Dígitro Tecnologia é uma empresa multinacional de Sociedade Anônima Fechada de Florianópolis criada em 8 de setembro de 1977, famosa por ter desenvolvido uma série de produtos para a Telebrás e na área de segurança pública, como o sistema Guardião, software de grampeio de telefones usado pela Polícia Federal (PF) e pela Agência Brasileira de Inteligência (Abin).

Criação e parceria com a Telebrás

Criação
A Dígitro foi criada em Florianópolis como uma empresa privada que se assemelhava a uma startup em 8 de setembro de 1977 por Geraldo Augusto Xavier Faraco, Marcos Regueira, mestre em eletrônica pela UFSC e ex-funcionário da TELESC, e Lúcio Prazeres. A empresa foi criada especificamente para fornecer produtos para a Telebrás. Ela foi uma das primeiras empresas de base tecnológica da capital.

Os primeiros produtos da Dígitro foram um placar eletrônico para o Estádio Orlando Scarpelli e um relógio para corridas de rali, que facilitava os cálculos do piloto por dividir a hora por 100, e não por 60.

TELESC
Em 1980, o Centro de Desenvolvimento Tecnológico da TELESC havia desenvolvido o Disque 134, um despertador automático, com o objetivo de criar parcerias com a iniciativa privada. A tecnologia foi entregue a Dígitro para a produção em massa, que foi chamada de SIDATA, produzida ao custo de NCr$ 1,2 milhão. Este foi o primeiro produto da Dígitro para a estatal. Em 1982, inventou o SITEST 300 PLUS, capaz fazer testes de frequência MFC, operação complexa usada para testes em centrais telefônicas.

Em 1985, ela contava com 22 funcionários e um capital de Cr$ 750 milhões. Entre os seus funcionários estavam José Fernando Xavier Faraco, Milton João de Espindola, engenheiro eletricista e ex-funcionário da Embratel,  e Walter Moecke. No ano seguinte, o número de colaboradores subiu para 30.

Em 1991, lançou o  DACT-512T, que integrou uma série de serviços especiais da Telebrás. No mesmo ano, houve um excesso de chamadas a cobrar internacionais em Santa Catarina, o que levou a TELESC a criar um sistema de concorrência pública para apresentar a melhor solução, que seria implementada pelo estado. A Dígitro concorreu com a Equitel e Monitel, e apresentou a solução mais avançada e barata, baseada em um PC comum. A empresa desenvolveu o sistema, STAR-102, antes da IBM, que também estava buscando uma solução. O sistema operava como uma máquina de comutação, que atendia a chamada, dava o sinal de aguarde e tocava uma música até que a telefonista estivesse disponível. Nesta época, a TELESC se tornou uma das melhores empresas estaduais do sistema Telebrás.

De 1990 até fevereiro de 1993, a Dígitro também atuou no ramo de compactação de placas de circuito impresso. Ela elaborou um método de redução de seis placas em uma, com a compactação sendo possível até 32 placas em uma.

Entre outros produtos lançados para a TELESC estão um sistema que toma a ligação a cobrar direta automática utilizando o DDD local, e não o nacional, que barateou o processo por não ser mais necessário o uso do satélite da Embratel, o SATA-100, Serviço de Atendimento Automático que opera em centrais telefônicas trocando chamadas de uma região para outra, o Telecard automático (0801), que eliminou a necessidade do telefonista no serviço antigo (107), a caixa postal telefônica, a Linha Executiva, Não Perturbe, e a Conferência e Consulta. Também desenvolveu um robô helicóptero teleguiado capaz de se manter no mesmo lugar enquanto operante.

Expansão para outros estados
Com o sucesso do Teledespertador, o serviço acabou sendo implementado nos estados do Rio de Janeiro, Minas Gerais, Mato Grosso, Ceará, Penambuco, Paraná, Amazonas, São Paulo (1997). Em São Paulo, a Ericsson, maior concorrente da Dígitro, tentou anular o contrato da empresa catarinense com o estado, que entrou na justiça para defender seus interesses. Em 1990, o estado demandou 28 máquinas da Dígitro apenas para a capital, que fez com que durante quatro meses, a empresa trabalhasse em jornadas duplas, seis dias por semana, sem direito a férias. Outros produtos da Dígitro, como o DACT e o SITEST, se tornaram um sucesso, e a empresa conquistou todas as concessionárias da Telebrás.

