue was selfishness, and the solution better oratory.

Robert Wallace replied with The Characteristics of the Present Political State of Great Britain (1758). In it he defended British culture and the current constitution. Brown's An Explanatory Defence of the Estimate (1758) claimed he had acted out to duty to country. Having earned the name "Estimate" Brown, he was prepared to notice Wallace, out of all his critics. When Charles Hanbury Williams gave Brown notice that he had written a reply to the first volume of the Estimate, a complex row dragging in Dodsley ensued, ending with Brown sending a curt message "Footman's language I never return."

A sequel on the politics of the Seven Years' War was Additional Dialogue of the Dead between Pericles and Cosmo (1760), in vindication of William Pitt the elder's policy.

Aesthetics
Brown knew Charles Avison, the Newcastle organist and composer, who published in 1752 An Essay on Musical Expression. The following year William Hayes defended Handel against Avison in a pamphlet, and stated that his Essay had been written for him by a "Junto". Brown had certainly contributed to it, with a number of others including William Mason. He went on to write A dissertation on the rise, union, and power, the progressions, separations and corruptions of poetry and music (1763). Avison's work prompted other such British aesthetic syntheses, from James Beattie, Thomas Twining and Daniel Webb; and the theme was picked up by German writers. Brown's work has been identified as belonging to conjectural history; he described in a 1761 letter to Garrick his stadial method of "deducing things from their state in savage life, through the several stages of civilized society."

The Cure of Saul: a Sacred Ode, a poem on the nature of music, was also from 1763, and was reprinted with the Dissertation. It was twice performed as an oratorio at Covent Garden Theatre that year, and once more in 1767. Handel had died, in 1759, and at Covent Garden the oratorio season was now run by John Christopher Smith and John Stanley.

The associated monograph of oratorio criticism, An Examination of the Oratorios which have been performed this Season, at Covent-Garden Theatre (1763) was published within weeks. It contained barely veiled criticism of Smith. Brown was defending his oratorio, and promoting a post-Handel reform agenda; The Critical Review had belittled him and his efforts, supporting as it did the Earl of Bute, the Prime Minister, while Brown backed William Pitt.

Brown is also associated with the rise of the picturesque, and appreciation of the landscape of the Lake District. He was a family friend of William Gilpin. He wrote on the subject to George Lyttelton, 1st Baron Lyttelton, around 1753. This letter has been identified as the first documentation of the "classicising" of the Lake District. It was published, in part, in 1766, in the London Chronicle; and then as a pamphlet.

References

Bibliography
Brown, John. An Examination of the Oratorios which have been performed this Season, at Covent-Garden Theatre (1763). Stanford, 2012.

External links

 John Brown at the Eighteenth-Century Poetry Archive (ECPA)

Attribution

1715 births
1766 deaths
18th-century suicides
Alumni of St John's College, Cambridge
British male essayists
English dramatists and playwrights
English essayists
English male dramatists and playwrights
English male non-fiction writers
English satirists
People from Rothbury
Writers from Northumberland
Suicides in England
Utilitarians

John Brown (essayist)


تيم بوروويسكي  من مواليد 2 مايو 1980 في نيوبراندنبورغ في ألمانيا، لاعب كرة قدم ألماني.

يلعب مع نادي فيردر بريمن منذ سنة 2008.

بدأ باللعب مع منتخب ألمانيا لكرة القدم في سنة 2002.

مسيرته الكروية
لعب تيم بوروفسكي خلال مسيرته الاحترافية مع 3 أندية في ثلاثة عشر موسمًا وسجل خلالها 43 هدفًا ضمن 292 مباراة. حيث فاز في موسم واحد بالكأس وفي موسم واحد بالدوري.

خاض تيم بوروفسكي مسيرته مع  في موسم 1999–00 ولمدة موسمين، مشاركًا في 56 مباراة سجل خلالها 11 هدفًا. ثم انتقل إلى نادي فيردر بريمن في موسم 2001–02 في المرة الأولى ليلعب معه سبعة مواسم ثم في موسم 2009–10 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، حيث شارك طوالها في 210 مباراة سجل خلالها 27 هدفًا. لينتقل بعدها إلى نادي بايرن ميونخ في موسم 2008–09 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 26 مباراة سجل خلالها 5 أهداف.

المراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي ل تيم بورويسكي

لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من نويبراندنبورغ
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو بايرن ميونخ
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو فيردر بريمن
لاعبو فيردر بريمن 2
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كأس القارات 2005
لاعبو كرة قدم ألمان
لاعبو كرة قدم من مكلنبورغ فوربومرن
لاعبو منتخب ألمانيا بي لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا لكرة القدم
مقالات مع مصادر باللغة الألمانية (de)
مواليد 1980
مواليد في نويبراندنبورغ
طاقم فيردر بريمن غير اللاعبين

تيم بوروفسكي


În psihologie, noțiunea de criză de identitate (inventată de psihologul Erik Erikson) înseamnă incapacitatea eului de a-și asuma o identitate proprie. Criza de identitate apare în timpul adolescenței.

Stadiul de dezvoltare psiho-socială în care apare criza de identitate este numit Identitate de sine versus Confuzie de rol. În această etapă, adolescenții se confruntă cu o creștere fizică, o maturizare sexuală, o integrare a percepției de sine și a percepției celorlalți despre ei. Adolescenții își formează, prin urmare, o imagine de sine și trebuie să treacă prin etapa crizei de identitate. Rezolvarea cu succes a crizei depinde de progresele înregistrate în stadiile de dezvoltare anterioare, centrate pe probleme cum ar fi încrederea, autonomia și inițiativa.

Referințe

Bibliografie
  Schultz, D. & Schultz, S. (2009). Theories of Personality, 9th Ed. New York: Wadsworth Cengage Learning
 Erikson, Erik. Adolescence et crise. La quête de l'identité. 1972.

Identitate

Criză de identitate


Manantiales ist eine Ortschaft in Uruguay.

Geographie
Sie befindet sich auf dem Gebiet des Departamento Maldonado in dessen Sektor 6. Manantiales liegt einige Kilometer nordöstlich von Punta del Este, eingebettet zwischen El Chorro (Westen) und Balneario Buenos Aires (Osten) an der Atlantikküste, westlich der Mündung des Arroyo Manantiales.

Einwohner
Manantiales hatte bei der Volkszählung 2011 149 Einwohner, davon 66 männliche und 83 weibliche.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von Manantiales (PDF; 126 kB)

Einzelnachweise

Ort im Departamento Maldonado

Manantiales (Uruguay)


Remembering Never 1990'ların sonunda  Florida'da kurulan bir hardcore grubudur. Grup 2001 yılındaki ilk EP' leri Suffocates My Words to You çıkana kadar pek çok üyesini değiştirmiş ve bu EP'yi takip eden yılda ilk albümleri She Looks So Good in Red'i Ferret Records etiketiyle çıkartmıştır. Albüm genel itibarı ile iyi eleştiriler almış ve başka bir Floridalı grup olan Poison the Well ve aynı etiketle albüm çıkartan From Autumn to Ashes grubuyla karşılaştırılmıştır. Ama grup bu albümden pek tatmin olmamıştır. 2004 yılında çıkardıkları ikinci albümleri Women And Children Die First grubun müzikal vizyonunu daha az kişisel şarkı sözleri ve daha olgun müzisyenliğe taşımıştır. God Save Us grubun üçüncü albümü olup 2006 Şubat ayında yine Ferret Records etiketi ile çıkmıştır.

Grup Üyeleri

 Pete Vokal
 Grease Gitar
 Norm Gitar
 Aldo Bas gitar
 Aldo Davul

Eski Grup Üyeleri
 Justin Vokal

Albümler

Dış bağlantılar

 Grubun Resmi Sitesi

Amerikalı müzik grupları
Amerikalı metalcore grupları

Remembering Never


Stoicho Vassilev Breskovski (translitera al idioma búlgaro: Стойчо Василев Бресковски, Granit, provincia de Stara Zagora, Bulgaria, 25 de diciembre de 1934 - Sofia, Bulgaria, 15 de enero de 2004) fue un paleontólogo búlgaro.

Biografía
Sus estudios universitarios los cursó en Sofia, donde recibió la enseñanza de geología. Trabajos prácticos seguidos por varios meses de trabajos de campo en toda la Bulgaria sirvieron de base para comenzar sus estudios sobre el Cretácico, particularmente en la Bulgaria, y despertaron su pasión por la estratigrafía de amonites que mantuvo de por vida. Se doctoró en 1974 con una tesis sobre la bioestratigrafia del Barremiense en parte del nordeste de Bulgaria. Fue experto en amonites del periodo Cretácico inferior. En 1975 es nominado investigador y curador paleontólogo del Museo Nacional de Historia natural, cargo que ocupó durante veinte años. Participó en varias expediciones, especialmente a Siberia, Georgia y Cuba para el estudio de los amonites.
Las creaciones taxonómicas de amonites de Dr Breskovski incluyen:
Familias y Subfamilias nuevas: 6.
Géneros y Subgéneros nuevos: 10.
Especies y Subespecies nuevas o referidas a otros géneros: 26.

Taxones eponímicos

 Breskovskiceras Vermeulen et Lazarin, 2007
 Plesiospitidiscus breskovskii Cecca et al., 1998
 Montanesiceras breskovskii Vašiček et al., 2013

Notas

Publicaciones
 V. Tzankov, S. Breskovski. 1985. Ammonites des familles Holcodiscidae Spath, 1924 et Astieridiscidae Tzankov & Breskovski, 1982. II. Description paléontologique, Geologica Balcanica, 15 (5 ): 3-53
 V. Tzankov, S. Breskovski. 1985. Ammonites des familles Holcodiscidae Spath, 1924 et Astieridiscidae Tzankov & Breskovski, 1982. I. Stratigraphie et notes phylogénétiques, Geologica Balcanica, 15 (3 ): 45-62
 V. Tzankov, S Breskovski. 1982. Volume et contenu de la famille Holcodiscidae Spath, 1924, C.R. Acad. bulg. Sci., 35 ( 4): 491-93
 St. Breskovski (1967), Eleniceras - genre nouveau d'ammonites hautériviens, Bull. Geol. Inst., Ser. Paleontology, 16: 47-52
 St. Breskovski (1977), Genres nouveaux du Crétacé inférieur de la famille Desmoceratidae Zittel, 1895 (Ammonoidea). C.R. Acad. bulg. Sci., 30, 10; 1463-65
 St Breskovski (1977), Sur la classification de la famille Desmoceratidae Zittel, 1895 (Ammonoidea, Crétacé), C. R. Acad. bul. sci, 30, 6: 891-4
 S. Breskovski, T. Nikolov. 1978. On a new ammonite species - Tropaeum rasgradensis sp. n. (Ammonoidea) from SE Bulgaria, C. R. Acad. bulg. sci. 31, 7; 901-3
 Стойчо Бресковски. 1966. Биостратиграфия на барема южно от Брестак, Варненско [Bioestratigrafía de Barrémien al sud de la ciudad de Brestak, región de Varna], Тр. Геолог Бълг., сер. Палеонтология, 8, 71-121

Referencias
 C. W. Wright with J.H. Callomon and M.K. Howarth (1996), Mollusca 4 Revised , Cretaceous Ammonoidea, vol. 4, in Treatise on Invertebrate Paleontology, Part L (Roger L. Kaesler et el. eds.), Boulder, Colorado: Geological Society of America & Lawrence, Kansas: University of Kansas Press, xx + 362 p., 216 fig.
 Jost Wiedmann, Cretaceous Ammonoidea, in M.R. House and J.R. Senior eds (1981), Ammonoidea, Environment, Ecology and Evolutionary Change , London: Academic Press, Systematics Association Special Vol. 18
 Natalia Dimitrova (1967), Fosilite na Bulgaria. IV. Dolna Kreda - Glavonogi [Fossils of Bulgaria. IV. Lower Crateceous - Cephalopoda (Nautiloidea & Ammonoidea)], Sofia: Bulgarian Academy of Sciences, 424 p., 93 pl. (en búlgaro, con resumen en francés)
 Maria B. Aguirre-Urreta (1995), Spidiscus Riccardii LEANZA Y WIEDMANN (AMMONOIDEA) en el Hauteriviano del Neuquén, AMEGHINIANA, Rev. Asoc. Paleontol. Argent. 32 (4), 407-10
 R. Aguado, M. Company, J.A. Martin-Pérez, J. Martínez-Gallego, L. Dougherty y J. Sandoval (1988), Bioestratigafia integrada del Barremense-Aptense del sector del Campillo de Arenas (Subético medio). Ejemplo de aplicación al análisis de cuencas, Il Congesso Geologico de España, Granada 1988, v. 3, 196.
 Ottilia Szives, Miguel Company (2011), Revision of some problematic Early Cretaceous ammonite species described by H.Coquand (1880), Cretaceous Research, vol. 32, No.2 , 187-193.
 Peter F. Rawson, M. Beatriz Aguirre-Urreta (2012), Lower Cretaceous ammonites from the Neuquén Basin, Argentina: The Hauterivian genus Spidiscus, Cretaceous Research 33, 97-105.

Enlaces externos

 Museo Nacional de Ciencias Naturales
 Museo de Paleontología en la ciudad de Elena
 Repository of "Index to Organisms Names" (ION) in Global Names Index (GNI)
 Paleobiology database

Geólogos de Bulgaria
Paleontólogos de Bulgaria
Búlgaros del siglo XX
Nacidos en Stara Zagora
Fallecidos en Sofía

Stoicho Breskovski


Paul Ferdinand Karl Otto Gieseke (* 5. Mai 1888 in Magdeburg; † 31. Oktober 1967 in Bad Godesberg) war ein deutscher Jurist und Hochschullehrer.

Leben
Paul Gieseke war der Sohn des Geheimen Justizrats, Rechtsanwalts und Notars Ludwig Gieseke (1853–1920) und der Anna Thies (1864–1931). Im Dezember 1922 heiratete er in Essen Margret Girardet (1901–1969), die Tochter des Verlegers Wilhelm Girardet junior. Aus dieser Verbindung gingen fünf Kinder hervor.

Nach dem Abitur in Magdeburg nahm Gieseke 1906 ein Studium der Rechtswissenschaft an den Universitäten in Tübingen, Halle und Leipzig auf, das er 1909 mit dem Ersten Juristischen Staatsexamen beendete. Während seines Studiums wurde er Mitglied der Akademischen Verbindung Igel Tübingen. Er absolvierte danach das Referendariat, promovierte 1910 an der Universität Leipzig zum Doktor der Rechte (Dissertation: Der öffentliche Glaube des Grundbuches nach § 892 BGB in seiner Wirkung Grundstücksrechten gegenüber) und bestand 1914 das Zweite Juristische Staatsexamen. Im Anschluss trat er als Gerichtsassessor in den Justizdienst ein. Von 1917 bis 1919 war er als Referent im Reichswirtschaftsministerium tätig.

Gieseke studierte von 1919 bis 1920 Nationalökonomie an der Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg und war von 1920 bis 1922 Fakultätsassistent an der Rheinischen Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn, wo er 1921 habilitiert wurde (Habilitationsschrift: Die Rechtsverhältnisse der gemeinwirtschaftlichen Organisation). 1921 war er zeitweilig als Privatdozent in Göttingen tätig. Ein Jahr später erhielt er einen Lehrstuhl als ordentlicher Professor für Deutsches und Bürgerliches Recht und für Handelsrecht an der Universität Rostock, die er 1929 kurzzeitig als Rektor leitete. Anschließend wechselte er als ordentlicher Professor an die Handelshochschule Berlin und fungierte von 1933 bis 1934 als deren Rektor. Im April 1934 folgte er dem Ruf der Philipps-Universität Marburg, wo er in der Folge als ordentlicher Professor für Handels- und Arbeitsrecht lehrte. Auch der Philipps-Universität stand er von Oktober 1938 bis September 1939 als Rektor vor, nachdem er schon 1936/37 zeitweise mit der Führung der Rektoratsgeschäfte beauftragt worden war. Von 1939 bis 1945 wirkte er als Ordinarius für Handelsrecht und bürgerliches Recht an der Berliner Universität. Seit 1937 leitete er den Ausschuss für Wasserrecht der Akademie für Deutsches Recht.

Nach dem Zweiten Weltkrieg ruhte Giesekes Lehrtätigkeit zunächst, ehe er 1948 als Gastprofessor für Wirtschaftsrecht an der Universität Bonn tätig wurde. Zwei Jahre später wurde er ordentlicher Professor an der Universität des Saarlandes. 1952 erhielt er einen Lehrstuhl an der Bonner Universität, den er bis zu seiner Emeritierung 1955 innehatte. Von 1952 bis 1964 leitete er das Institut für Wasserrecht an der Universität.

Politische Aktivitäten
Gieseke war von 1926 bis 1929 Mitglied der DVP und von 1926 bis 1929 DVP-Abgeordneter im Landtag des Freistaates Mecklenburg-Schwerin. Nach der Machtübernahme der Nationalsozialisten war er von 1934 bis 1936 förderndes Mitglied der SS und seit 1934 Mitglied des NS-Rechtswahrerbundes. Am 12. Juni 1937 beantragte er die Aufnahme in die NSDAP und wurde rückwirkend zum 1. Mai desselben Jahres aufgenommen (Mitgliedsnummer 5.398.666). Um 1932 ritt er in Düppel bei Zehlendorf in einer Gruppe des NS-Frontkämpferbundes und kam vielleicht fälschlich in eine Mitgliederliste. Er war jedoch nie Soldat und deshalb auch nie Frontkämpfer gewesen.