Complexo Industrial de Informática
Diversos órgãos governamentais e a iniciativa privada estiveram no cerne das discussões sobre os problemas do município, e em 1986, o Complexo Industrial de Informática foi criado, funcionando dentro do CELTA. Diversas empresas de tecnologia passaram a operar dentro do Complexo, incluindo a Dígitro. Lá, as empresas se organizaram para compartilhar tecnologia entre si e pressionar o governo por melhoras para o setor. A Dígitro teve grande importância no desenvolvimento do polo industrial da cidade, e era encarregada do projeto do complexo. O próprio José Fernando Xavier Faraco pressionou o então prefeito de Florianópolis, Edison Andrino, a promulgar a Lei nº 2.994/88, a primeira legislação municipal de Florianópolis para a indústria de informática, que criou um dispositivo legal para isenção fiscal para o setor.

Em 1995, o Complexo Industrial de Informática foi movido para o  PARQTEC ALFA.

Privatização da Telebrás

Durante o governo Collor, a Dígitro sofreu com a instabilidade econômica, foi obrigada a cancelar a ampliação de sua matriz e passou a fabricar produtos terceirizados. Como resultado, ela se especializou em desenhos gráficos computadorizados e desenvolvimento de softwares. Parte de seus setores foram desmontados e se tornaram novas empresas, como a Teclan, a Giron e a Netvox. Também, o período foi marcado por mudanças na diretoria. Lúcio Prazeres saiu da empresa e Marcos Regueira saiu da diretoria em 1993 para chefiar a empresa coligada Giron. Então, a nova sociedade passou a ter a seguinte configuração: 40% das ações permaneceram com José Xavier Faraco, 30% ficaram com seu irmão, Geraldo Faraco, e 30% ficaram com Milton Espíndola.

A Dígitro também formou uma parceria com a IBM, para produzir no Brasil uma secretária eletrônica com sintetizador de voz. As empresas estrangeiras Unysis e a Burroughs também tentaram fazer parcerias com a Dígitro, mas a empresa negou por já estar empregando o sistema da IBM, e caso aceitasse, teria que recomeçar suas pesquisas do zero. Também criou o Persona, software capaz de personalizar serviços de navegações em Unidade de Resposta Audível (URA).

Recuperação financeira

Recuperação financeira
Nos anos 2000, a Dígitro se destacou no ramo de sistemas digitais, e em 2001 foi campeã de vendas na área, segundo a Associação Brasileira de Indústria Elétrica e Eletrônica (ABIEE), e na 8ª posição em vendas de centrais de comutação e na 10ª posição em prestação de serviço para empresas de telecomunicação, de acordo com a IDG Computer World. Em 2007, possuia 530 funcionários e seu faturamento era de R$ 91 milhões. Em 2008, ela possuia 580 funcionários. Nessa época, a Dígitro também começou a investir em operações de call center. Pela primeira vez, ela ofereceu serviços ao invés de produtos. Em 2009, a empresa mudou a sede principal para Capoeiras. O novo prédio ganhou o prêmio Expressão e Ecologia em 2012. Em 2010, participou da vertical de empresas da Associação Catarinense de Empresas de Tecnologia (Acate) na área de telecom.

Em 2016, Milton João de Espindola virou o presidente da Dígitro.

Produtos e serviços
Em 1999, a Dígitro forneceu para a Brasil Telecom 22 processadores de correios de voz para os terminais telefônicos da operadora. No ano 2000, houve uma unificação dos sistemas BXS regionais através de links de dados por digitalização e compressão da voz. Em 2002, durante a reforma dos sistemas de informação da Universidade Federal Fluminense (UFF), a empresa forneceu a solução Converge Dígitro, que usa tecnologia VoIP para unificar os sistemas de voz da UFF através da internet.