Ehrungen
 Großes Bundesverdienstkreuz, 1958
 Ehrendoktorwürde (Dr.-Ing. h. c.) der Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover, 1963

Schriften (Auswahl)
 mit Werner Wiedemann: Wasserhaushaltsgesetz unter Berücksichtigung der Landeswassergesetze. Kommentar. Beck, München 1963.
 Die Rechtsverhältnisse der gemeinwirtschaftlichen Organisationen (= Schriften des Instituts für Wirtschaftsrecht an der Universität Jena. Nr. 2). G. Fischer, Jena 1922.
 Der öffentliche Glaube des Grundbuches nach § 892 BGB in seiner Wirkung Grundstücksrechten gegenüber. Jur. Dissertation, Leipzig 1910.

Literatur
 Catalogus professorum academiae Marburgensis. Die akademischen Lehrer der Philipps-Universität Marburg. Zweiter Band: Von 1911 bis 1971. Bearbeitet von Inge Auerbach. Elwert, Marburg 1979, ISBN 3-7708-0580-1, S. 97.
 Herrmann A. L. Degener: Wer ist's? Band 9/1928, Leipzig 1928, S. 486–487.
 Michael Grüttner: Biographisches Lexikon zur nationalsozialistischen Wissenschaftspolitik (= Studien zur Wissenschafts- und Universitätsgeschichte. Band 6), Synchron, Heidelberg 2004, ISBN 3-935025-68-8, S. 59–60.
 Anne Christine Nagel (Hrsg.): Die Philipps-Universität Marburg im Nationalsozialismus. Dokumente zu ihrer Geschichte (= Pallas Athene. Bd. 1, = Academia Marburgensis. Bd. 7), Franz Steiner Verlag, Stuttgart 2000, ISBN 978-3-515-07653-1.
 Claudia Rönnau: Die Beratungen des Wasserrechtsausschusses der Akademie für Deutsches Recht (1934–1941). Ein Beitrag zur Dogmatik der Begriffe Gemeingebrauch und Sondergebrauch in der Zeit des Nationalsozialismus, Lang, Frankfurt am Main 2001, ISBN 3-631-37596-4.

Weblinks

Einzelnachweise

Privatrechtler (20. Jahrhundert)
Landtagsabgeordneter (Mecklenburg-Schwerin)
Rektor (Universität Rostock)
Hochschullehrer (Handelshochschule Berlin)
Hochschullehrer (Humboldt-Universität zu Berlin)
Hochschullehrer (Universität des Saarlandes, Saarbrücken)
Hochschullehrer (Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn)
Absolvent der Universität Leipzig
Ehrendoktor der Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover
Rektor der Philipps-Universität Marburg
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes
Korporierter (Studentenverbindung)
DVP-Mitglied
NSDAP-Mitglied
Förderndes Mitglied der SS
Deutscher
Geboren 1888
Gestorben 1967
Mann

Paul Gieseke


Cuplarea Sonogashira este o reacție de cuplare utilizată în sinteza organică pentru obținerea unor alchine substituite. Este necesar un catalizator de paladiu și cupru, iar reactanții sunt o alchină terminală și un compus halogenat arilic sau vinilic. Reacția a fost descoperită de către Kenkichi Sonogashira și Nobue Hagihara în anul 1975.

 R1: aril
 R2: aril sau vinil
 X: I, Br, Cl sau OTf (triflat)

Note

Vezi și
 Reacție Heck
 Reacție Ullmann
 Reacție Stille
 Reacție Suzuki

Reacții de cuplare
Reacții de condensare
Sonogashira
Paladiu
Cupru

Cuplare Sonogashira


Gelincik (Gaidropsarus mediterraneus), Gadidae familyasına ait bir balık türü. Mezgit ve Bakalyaro ile yakın akrabadır. Marmara Denizi ve Karadeniz'de genellikle yaygındır.

Ortalama 20–40 cm uzunluğunda olan ve çok kaygan bir derisi olan gelincik balığı, sıcak ve ılıman suların taşlık diplerinde sahile yakın yaşar. Çevik, yırtıcı ve saldırgandır. Üreme zamanı sonbahardadır. Lezzetli etinden dolayı ekonomik değeri olan bir balıktır.

Gadidae
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar
Türkiye'deki balıklar

Gelincik (balık)


Mithat Melen (3 Ocak 1947, Ankara - 14 Kasım 2020, Ankara), Türk iktisat profesörü,  ekonomist, diplomat, yazar ve siyasetçi.

Maliye ve Milli Savunma eski bakanlarından ve başbakanlardan Ferit Melen'in oğludur. Ankara İktisadi ve Ticari İlimler Akademisi İşletme-Muhasebe (Lisans) Bölümü'nden mezun olmuştur. Yüksek lisansını Brüksel Üniversitesi'nde, doktorasını İstanbul Üniversitesi İktisat Fakültesi'nde tamamlamıştır. Maliye Bakanlığı'nda göreve başladı. NATO sekretaryasına uluslararası memur olarak mali asistanlık, Helsinki'de Postipanki ve Brüksel'de AB Komisyonu'nda staj yapmıştır. Dünya Bankası, KOSGEB, İSO'da Ekonomi ve Finans Danışmanlığı yaptı. Hazine Teşkilatında Şube Müdürlüğü, Brüksel Maliye Ataşeliği ve Maliye Müşavirliği, Hazine Uzmanlığı ve Daire Başkanlığı, Hazine Müsteşarı Özel Danışmanlığı, OECD nezdindeki Türkiye Daimi Temsilciliğinde Ekonomi Ticaret Müşavirliği yapmıştır. İstanbul Üniversitesi İktisat Fakültesi'nde 1990'da Doçent, 1996'da Profesör olmuştur. Radyo ve TV program yapımcılığının yanı sıra Turkish Daily News ve Dünya Gazetesi'nde köşe yazarlığı yapmıştır. Yayınlanmış 2500 makalesi ve biri İngilizce olmak üzere basılmış beş kitabı bulunmaktadır. TBMM 23. dönem İstanbul milletvekilidir. Türkiye-AB KPK Üyesidir. Evlidir.

14 Kasım 2020 tarihinde COVID-19 nedeniyle ölmüştür.

Kaynakça

1947 doğumlular
Ankara doğumlu siyasetçiler
Gazi Üniversitesinde öğrenim görenler
Türk profesörler
Türk ekonomi akademisyenleri
TBMM 23. dönem İstanbul milletvekilleri
Türk köşe yazarları
TBMM Avrupa Birliği Uyum Komisyonu
Milliyetçi Hareket Partisi mensubu siyasetçiler
2020 yılında ölenler
Ankara'da COVID-19 pandemisinden ölenler
Resim aranan siyasetçiler
Uluslararası memurlar

Mithat Melen


LCHF (Low Carb High Fat) er en diæt med lavt indhold af kulhydrater med fokus på gode fedtstoffer som primær energi.

Diæten bliver brugt til vægttab da et lavt indhold af hurtigt optaglige kulhydrater er blevet påvist som en af de mest effektive former for diæt mht. vægttab.
Diæten bliver også brugt som kur mod diabetes.

Den samlede daglige mængde kalorier skal komme fra 70% fedt, 20% protein og 10% kulhydrater.

Gode fedtstoffer som er accepteret på en LCHF-kur er: smør, olivenolie, kokosolie, animalske fedtstoffer, fløde og nødder.

Slankekure

LCHF


تقع «سامتا» هذه القرية الجميلة شمال مدينة عجلون علي الطريق السريع الواصل بمدينة إربد وهي إحدى قرى القضاة الستة وتبعد عن عجلون 13 كم بالسيارة، وترتفع 1250 متر عن سطح البحر وتشتهر ببرودة شتائها القاسي جداً. وتصل درجات الحرارة في أربعينية الشتاء إلى -10 وتعرف أيضاً بتراكمات الثلوج الكثيرة، حيث تصل سماكة الثلوج في المنخفضات القوية إلى متر ونصف إلا أنها تشتهر باعتدال الجو خلال فصل الصيف. تشتهر بوجود كميات كبيرة من الذهب العثماني والإغريقي والدفائن القديمة.

يسكن قرية سامتا حوالي 700نسمة و فيها أراض زراعية واسعة و مزارع لكافة أنواع الفاكهة الصيفية.حيث تشتهر بزراعة العنب والتفاح وكذلك بعدد من أنواع الحبوب كالقمح والعدس. و فيها مسجد قديم، وكهوف، وحفريات، يشتهر ابناءها بالتعليم بين الذكور والإناث.

المصادر

قرى الأردن

سامتا


Kunishige Kamamoto (født 15. april 1944) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1964||2||1
|-
|1965||3||3
|-
|1966||7||6
|-
|1967||5||11
|-
|1968||4||7
|-
|1969||0||0
|-
|1970||6||3
|-
|1971||6||8
|-
|1972||8||15
|-
|1973||3||2
|-
|1974||5||5
|-
|1975||7||5
|-
|1976||16||9
|-
|1977||4||0
|-
!Total||76||75
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan
Fodboldtrænere fra Japan

Kunishige Kamamoto


Cargo var en dansk eurodancegruppe der blev dannet i 1998 af de to djs og producere Kenn "The Killer" Haunstoft og Ronnie "NME" Veiler, og rapperen Mikee Simonsen. Gruppen er bedst kendt for singlerne "Cargo (The Horn)" (1998), "Loaded with Power" (1999) og "Pornstar" (1999). "Loaded with Power" blev nomineret til Årets danske klubhit ved Dansk Grammy 2000.

I 1999 udkom debutalbummet, The Movie der modtog guld for 25.000 solgte eksemplarer. Albummet blev i 2000 genudgivet som et dobbeltalbum med remixes med titlen The Movie Goes Party.

I 2000 kom sangerinden Cecilia Cruz med i gruppen. Med denne besætning udgav Cargo deres andet album, Sex Appeal.

Diskografi

Album
 The Movie (1999)
 Sex Appeal (2000)

Singler
 "Cargo (The Horn)" (1998)
 "Loaded with Power" (1999)
 "Pornstar" (1999)
 "La La (Legal Alien)" (1999)
 "Spacetrucking (Bring the Noise)" (2000)
 "Surrender" (2000)
 "I Want Your Luv" (2001)
 "I'll Show You" (2002)
 "Vacation" (featuring Yazzmin) (2003)
 "The Party" (2005)
 "Flash Your Titties" (2014)

Kilder

Dancegrupper fra Danmark
Musikgrupper fra 1998

Cargo


Philippe Dupouy (né en 1952) est un astronome amateur qui a fondé l'observatoire de Dax en 1978. Il a construit un planétarium montrant plus de 1000 étoiles et a joué un rôle clé dans le développement du télescope T60 au Pic du Midi.

Avec Michel Meunier, il est le premier amateur à découvrir une comète, en l'occurrence C/1997 J2 (Meunier-Dupouy), à l'aide d'un télescope télécommandé. L'astéroïde (214485) Dupouy a été nommé en son honneur.

Références

Aviateur français
Astronome français du XXe siècle
Éponyme d'un objet céleste
Astronome amateur
Naissance en février 1952
Découvreur de comètes
Découvreur d'astéroïdes

Philippe Dupouy (astronome)


كابتات المناعة أو مثبطات المناعة  ويشمل الفعل الذي يؤدي إلى تقليل أو تثبيط كفاءة الجهاز المناعي بالكامل. بعض أجزاء الجهاز المناعي نفسها تمتلك القدرة على تثبيط أجزاء أخرى من جهاز المناعة. وقد يحدث تثبيط المناعة كعلاج طبي عن فعل متعمد طبيا لمنع الجسم من رفض زراعة الأعضاء، أو معالجة رفض الجسم للنخاع بعد عملية زرع نخاع العظم، أو لعلاج أمراض المناعة الذاتية مثل التهاب المفاصل أو داء كرون. هذا هو عادة باستخدام الأدوية، ولكن يمكن أن تنطوي على عملية جراحية (استئصال الطحال، فصادة البلازما، أو الإشعاع.

والشخص الذي عانى من تثبيط المناعة، أو الذي ضعف جهاز المناعة لديهِ لأسباب أخرى (مثل العلاج الكيميائي ومرضى فيروس نقص المناعة المكتسبة)، ويقال عنهُ (شخص مثبط مناعيا).

وتثبط المناعة بأدوية خاصة أثناء زرع الأعضاء وإلا رفضهُ الجسم المستلم مما يؤدي إلى الموت في معظم الأحيان. وفي الماضي، كان العلاج الإشعاعي يستخدم لخفض قوة جهاز المناعة، ولكن الآن ظهرت أدوية كبت للمناعة، وتستخدم لمنع رد فعل جهاز المناعة. إن الجانب السلبي هو أن مثل هذا العمل هو تعطيل لجهاز المناعة، وفي حالة الجسم الضعيفة التي هي شديدة التعرض لحالات العدوى الانتهازية، حتى العدوى التي تعتبر عادة غير ضارة. وكذلك استخدام هذهِ الأدوية المثبطة للمناعة لفترات طويلة يزيد من خطر الإصابة بالسرطان.

يعتبر الكورتيزون هو الأول لأجل كبت المناعة ولتحديدها، ولكن مجموعة كبيرة من الآثار الجانبية حددت استخدامه. الأكثر تحديدا الآزويثوبرين وقد حددت في عام 1959، ولكن كان اكتشاف السايكلوسبورين في عام 1970 قد سمح لتوسع كبير في زراعة الكلى الأقل مطابقة بين المانح والمستلم وكذلك تطبيقها على نطاق واسع من عمليات زرع الكلى وزرع الرئة والبنكرياس وزراعة الأعضاء، وزرع القلب.الدكتور جوزف موراي من كلية الطب بجامعة هارفارد وكبير جراح التجميل في مستشفى الأطفال في بوسطن في الفترة من 1972-1985، وحصل على جائزة نوبل في الفسيولوجيا أو الطب في عام 1990 لعمله في مجال تثبيط المناعة. وللدكتور موراي وفريقه الفضل في نجاح أول عملية زرع كلى في مستشفى بيتر بنت بريجهام في بوسطن في 23 ديسمبر 1954.

المراجع

جهاز مناعي
علاجات طبية
علم المناعة
مثبطات مناعة

تثبيط مناعي


Die katholische Kapelle St. Michael ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude im neuen Garten 1, in Sendschotten, einer Ortschaft von Drolshagen im Kreis Olpe (Nordrhein-Westfalen).

Der neugotische Putzbau mit dreiseitigem Chor wurde 1871 unter der Leitung von Arnold Güldenpfennig errichtet. Er ist mit Gruppenfenstern ausgestattet und es wurde ihm ein Dachreiter aufgesetzt. Im Saal ruht auf Eckpfeilern ein ausgemaltes Kreuzgratgewölbe. Das geschnitzte Altarretabel ist von 1648.

Die Figur der thronenden Muttergottes aus Holz, die im Hochaltar der Kapelle steht, wurde im zweiten Viertel des 14. Jahrhunderts geschnitzt, sie wurde mehrfach überfasst. Als Wallfahrtsbild war sie zunächst eine wichtige Anlaufstelle für Gläubige in Wiedenest. Als die dortige Wallfahrt nicht mehr durchgeführt wurde, wurde die Figur erst in Belmicke versteckt, bevor sie mit dem Bau einer ersten Kapelle im Jahr 1694 schließlich nach Sendschotten gelangte. Seit 1705 wird sie beim Sendschotter Umgang mitgeführt, einer etwa 13 km lange Flurprozession, die am Fest Maria Heimsuchung begangen wird und von St. Michael ausgeht.

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2

Einzelnachweise

Sendschotten
Baudenkmal in Drolshagen
Bauwerk in Drolshagen
Kirchengebäude im Kreis Olpe
Drolshagen
Sendschotten, Michael
Arnold Güldenpfennig

St. Michael (Sendschotten)


La Convention de septembre est un important accord diplomatique signé à Fontainebleau le 15 septembre 1864 entre le Royaume d'Italie et le Second Empire de Napoléon III en la personne de Costantino Nigra, ambassadeur d'Italie à Paris, Gioacchino Napoleone Pepoli, ambassadeur d'Italie à Saint-Pétersbourg et Édouard Drouyn de Lhuys, ministre français des Affaires étrangères.

Description
Le traité, qui mettait fin à une série de négociations compliquées et controversées, remontant à Camillo Benso di Cavour, prévoyait le retrait, dans un délai de deux ans, des troupes françaises qui tenaient garnison à Rome pour protéger le pape, en échange de l'engagement de l'Italie à ne pas envahir les États pontificaux, à protéger ces derniers en cas d'attaque extérieure, à permettre la constitution d'un corps de volontaires catholiques pour défendre Rome et à prendre en charge une partie de la dette publique pontificale

Comme garantie de l'engagement italien, l'Empereur demanda, par le biais d'un protocole additionnel initialement tenu secret, le transfert, dans un délai de six mois, de la capitale de Turin vers une autre ville, qui sera plus tard Florence, après avoir envisagé la possibilité de Naples. Le transfert de la capitale aurait été une preuve irréfutable de la renonciation définitive de l'Italie à Rome comme capitale. Le traité a donné lieu à des interprétations différentes de la part des deux parties contractantes.

Le transfert de la capitale rencontre le mécontentement des hauts représentants de la cour de Savoie, parmi lesquels le roi Vittorio Emanuele II, initialement contraire, de la haute bourgeoisie qui avait investi dans le bâtiment et des ministres réticents au transfert. À Turin, il y a aussi quelques manifestations populaires, les 21 et 22 septembre 1864, réprimées dans le sang (massacre de Turin de 1864). Malgré l'enquête parlementaire qui s'ensuit, le 23 janvier 1865, la Chambre décide de n'attribuer à personne la responsabilité des journées tragiques de septembre.