A Dígitro lançou diversos produtos importantes para as empresas na área de telecomunicação. Em 1995, lançou a plataforma digital de arquitetura aberta AXS, capaz de agregar funções com o passar do tempo. Ganhou expansão em 2001, o AXS/20. O produto estava em desenvolvimento desde 1983. Em 1997, lançou a BXS, similar ao AXS mas focado para aplicações corporativas. O produto passou por expansões nos anos seguintes, como o BXS - RAS (1998), BXS COMP@CT (2001), BXS/20 e BXS OFFICE (2003). Em 2004, lançou a linha de plataforma de dados Next Generation Communication (NGC), com NGC OFFICE, NGC CORPORTAION e NGC EVOLUTION. No mesmo ano, lançou o Easy Call, software de call center programado em JavaScript que suporta uma série de ligações simultâneas. No ano seguinte, o programa foi adotado na central da Brasil Telecom em Goiânia. Em 2005 lançou o Analog Telephone Adaptor (ATA), que utiliza a internet de banda larga para fazer ligações interestaduais e internacionais a custo zero. Em 2007, lançou o DígitroNet, que oferece toda a estrutura de call center pela internet, e a Dígitro Service, que presta serviços na área de call center. Em 2020, lançou o UNA, aplicativo de mensagens feito para competir com o WhatsApp.

Expansão internacional
Além do Brasil, a empresa também atua em 11 países da América Latina, Caribe e África, sendo eles Paraguai, Uruguai, Peru, Chile, Argentina, Colômbia, Bolívia, México, Equador, El Salvador e Moçambique.

Em 1987, a Dígitro fechou parceria com a Argentina para a venda do SIDAC e o Sitest-300 para empresas de telecomunicação, e já havia planos para a venda do sistema para o Peru. Em 2003, fechou parceria com a empresa uruguaia Teleimpressores.

Porém, o processo de internacionalização realmente aconteceu quando empresas brasileiras também almejavam a mesma coisa e requeriram os serviços da Dígitro. Em 2004, a Dígitro passou a prestar serviços para a Datasul no México. Em 2006, firmou contrato com a Marfrig na Argentina. Ainda na Argentina, em 2008, passou a prestar serviços para a Datasul no país.

Em 2010, a Dígitro abriu sua primeira filial, em Assunção, no Paraguai. Em 2012, abriu outra filial em Lima, no Peru.

Em julho de 2014, o governo do Uruguai comprou o Guardião em segredo.

Segurança pública

Produtos
O primeiro produto da Dígitro na área de segurança foi o Sistema de Identificação de Assistente Chamador (SIDAC), criado em outubro de 1985 para o Centro de Operações da Polícia Militar de Santa Catarina (Copom-SC) para combater o trote aos números de emergência (190 e 185). Em 1999, lançou o Guardião, programa passivo que recebe ligações gravadas por empresas de segurança e disponibiliza uma série de ferramentas para a análise. O programa foi amplamente usado por órgãos do governo.

Em 2021, a Dígitro formou parceria com a Web-IQ para facilitar o monitoramento da deep e da dark web. Em agosto do mesmo ano, lançou a Academia Dígitro, com cursos focados para guardas municipais em Inteligência de Segurança Pública.

Outros produtos da empresa foram o Raptus, que monitora o espectro electromagnético, Inviolatus, que dá proteção aos produtos da Dígitro, IDseg, que integra informações vindas de diversos bancos de dados, Centralis, que centraliza informações vindas de diversos setores de atendimento à população, e Atenttus.

A Dígitro faz parte da Base Industrial de Defesa (BID), e em 2018 a Dígitro foi era responsável por 95% das soluções de inteligência de segurança pública no país.

Grandes eventos
Durante a preparação para a  Copa do Mundo de 2014 e os Jogos Olímpicos de 2016, o governo brasileiro teria ocultado a existência de grupos extremistas islâmicos no país, mas o WikiLeaks postou documentos sigilosos do Ministério da Justiça, onde o governo teria financiado o Consórcio Integração Pan. A Dígitro era um dos membros do consórcio, junto com a Motorola e a ISDS.

Em 2011, a Dígitro anunciou parceria com a Israel Aerospace durante a LAAD 2011, maior feira de defesa da América Latina, com o objetivo de criar soluções de segurança interna durante os eventos. A parceria foi realizada através da EAE Soluções Aeroespaciais, que apresentou soluções para Centros de Comando, Controle e Inteligência e controle de fronteiras, incluindo sensores inteligentes para a proteção de sedes de infraestrutura, plataformas de petróleo e centros públicos.

Investigações criminais

CPI das Escutas Telefônicas Clandestinas
Havia o medo de que o Guardião estivesse realizando gravações de forma ativa e ilegal. Os membros da CPI fiscalizaram a sede da Dígitro e concluíram que o programa realmente era passivo. O problema era a falta de legislação, que permitia uma série de abusos por parte dos investigadores, como copiar os áudios em um pendrive. Também, não havia legislação o suficiente que regulamentasse a venda de escutas telefônicas.