En conséquence de l'article II de la Convention, qui prévoyait le rapatriement des troupes régulières françaises du Latium, le nouveau corps français des États pontificaux fut formé en 1866 sous le commandement du colonel D'Argy. Composée de volontaires de toute l'Europe, elle était appelée la "Légion d'Antibes". Le rapatriement des troupes régulières françaises s'est achevé en décembre de la même année.

Références

Source

Bibliographie
  Antonello Battaglia, La capitale contesa. Firenze, Roma e la Convenzione di Settembre (1864), Rome, Nuova Cultura, 2013.
  Pietro Silva, SETTEMBRE, CONVENZIONE DI, dans l'Enciclopedia Italiana, Rome, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1936.

Voir aussi
 Question romaine
 Massacre de Turin (1864)
 République romaine (1849)
 Bataille de Mentana
 Prise de Rome
 Loi des Garanties
 Non expedit
 Accords du Latran
 Accord de la Villa Madame
 Concordat

Liens externes
  Convenzione di settembre, dans le Dizionario di storia, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 2010.
  September Convention, dans l'Encyclopædia Britannica, Inc.

Question romaine
Politique étrangère du Saint-Siège
Royaume d'Italie (1861-1946)
Relations entre l'Italie et le Saint-Siège
Septembre 1864

Convention de septembre


Arthur William Matthew "Art" Carney (født 4. november 1918, død 9. november 2003) var en amerikansk skuespiller i film, teater, tv og radio.

Carney startede sin karriere som komiker sammen med bl.a. bugtaleren Edgar Bergen.

Under anden verdenskrig tjente han i den amerikanske hær og sluttede sig til landingen i 1944 ved Omaha Beach i Normandiet, hvor han blev skadet af granatsplinter og siden da haltede han let.

Efter krigen investerede han i en karriere som dramatisk skuespiller og komiker og havde stor succes på Broadway, herunder i Omaka par. Han vandt også stor popularitet i rollen som kloakarbejder Ed Norton i tv-serien The Honeymooners (1951-1956).

I begyndelsen af 1960'erne var han en periode indlagt på et psykiatrisk hospital i New York på grund af sine alvorlige grublerier og alkoholisme.

Han vandt en Oscar for bedste mandlige hovedrolle i 1974 for sin rolle i Harry og Tonto. Carney modtog også flere Emmy-priser for forskellige tv-roller. Hans sidste rolle var som Frank i Den sidste actionhelt (1993).

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra New York
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet
Oscar for bedste mandlige hovedrolle

Art Carney


Riviera di Chiaia (Chiaijina rivijera) duga je ulica u talijanskom gradu Napulju, koja se proteže duž obale Napuljskog zaljeva.

U ovoj ulici nalaze se mnoge antičke vile koje su sagradile aristokratske obitelji između 16. i 19. stoljeća, kao što je Vila Pignatelli. Crkva Santa Maria in Portico je u blizini.

Mark Twain ovu ulicu naziva "Riviere di Chiaja" u svojoj knjizi The Innocents Abroad.

Ulice u Napulju

Riviera di Chiaia


Itacaré es un municipio del estado de Bahía, en el Brasil. Su población estimada en 2004 era de 17 960 habitantes.

"Itacaré" es un término de origen tupí que significa "yacaré de piedra"("jacaré").

Playas de Itacaré
 Concha
 Coroinha
 Costa
 Engenhoca
 Havaizinho
 Itacarezinho
 Jeribucaçú
 Puntal
 Prainha
 Resende
 Ribeira
 São José
 Sierra Gran
 Siriaco
 Tiririca

Juacas
Juacas, la serie de televisión juvenil producida y difundida por Disney Channel, se filmó íntegramente en las playas de Itacaré. Los paradisíacos paisajes llamaron la atención de muchos televidentes, que comenzaron a interesarse por visitar este destino turístico.

Destino turístico
Si bien Itacaré  es desde hace ya varios años un punto de atracción para los surfers y los turistas que gozan de la naturaleza, las playas y el calor de Bahía, año a año se convierte en un destino más solicitado y deseado. Quienes conocen la ciudad aseguran que allí se encuentran algunas de las mejores playas de Brasil, a pesar de no tener la misma fama que Río de Janeiro, Salvador u otros epicentros turísticos.
Por otro lado, las mejoras en las vías de acceso al municipio hicieron que el turismo crezca año a año. Ello se ve reflejado en la gran cantidad de posadas, hoteles, restaurantes y en las actividades que ofrecen sus habitantes.

Enlaces externos

 Portal de Itacaré Bahía

Referencias

Localidades de Bahía

Itacaré


Koine, poznatija kao aleksandrijski dijalekt, bila je kasnoantički dijalekt starogrčkoga jezika. Naziv koine izveden je od grčkog ἡ κοινὴ διάλεκτος [he koinè diálektos] – u prijevodu 'zajednički dijalekt'.

Upotrebljavana je u govoru i pismu za vrijeme helenizma, rimskoga carstva te ranog razdoblja bizantskog carstva; koine grčki također je onaj koji je rabljen kao biblijski jezik – njime je pisan Novi zavjet, Septuaginta (grčki prijevod Staroga zavjeta) te mnogi ranokršćanski zapisi sve do srednjega vijeka kada je evolvuirao u srednjovjekovni grčki jezik, a kasnije je iz istoga nastao moderni grčki jezik.

Svojedobno je grčka koine bila de facto lingua franca, a i danas se upotrebljava u liturgijskim slavljima grčke pravoslavne crkve.

Povijest
Koine je nastala kao zajednički dijalekt unutar vojskā Aleksandra Velikog. Pod vodstvom Makedonca novonastalom inačicom govorilo se od Ptolomejskog kraljevstva u Egiptu do Seleukidskog Carstva Mezopotamije. Zamijenila je postojeća antička grčka narječja oblikom koji su ljudi posvuda mogli razumjeti. Iako se koine oblikovala u klasičnoj grčkoj kulturi, vrijeme postklasičnoga grčkog definirano je smrću Aleksandra Velikog 323. pr. Kr. kada kulture pod grčkom upravom počinju utjecati na nju.

Prijelaz u sljedeće razdoblje povijesti grčkoga ponekad se definira utemeljenjem Konstantinopola Konstantina Velikog 330. pos. Kr., ali često tek od kraja kasne antike. Poslijeklasično azdoblje stoga se referira na nastanak i evoluciju koine tijekom čitava helenizma i rimskog razdoblja do početka srednjega vijeka.

Lingvistički temelj koine bio je nejasan od antičkih vremena. Tijekom helenizmma većina je učenjaka držalo da je koine rezultat miješanja mnogih antičkih narječja ἡ ἐκ τῶν τεττάρων συνεστῶσα 'spoj četiriju'. Ovo mišljenje podržava i Paul Kretschmer u ranome dvadesetom stolječu u svojoj knjizi Die Entstehung der Koine (1901.) 'Nastanak koine', ali Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff i Antoine Meillet smatraju, prema jonskim elementima u koini (poput σσ umjesto ττ i ρσ umjesto ρρ), smatraju koinu pojednostavljenjem jonskoga.

Najprihvatljiviji pogled danas dao je Grk Jorgos Nikolau Hadzidakis (Γεώργιος Νικολάου Χατζιδάκις) koji je, unatoč 'spoju četiriju', pokazao da je stabilna jezgra koine atički. Drugim riječima, koine se može smatrati atičkim narječjem s dodatkom elemenata, posebno jonskih, ali i drugih narječja. Važnost neatičkih komponenata koine ovoisi o području helenističkoga svijeta.

Tako bi koine govorena u jonskim kolonijama u Anatoliji (primjerice Pontu odakle današnji pontski jezik) imala izraženije jonske karakteristike, a ona u Lakoniji i na Cipru zadržala bi dorska, to jest arkadociparska svojstva. Književna koine helenizma jako nalikuje atičkom.

Izvori
Prvi učenjaci koji su proučavali koinu, i u aleksandrijsko i u rano moderno doba, bili su klasicisti kojima je prototip bio književni atički klasičnoga razdoblja i stoga su smatrali druge inačice antičkoga grčkog manjevrijednim. Koine je stoga držana propalim oblikom grčkog koji nije bio vrijedan pažnje.

Povijesna i lingvistička važnost koine ponovno je prepoznata u ranome 19. st. kada su učenjaci nizom studija pratili evoluciju koine tijekom helenizma i rimskog doba. Izvori su bili mnogi i nejednako pouzdani. Najvažniji su bili zapisi iz postklasičnog razdoblja i papirusi jer se radilo o tekstovima iz autentična okruženja koje se moglo proučavati izravno.

Ostali su važni izvori Septuaginta i Novi zavjet. S obzirom na da se ovim tekstovima učilo obične ljude, jezik je također morao biti takvim.

Ostali su izvori nasumični pronalasci poput zapisa na vazama, pogrešaka aticista zbog nedovoljnoga poznavanja atičkog i čak neki preživjeli grčko-latinski glosari rimskog razdoblja:Καλήμερον, ἦλθες;

Bono die, venisti?

Dobar dan, došao si?

Ἐὰν θέλεις, ἐλθὲ μεθ' ἡμῶν.

Si vis, veni mecum.

Ako želiš, pođi sa mnom.

Ποῦ;

Ubi?

Kamo?

Πρὸς φίλον ἡμέτερον Λύκιον.

Ad amicum nostrum Lucium.

Našem prijatelju Luciju.

Τί γὰρ ἔχει;

Quid enim habet?

Zaista, što on ima?

What is it with him?

Ἀρρωστεῖ.

Aegrotat.

Boluje.Napokon, jako je važan izvor informacija moderni grčki jezik sa svim svojim narječjima i svojom vlastitom koinom, koji su sačuvali neke antičke oralne lingvističke detalje koji su se izgubili u pisanoj tradiciji. Primjerice, pontski i kapadokijski grčki sačuvali su stari izgovor η kao ε (iako nije sigurno je li riječ o kasnijem razvoju), a cakonski je sačuvao α umjesto η te neke druge karakteristike dorskog.

Govori južnih dijelova grčkoga govornog područja (Dodekanez, Cipar i slično) čuvaju izgovor udvostručenih suglasnika (ἄλ-λος, Ἑλ-λάδα, θάλασ-σα), dok drugi izgovaraju υ kao ου u mnogim riječima ili su sačuvali duple antičke oblike (κρόμμυον – κρεμ-μυον, ράξ – ρώξ). Lingvistički fenomeni poput ovih ukazuju da su te karakteristike preživjele u koini koja je imala mnoge inačice u čitavome grčkome govornom području.

Inačice

Biblijska koine
Biblijska koine odnosi se na inačice grčkoga korištene u prijevodima Biblije i povezanih tekstova na grčki. Glavni su nam izvori:

 Septuaginta, grčki prijevod hebrejske Biblije (Stari zavjet) i povezanih tekstova koji nisu uključeni u hebrejsku Bibliju iz trećega stoljeća prije Krista
 Grčki Novi zavjet koji je originalno i napisan njime.

Septuaginta
Nije sigurno koliko dobro biblijski grčki predstavlja tadašnju govorenu koinu i u kojoj mjeri sadrži semitska obilježja. Ona su se mogla pojaviti ili direktnim prevođenjem biblijskoga hebrejskog i aramejskog ili utjecajem regionalnih nestandardnih grčkih idioma kojima su se služili helenizirani Židovi koji su govorili aramejski.

Takva su obilježja primjerice normativan nedostatak čestica μέν i δέ u Septuaginti i upotreba ἐγένετο 'dogodilo se'. Neka obilježja biblijskoga grčkog jezika za koje se smatra da su izvorno bili nestandardni eleemnti ušli su u glavnu struju grčkoga.

S. J. Thackeray, u A Grammar of the Old Testament in Greek According to the Septuagint (1909.) 'Gramatika grčkoga Starog zavjeta prema Septuaginti', piše da se samo pet knjiga Pentateuha, dijelovi Knjige po Jošui i Knjige po Izaiji mogu smatrati dobrom koinom. Jedan je problem je li i koliko je prijevod Pentateuha utjecao na ostatak Septuaginte uključujući i Izaiju.

Još je jedna točka o kojoj se raspravlja upotreba riječi ἐκκλησία (ekklēsía) kao prijevod hebrejskoga קָהָל (qāhāl). Proučavatelj Staroga zavjeta James Barr kritična je prema tvrdnji da se etimologija te riječi referira na društvo onih koje je pozvao Bog da čine njegov Narod. Kiriakula Papademetriu (Kyriakoula Papademetriou) objašnjava:On drži da je ἐκκλησία jednostavno korištena da označi ideju susreta i skupljanja ljudi, bez ikakva posebna obilježja. Stoga bi etimologizirati riječ bilo nepotrebno ili čak vodilo na krivi put jer bi moglo voditi do krivih značenja, primjerice da je ἐκκλησία ime rabljeno za Narod Božji, Izrael.

Novi zavjet
Autori Novoga zavjeta slijede prijevod iz Septuaginte u više od pola navoda iz Starog zavjeta.

Prezent koji se rabi za pripovijedanje u nekim dijelovima Novog zavjeta, a opisuje radnje koje su se već bile dogodile u vrijeme kada je pisano, zove se historijski prezent. Češći je u dijelovima koji se pripisuju Marku i Ivanu nego u onima čijim se autorom drži Luka. Upotrebljen je 151 put u Evanđelju po Marku gdje bi čitatelj inače očekivao prošlo vrijeme.

Učenjaci su predstavili višebrojna objašnjenja ovoga: u ranome dvadesetom stoljeću neki su smatrali da je upotreba historijskoga prezenta u Marka utjecaj aramejskog, ali ova se teorija odbacila u 60-ima. Druga je grupa smatrala da je historijski prezent upotrebljavan da se poveća dramski efekt, a ove se interpretacije drži prijevod Nova američka Biblija (New American Bible). U drugom dijelu izdanja Gramatike Novog zavjeta (A grammar of the New Testament) iz 1929. W. F. Howard argumentira da je česta uporaba historijskog prezenta u Herodota i Tukidida, u usporedbi s ponešto rjeđom pojavom u Polibija i Ksenofonta, dokaz da je frekventno korištenje ovoga vremena dio govorne koine, ali drugi su znanstvenici vjerovali da bi se mogao upotrebljavati kao književni oblik koji označava semantičku promjenu prema istaknutijem materijalu.

Patristički grčki
Izraz patristički grčki ponekad se rabi za grčki kojim pišu grčki crkveni oci, rani kršćanski bogoslovi kasne antike. Kršćanski pisci najranijih vremena upotrebljavali su jednostavnije oblike koine slične govorenom jeziku vremena slijedeći model Biblije. Nakon 4. st., kada je kršćanstvo postalo državnom religijom Rimskoga Carstva, učeniji su se registri koine rabili.

Fonologija koine
Tijekom razdoblja koje se zove vremenom koine dogodilo se puno glasovnih promjena. Na početku je razdoblja izgovor bio gotovo pa jednak onome antičkoga grčkog, ali na kraju je više sličio onome modernoga.

Tri najvažnije promjene jesu gubitak duljine samoglasnika, zamjena naglasnog sustava starogrčkog dinamičkim i monoftongizacija (pojednostvaljenje) mnogih dvoglasa.

 razlika dugih i kratkih samoglasnika postepeno se gubi, a do drugoga stoljeća prije Krista izgubila se u potpunosti
 od 2. stoljeća pr. Kr. antički naglasni sustav sličan hrvatskom zamjenjuje se jednostavnim dinamičkim poput onoga u engleskome
 psiloza: gubitak glasa /h/, znana kao spiritus asper, već je bio izgubljen u jonskome grčkom u Anatoliji i eolskome grčkom Lezbosa

 dvoglasi ᾱͅ, ῃ, ῳ /aːi eːi oːi/ zamjenjuju se dugim samoglasnicima ᾱ, η, ω /aː eː oː/
 dvoglasi αι, ει i οι postaju monoftonzi (jednostavni samoglasnici): αι je postao /ɛː/ i zapisivao se kao η (eta) u Beotiji u 4. st. pr. Kr., a kasnije je postao /e/ kada se izgubila razlika u duljini samoglasnika, ει je postao /i/ već u 5. stoljeću u Argu, a u 4. st. pr. Kr. u Korintu, οι daje /y/, jednako kao υ (ipsilon)
 dvoglas υι izgovarao se kao /yj/, ali kasnije je izgubio završni element i poistovijetio se izgovorom s ipsilonom
 dvoglas ου postao je /u/ u 6. st. pr. Kr. i takvim ostao u modernom jeziku
 dvoglasi αυ i ευ postali su /av ev/, to jest /af ef/ pred bezvučnim suglasnicima
 glas η koji se klasično izgovara /ɛː/ pomiješao se s /i/ ι (jota)
 glas /y/, pisan ili kao υ ili, nakon već spomenutoga miješanja, οι, počeo se izgovarati kao /i/ u 10. st. pos. Kr., ove se promjene zovu jotacizmom
 suglasnici su uglavnom zadržali svoje antičke izgovore uz iznimku β, γ, δ, φ, θ, χ i ζ koji mijenjaju svoje izgovore:
 β, γ, δ /b, g, d/ mijenjaju svoj izgovor, postaju frikativi /v (prijelazni oblik [β]), ɣ, ð/ osim kada slijede za nazalima
 φ, θ, χ /pʰ, tʰ, kʰ/ originalno su bili aspirirani bezvučni suglasnici, ali postali su frikativi /f (prijelazni oblik[ɸ]), θ, x/
 za ζ se ne zna kako se točno originalno izgovarao, vjerojatno [zd] ili [dz], a postao je /z/ kako se izgovara i u modernom jeziku.