Denúncia no Ministério Público Federal de Santa Catarina
Hugo César Hoeschl, que reivindica junto com dois colegas os direitos autorais a dois softwares usados no sistema, acusou Farraco e Corrêa de serem amigos e passararem as férias juntos em 2005 e 2006. A Dígitro afirmou que Farraco mantinha relacionamento com representantes das comunidades de inteligência e tecnologia da informação, incluindo Corrêa, e que apenas o recebeu em sua casa durante as férias uma vez em um evento social, por eles se conhecerem há mais de quinze anos. Além disso, a Dígitro teria sido beneficiada por vender o Guardião sem concorrência e Corrêa teria recebido royalties pelas vendas do software.

Em dezembro de 2010, o Ministério Público Federal de Santa Catarina e o Tribunal de Contas da União (TCU) abriram uma investigação contra a empresa e a PF para averiguar supostas irregularidades nas compras de 36 plataformas do Guardião. A investigação era sigilosa e acusava as organizações de desvio de dinheiro público, lavagem de dinheiro, sonegação fiscal e uso fraudulento de sistema informatizado.

Em junho de 2012, tanto a Dígitro quanto Corrêa afirmaram desconhecer sobre as investigações.

Prêmios e certificações

Certificações

 Certificado Empresa Estratégica de Defesa
 Certificado Capability Maturity Model Integration
 ISO 9001
 TL 9000
 Selo Certics (IntelleTotrum)

Prêmios

 Prêmio FINEP de Inovação Tecnológica, na Categoria Grande Empresa (2004)
 Prêmio Expressão de Ecologia (2012)

Referências

Empresas fundadas em 1977
Empresas de Florianópolis
Empresas de defesa e segurança do Brasil
Empresas de tecnologia do Brasil
Multinacionais do Brasil

Dígitro


Regimentul 43/59 Infanterie  a fost o unitate de nivel tactic de rezervă constituită la începutul anului 1917, prin contopirea Regimentului 43 Infanterie și Regimentului 59 Infanterie.

În timpul campaniei din anul 1916 cele două regimente au făcut parte din Brigada 31 Infanterie. Ca urmare a pierderilor suferite, în cadrul procesului de reorganizare a armatei de la începutul anului 1917, s-a decis contopirea celor două unități într-un singur regiment și resubordonarea acestuia Brigăzii 21 Infanterie, alături de Regimentul 42/66 Infanterie.

Campania anului 1917

În campania din anul 1917, Regimentul 43/59 Infanterie  a participat la acțiunile militare în dispozitivul de luptă al Diviziei 11 Infanterie, luând parte la Bătălia de la Mărășești. În această campanie, regimentul a fost comandat de colonelul Constantin Pomponiu.

Note

Bibliografie
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, vol I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1941
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român'', vol. V, Editura Militară, București, 1989

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Regimentul 43 Infanterie
Regimentul 59 Infanterie

Unități militare române din Primul Război Mondial

Regimentul 43/59 Infanterie (1916-1918)


Singapore EXPO is the largest convention and exhibition venue in Singapore with over 100,000 square metres of column-free, indoor space spread over 10 halls. The center was designed by Cox Richardson Rayner, built by PSA International, and funded by the Ministry of Trade and Industry.

The S$220 million building (excluding the cost of the 40,000 m² expansion) is located in Tampines, Singapore.

Singapore EXPO was officially opened on 4 March 1999. It has since been managed by Constellar Venues Private Limited (formerly known as SingEx Venues Private Limited), a fully owned subsidiary of Temasek Holdings and Singapore Press Holdings.

Facilities
Singapore EXPO Convention and Exhibition Center is the largest meetings, incentives, conferencing, exhibitions (MICE) venue in Singapore and is one of the largest and most completely equipped centre in the whole of Asia. There are ten large multipurpose halls, each being 10,000 square metres in size, giving a total floor space of over 100,000 square metres. All available spaces are interconnected, column-free and on the ground level.

Ten conference halls are also available, ranging in size from 89 to 844 square metres, suitable for accommodating 150 to 1,000 people. In addition, there are meeting rooms which can seat 15 to 125 members.

The original Singapore EXPO building comprised six interconnected halls of 10,000 square metres each, with column free-spaces and ceiling heights of up to 16 metres. Each hall is self-contained and is linked to the other halls by air-conditioned walkways. An additional 40,000 square metres (four new halls) were completed on 15 September 2005 and linked to the original building across Expo Drive via a sheltered walkway.