Gubitak razlike u duljini, nestanak originalnih naglasaka i pojednostavljenje dvoglasa (osim αυ i ευ) primjećuju se u egipatskome grčkom od 2. st. pr. Kr. i od ranog 2. st. pos. Kr. u atičkome.

Frikcija drugog elementa dvoglasa αυ i ευ (promjena /au, eu/ > /av, ev/) vidljiva je u egipatskome grčkom od početka 1. st. pos. Kr., a uobičajenim izgovorom postala je u kasnome rimskom razdoblju.

Frikcija zvučnih ploziva pojavljuje se na nekoliko različitih lokacija od 1. st. pos. Kr., a čini se da je postala uobičajenom u kasnome rimskom ili ranome bizantskom razdoblju.

Gubitak glasa /h/ (moguće da je povezano s frikcijom aspiriranih ploziva /pʰ, tʰ, kʰ/ u /f, θ, x/) možda je počelo u egiptu u kasnom 1. st. pr. Kr., ali u atičkome se pojavljuje od 2. st. pos. Kr., a uobičajenim je postao u kasnome rimskom razdoblju.

Kontroverze i rekonstrukcije
Primarna točka prijepora jest raznolikost grčkoga govornog područja: dokazi upućuju na to da su se fonološke promjene dogodile u različito vrijeme ovisno o lokaciji i/ili govornikovu podrijetlu. Čini se da su se mnoge glasovne promjene koje se povezuje s razdobljem koine već bile dogodile u nekim varijantama grčkog tijekom klasičnog razdoblja.

Tvrdis e da razlika između učenog i kolokvijalnog govora postoji u atičkim natpisima. Neke glasovne promjene potvrđuju se u vulgarnim natpisima od kraja klasičnog razdoblja, ali nisu generalizirane u učenim natpisima sve do početka 2. stoljeća nove ere. Dok bi ortografski konzervativizam u učenim natpisima mogao biti razlog tomu, onovremene transkripcije s grčkog na latinski mogle bi poduprijeti ideju da to nije samo ortografski konzervativizam, nego da su učeni govornici grčkog zaista zadržali konzervativniji fonološki sustav u rimskome razdoblju. S druge strane, i latinični prijepisi mogli bi imati ortografskoga konzervativizma.

Tumačenje je još složenije kada se slične promjene u egipatskim papirusima i atičkim natpisima različito datiraju. Prvo bi objašnjenje bile dijalektalne razlike (utjecaj stranih fonoloških sustava preko neizvornih govornika), promjene bi se tada dogodile u egipatskome grčkom prije nego što su generalizirane u atičkom. Drugo je objašnjenje da učeni atički natpisi odražavaju učeniju inačicu grčkog nego egipatski papirusi. Naučeni govor tada bi se odupro promjenama koje su se već bile proširile vulgarnim jezikom. Posljednje bi objašnjenje bilo da je pravopis učenih atičkih natpisā bio umjetno konzervativan: promjene su se tada bile mogle generalizirati najkasnije prije nego što su potvrđene na egipatskim papirusima. Sva su ova objašnjenja donekle uvjerljiva, ali dovela bi do različitih datacija za širenje istih promjena.

Ukratko, postoji određena nesigurnost u datiranju glasovnih promjena. Zaista, točno datiranje i brzina širenja promjena grčke koine još uvijek su predmet rasprava među istraživačima. Pravopisne varijante u onodobnim pisanim izvorima najizravniji su dokaz, ali nisu dovoljne za datiranje promjene u svakom kontekstu. Zanimljiva su svjedočanstva gramatičara i, u manjoj mjeri, transkripcije na strani jezik jer mogu pokazati koji su izgovor učeni govornici smatrali standardnim. Međutim, tvrdi se da transkripcije mogu u nekim slučajevima biti konvencionalne, a ne fonetske, a čini se da grčki gramatičari opisuju naučeni izgovor dok ignoriraju ustaljeni vulgarni izgovor.

Beotija, 4. stoljeće pr. Kr.
Iako pripada klasičnome razdoblju, a ne vremenu koine, beotijska fonologija pokazuje mnoge odlike kasnije koine.

Do 4. stoljeća prije Krista beotijski grčki pojednostavio je dvoglase u monoftonge i frikativizirao gamu. Za razliku od jonsko-atičkog ili koine, ipsilon je ostao stražnjim samoglasnikom (zapisuje se ου). Dugi i kratki samoglasnici još su se razlikovali.

Teodorsson argumentira da je, do 350. pr. Kr., većina atičkih govornika imala slične vrijednosti glasova (osim υ koji je morao biti prednji samoglasnik: po njegovoj je rekonstrukciji razlika u duljini samoglasnika već nestala, a υ i η već su se pomiješali s /i/ kao u modernome grčkom), ali W. Sidney Allen smatra da su takvi zaključci nepouzdani i smatra da se previše zaključuje iz postojećih dokaza.

Rana monoftongizacija (pojednostavljenje dvoglasa) i možda čak slabljenje vokala zbog prelaska na dinamičan naglasak također su potvrđeni u tesalski govoru u 3. st. pr. Kr. pokazujući da su neki manji dijalekti imali samoglasnički sustav s više promjena u ranome helnizmu.

Izgovor οι kao /y:/ potvrđen je kasnije, u 3. st. pr. Kr. Posredan izgovor kao /øː/ predlažu neki, moguće je da je potvrđen zapisivanjem οι kao ει pokazujući gubitak zaboljenosti u prijelazu u /eː/ umjesto u /iː/.

Dvoglasi αυ i ευ vjerojatno su zadržali klasične izgovore. Jedna pojava zapisa s betom (-β), pokazujući ranu promjenu u /av, ev/, nađena je kasnije, u 3. st. pr. Kr.

Frikativni izgovor β, δ, φ, θ i χ nije nevjerojatan, ali nije potvrđen u Beotiji u 4. stoljeću prije Krista. Izgovor thete (θ) kao frikativa pokazuje se u Lakoniji u kasnome 5. stoljeću prije Krista jer se zapisivala kao (sigma σ) uključujući i Aristofanove drame. Čini se da je delta (δ) postala frikativ u 6. stoljeću pr. Kr. u Eleji. Također, kako je već rečeno, potvrđen je jedan zapis ευ kao εβ stoljeće kasnije.

Nema nikakvih pronađenih referenci o statusu glasa /h/ u Boetiji u tome razdbolju.

Tonalan naglasak (sličan hrvatskom) vjerojatno je još bio u upotrebi.

Učen izgovor, od 4. stoljeća pr. Kr. do 2. stoljeća pos. Kr.
Sve do početka rimskoga doba neki su učeni govornici možda zadržali konzervativan izgovor koji je očuvao mnoge značajke starogrčkoga fonološkog sustava. Primjerice, duboko u rimsko razdoblje, glazbeni natpisi i gramatičari kao što su Velije Long i Filostrat ukazuju na očuvanje duljine samoglasnika i staroga naglaska. Također je moguće da su obrazovaniji govornici mijenjali kodove (code-switching), to jest imali više različitih registara govora: rabili su koinu u svakodnevnome govoru, a arhaiziran izgovor u formalnim, poetskim i glazbenim okruženjima. Međutim, čini se da je učeni izgovor nestao do 2. stoljeća nove ere, čak i u atičkim službenim natpisima.

Ovdje opisan učeni izgovor uglavnom je atički prije koine.

Pseudodiftong ει miješao se s jotom (ι) u manuskriptima, osim pred samoglasnicima gdje ga se miješalo s etom (η) tako da je najvjerojatnije zadržao svoju antičku vrijendost u tom položaju. Monoftonški izgovor υι kao /yː/ zapisan je u zagradama jer se radi o osobitosti atičkog počevši od kasnoga klasičnog razdoblja. Uz to je ῃvjerojatno prvo izgubio završni element i pomiješao se s /eː/, a potom se zatvorio u /iː/ (kako se vidi u alternaciji između pisanja ῃ i ει u nastavku za drugo lice jednine mediopasiva). Oba izgovora daju se kao moguće dijalektalne razlike.

Dvoglasi s dugim prvim elementom pisani su u zagradi jer su se polako pojednostavljivali od kraja klasičnog vremena. Dionizije iz Halikarnasa preskribira točan izgovor pokazujući da je dvoglasni izgovor već bio izgubljen u prirodnome govoru.

Do prvoga stoljeća prije Krista proces monoftongizacije bio je gotov.

Antički gramatičari i transkripcije pokazuju da su zvučni i aspirirani bezvučni plozivi izvoran izgovor sačuvali do početka rimskog doba. Zvučni plozivi vjerojatno su postali frikativima prije aspiriranih.