In addition, the MAX Atria @ Singapore Expo opened on 22 March 2012 as part of Singapore Expo's expansion. It caters for changing needs of meetings, incentives, conferencing, exhibitions participants and is an environmentally-friendly building. In addition, it is the first venue to provide free WiFi for participants.

A carpark for 2,200 vehicles is also available, which can be converted into 25,000 square metres of outdoor exhibition space. It is connected to the MRT train network through the nearby Expo MRT station, allowing access via East West MRT line and Downtown MRT line.

History
With the exhibition space at the World Trade Centre slated for redevelopment, a replacement venue that could exceed the 34,000 square metres of indoor space was needed. The initial phase of the construction on the building thereby commenced on 30 May 1997, in spite of the impact the Asian financial crisis had on the economy, and it was completed two years later when the building was officially opened on 4 March 1999. Critics predicted that the halls would be under-utilised and further worsened by its relatively remote location, compared to the old World Trade Centre, or the Suntec Singapore International Convention and Exhibition Centre which had opened earlier in 1995. Bus (Services 12 and 24) and taxi services were the primary mode of transportation commuters took to reach Expo, both of which were overwhelmed during peak hours. This led to a pressing need for an MRT station connecting to the MRT route to both Changi Airport and the town, together with the merger of bus service 220 and 290 to form 38, running from Tampines to Bedok.

The initial years almost proved the critics right, although the venue made a quick turnaround within a few years. The opening of the Expo MRT station on 10 January 2001 was a boost to the venue, which was experiencing increasing usage for functions including conventions, exhibitions, rock concerts, New Year parties, beauty pageants, musicals, and even as examination halls for educational institutions.

By 2003, demand for ever bigger exhibition space prompted the Singapore Expo to proceed with its expansion plans, especially in response to the needs of IMTA Asia, which was slated to be held from 17 to 21 October 2005. With the inaugural show already occupying the full 60,000 square metres of space, pressure was on the venue to expand, or the prestigious event may have to move somewhere else since there is no other bigger venue available in Singapore. In response, a new 40,000 square metre expansion comprising a further four halls was constructed adjacent to the existing halls across Expo Drive in double quick time to meet the expected exhibition period, and was completed on 15 September that year.

Since 2001, the Bethesda Community church has been renting the Singapore EXPO Meeting Rooms for weekly services. Since December 2005, the largest church in Singapore, City Harvest Church, used Hall 8 of the Singapore Expo on a weekly basis, while the 10,000-member Faith Community Baptist Church used Hall 10 (The Max Pavilion) till the Urban Redevelopment Authority imposed their terms of religious organisations leasing venues of not more than  in February 2011.

Another expansion was done to cater for the changing needs of MICE participants with the MAX Atria @ Singapore Expo, which opened on 22 March 2012. The building has environmentally-friendly features and provides free WiFi for participants, the first in Asia to do so.

Downtown line connection

Singapore EXPO has been connected to the Downtown line after the Downtown line portion of Expo MRT station began operations.

Use as community care facility during COVID-19 pandemic
In response to the COVID-19 pandemic in Singapore, the Singapore EXPO was temporarily converted to an isolation facility to house COVID-19 patients who were recovering or displayed mild symptoms only, and had been operational since 10 April 2020. Cubicles were set up across two halls, with each cubicle featuring everyday necessities for daily living such as beds, chairs, lamps, charging points and WiFi coverage, on top of communal facilities such as shared toilets and food distribution points. In addition to staff from healthcare providers Parkway Pantai and Woodlands Health Campus, about 100 soldiers (comprising regulars, full-time national servicemen and operationally ready national servicemen) from the Singapore Armed Forces Medical Corps were also deployed at the EXPO to look after the patients.

Since 10 April 2020, patients were transferred to Singapore Expo as it had already been set up as a Community Isolation Facility due to the COVID-19 pandemic.