Neki znanstvenici drže [ŋ] alofonom glasa /n/ doko drugi misle da je riječ o posebnome fonemu. Svakako, u tablici je stavljen u navodnike.

Točan izgovor glasa predstavljena slovom ro sa spiritus asper (ῥ) predmet je rasprave, ali najvjerojatnije bi trebao biti smatran alofonom glasa /r/ koji se označuje slovom ro (ρ).

Zeta (ζ) bila je geminirana (izgovarala se duže) između samoglasnika, kao /zz/.

Učeni govor zadržao je tonalni naglasak antičkoga grčkog.

Egipatski grčki, sredina 2. stoljeća pr. Kr.
Do otprilike 150. prije Krista egipatski je grčki govor izgubio razliku u duljini samoglasnika i monoftongizirao dvoglase.

Zamjena omikrona (ο) omegom (ω) i epsilona (ε) digrafom αι u Egiptu počinje od tog razdoblja. Međutim, υ se nije brkalo s οι prije 1. stoljeća prije Krista, pa je još uvijek zastupljeno u srednjoj fazi kao /ø/, υ je ostao zaobljen, ali se očito pomiješao s /i/ u određenim uvjetima. Daljnje brkanje ο/ω i ου također je uobičajeno što ukazuje na neutralizaciju /o/ i /u/, možda s artikulacijom bližom onom glasa /o/. Međutim, razlika između zatvorenih i srednje zatvorenih stražnjih samoglasnika i dalje se održava u tablici jer je ovaj razvoj vjerojatno bio izolirana regionalna karakteristika povezana s koptskim utjecajem, koja nije utjecala na razvoj jezika općenito.

Eta (η) očito se razlikovala od ε po kvaliteti, ali u isto vrijeme nije se redovito brkala s jotom. Stoga se može predstaviti međufazu gotovo zatvorenoga samoglasnika /e̝/, gurnuta nagore po prednjoj osi do /i/ u isto vrijeme s podizanjem /ɛː/ (αι) do /e/. Još jednom, ovaj novi samoglasnik također je vrijednost ει pred drugim samoglasnicima. Alternativni put razvoja koji su uzeli drugi znanstvenici jest da su se dvoglas αι, nakon što se u početku monoftongizirao u /æː/, i ε /e/ spojili tvoreći srednju vrijednost /ɛ/ razlikujući se od novoga poluzatvorenog /e/ (koje se zapisuje kao η). Rezultat spajanja tada bi bio zatvoren u /e/ nakon što se η već pretvori u ι.

Promjena αυ i ευ iz /au, eu/ u /aβ, eβ/ vjerojatno se već događala. Vjerojatan međukorak bio je polusamoglasnički /w/ prikazan ovdje. Dvoglas /yj/ očito je ostao u egipatskome idiomu barem u ovom stoljeću.

Dokazi za izgovor game (γ) kao frikativa u egipatskome grčkom datiraju čak iz 4. stoljeća prije Krista. Od 2. stoljeća pr. Kr. dokazi uključuju izostavljanje i umetanje game pred prednje samoglasnike što ukazuje na alofonični palatalni frikativ u takvim položajima. Međutim, to možda nisu bili standardni izgovori. Beta vjerojatno nije postala frikativom do 1. stoljeća poslije Krista. Frikativni izgovor za aspirate možda je još kasnije generaliziran u egipatskom grčkom.

Aspiracija /h/ mogla je počinjati nestajati u svakodnevnom govoru u prvom stoljeću prije Krista.

Naglasak se promijenio u dinamični poput onoga engleskog ili njemačkog.

Popularan izgovor, od 2. stoljeća pr. Kr. do 3. stoljea pos. Kr.
Gubitak duljine samoglasnika i širenje grčkog pod Aleksandrom Velikim doveli su do reorganizacije samoglasnika u fonologiji koine. Čini se da su se razlike u dužini samoglasnika prvo izgubile u Egiptu, a potom i u Anatoliji do 2. stoljeća prije Krista: grčki natpisi počeli su pokazivati brkanje kratkih i dugih samoglasnika od 1. stoljeća prije Krista, a proširili su se do 2. stoljeća poslije Krista. Proces je možda uvelike generaliziran u većini dijalekata do 2. stoljeća pos. Kr.

Pojednostavljivanje dvoglasa završilo se do 1. st. pr. Kr. s konačnim miješanjem dvoglasa οι i monoftonga υ.

U rimsko doba diftonzi αυ i ευ razvili su uže artikulacije moguće zatvarajući se u [aɸʷ, aβʷ], [eɸʷ, eβʷ] ili čak, ovisno o tome kada je izgubljena zaobljenost, [aɸ, aβ] i [eɸ, eβ]. Prije 4. stoljeća poslije Krista zamjene αυ/ευ s α(υ)ου/ε(υ)ου još uvijek su češće od zabuna s αβ/εβ, pa su mnogi (ako ne i većina) govornika vjerojatno sačuvali raniji izgovor drugog elementa kao poluglasa ili labijaliziranog suglasnika.

Do prvog su stoljeća zvučni plozivi β i γ postali frikativima /β/ i /ɣ/, a δ je najvjerojatnije ostao plozivom sve do 3. stoljeća. Unatoč nedostatku jasnih dokaza frikcije aspririanih ploziva u koini, φ, θ i χ možda su počinjali postajati frikativima u područjima izvan Egipta poput sjevernog Mediterana.

Aspirant /h/ vjerojatno je nestao u popularnom govoru, ali možda je ostao karakteristikom učenoga govora.

Naglasak antičkoga grčkog zamijenjen je modernim dinamičnim.

Izgovor u 4. stoljeću pos. Kr.
Do 4. stoljeća pos. Kr. nestanak razlike u duljini samoglasnika i aspiracija najvjerojatnije su se raširili. Etu se često miješalo s jotom (stoga se najvjerojatnije izgovarala /i/?), ali ponekad i s epsilonom (vjerojatno se izgovarala /e/ kao u modernim istočnim jezicima, to jest pontskom i kapadokijskom iako pontski izgovor ne drže svi arhaizmom, nego kasnijim razvojem). Frikativni izgovor bivših zvučnih i aspiriranih bezvučnih ploziva bio je vjerojatno već uobičajen. Ipak, neka narječja možda su očuvala plozivne vrijednosti sve do kraja prvog tisućljeća. Izgovor koji se ovdje prikazuje, iako ne univerzalan, u srži je onaj modernoga grčkog uz iznimku zaobljenog samoglasnika /y/.

Dva stoljeća prije postojala je određena dvojba u upotrebi η i ι u Atici i Maloj Aziji. Ipak, na papirusima tek u ovo doba izmjena simbola za /i/ postaje jednako uobičajena kao izmjena između ι i ει, ε i αι te υ i οι. Miješanje /y/ i /i/ počinje od 2. st. pr. Kr. u egipatskome grčkom, ali najvjerojatnije se još nije proširilo na sve fonetske kontekste.

Potpun prijelaz αυ i ευ u /av, ev/ može se pretpostaviti u ovo doba.

Unatoč nedostatku dokaza posljednjega među egipatskim papirusima, najvjerojatnije nije nerazumno preptostaviti da su bivši zvučni i aspirirani bezvučni plozivi postali frikativma u mnogim narječjima. Nije sigurno kada su se palatalni alofoni glasova /k/ i /x/ pojavili.

Dinamični naglasak vjerojatno je bio uobičajen.

Grčki Novoga zavjeta
Koine u tablici predstavlja rekonstrukciju novozavjetne koine, koja donekle potječe od dijalekta koji se govorio u Judeji i Galileji tijekom prvog stoljeća i sličan je dijalektu Aleksandrije u Egiptu. Realizacije određenih fonema razlikuju se od standardnijeg atičkog narječja koine.

Gama je postala frikativom s palatalnim alofonom pred prednjim samoglasnicima i plozivnim alofonom za nazalima, dok β počinje razvijati frikativnu artikulaciju između samoglasnika. Aspirirani φ, θ i χ još uvijek čuvaju svoje drevne aspirirane plozivne vrijednosti, ali neaspirirani plozivi π, τ i κ možda su počeli razvijati zvučne alofone nakon nazala. Početna aspiracija (poznata kao spiritus, njena oznaka nije često rabljena u onodobnome pravopisu iako je ovdje navedena) također je vjerojatno postala izborna u popularnom govoru, to jest nije vrijedila za sve govornike. Monoftongizacija (uključujući početnu fazu jačanja drugog elementa u diftonzima αυ/ευ) i gubitak razlika u duljini samoglasnikā nastavljaju se, ali još uvijek postoji razlika među četirima prednjim samoglasnicima /e̞/, /e̝/ (moguće i da je bilo riječ o razlici između /ɛ/ i /e/), /i/ i /y/ (koji je i dalje zaobljen).

Povezani članci

 Fonologija starogrčkog jezika
 Fonologija novogrčkog jezika
 Povijest grčkog jezika

Izvori

Grčki jezik
Aleksandrija
Biblija

Koine