Major events in Singapore Expo

International Furniture Fair Singapore 2014 / 31st ASEAN Furniture Show
My Home Grand Furniture & Reno Expo (Yearly)
Home Planner Furniture & Renovation Expo (Yearly)
Top Interior & Furniture Show (Yearly)
Food & Hotel Asia 2014
Apink "Pink Paradise in Singapore" Concert (2015)
League of Legends Season 2014 World Championship
BuildTech Asia 2014
ASEAN Career Fair with Japan 2015
International Furniture Fair Singapore 2015 / 32nd ASEAN Furniture Show
Green Urban Scape Asia 2015
CNY Flower Fest 2016
International Furniture Fair Singapore 2016 / 33rd ASEAN Furniture Show
Food & Hotel Asia 2016 (FHA 2016)
World Wealth Creation Conference (2017)
The Cars@EXPO 2018
Pet EXPO 2018
International Furniture Fair Singapore 2018 & 35th ASEAN Furniture Show & NOOK Asia 2018
Anugerah Planet Muzik 2002, 2004, 2006, 2011, 2012
Hometeam Festival 2013, 2015, 2019, 2021
Singapore FinTech Festival 2016, 2017, 2018, 2019

Notes and references

External links

 Singapore Expo Homepage

1999 establishments in Singapore
Convention centres in Singapore
Buildings and structures completed in 1999
Tampines
Event venues established in 1999
Philip Cox buildings

Singapore Expo


"Someone like You" er en sang af den britiske sangerinde Adele. Den blev skrevet at Adele og Dan Wilson til hendes andet studiealbum, 21. Det er den anden single og sidste track på albummet. Sangen er inspireret af et kærlighedsforhold der er slut, og teksten handler om Adele, der accepterer det. XL Recordings udgav sangen som den anden single fra albumet den 24. januar 2011 i Storbritannien og den 9. august 2011 i USA. Den bliver kun akkompagneret af klaver (spillet af Wilson), og Adele synger som sit forhold med hendes ekskæreste. Sangen modtog positive reaktioner fra musikkritikere, der nævnte sangen som et højdepunkt fra 21 og roste teksten, den simple lyd og Adeles vokal.

Efter en vel modtaget optræden med sangen under 2011 Brit Awards blev "Someone like You" Adeles første nummer 1 single på UK Singles Chart, og den forblev på toppen af hitlisten i fem uger. Sangen toppede også hitlisterne i Irland, New Zealand, Australien, Brasilien, Italien, Frankrig og Schweiz, og blev Adeles andet nummer et hit i USA. Dermed blev Adele den første kvindlige britiske solosanger i historien, der havde nummer 1 hits fra samme album på Billboard Hot 100. I juli 2011 blev det den første single i årtiet, der solgte en million eksemplarer i Storbritannien, hvor den blev certificeret 3× Platin af British Phonographic Industry (BPI), og den solgte 5× Platin hos Recording Industry Association of America (RIAA) i USA.

Hitlister

Ugentlige hitlister

Årshitlister

Referencer

Eksterne henvisninger
 Adele Official Site

  on "Manel Amara's Channel" on YouTube

Singler fra 2011
Adele-sange

Someone like You (Adele-sang)


Anne Shirley (født Dawn Evelyeen Paris; 17. april 1918, død 4. juli 1993) var en amerikansk filmskuespiller.  Hendes karriere begyndte som barneskuespiller i en alder af fem. Hun blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige birolle for sin præstation i filmen Stella Dallas.

Opvækst
Shirley blev født i New York og begyndte at spille under navnet Dawn O'Day i en fem-års alderen. Hun havde en meget succesfuld karriere som barneskuespiller i stumfilmsæraen, og medvirkede senere i film som 1930-versionen af Liliom, Tom Mix' Riders of the Purple Sage, Lille mor, Three on a Match og Rasputin og Kejserinden.

Karriere
I 1934 spillede hun karakteren Anne Shirley i Anne of Green Gables, og tog karakterens navn som sit kunstnernavn. Efter vedtagelsen af navnet Anne Shirley, hun spillede i Steamboat Round the Bend, Make Way for a Lady og Stella Dallas, som hun blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige birolle for. Senere roller var i film som Vigil in the Night, The Devil og Daniel Webster og Farvel, min elskede!, Som blev hendes sidste film.

Privatliv
Hendes første mand var skuespiller John Payne, og deres datter er den tidligere skuespillerinde Julie Payne. Julie gift senere med Robert Towne, og sammen havde de datteren Katharine Towne, der i nogle år var gift med skuespilleren Charlie Hunnam. Shirleys anden mand var producenten Adrian Scott. Da han blev sortlistet og besluttede at flytte familien til Europa, skrev hun et brev i sidste øjeblik hvor hun sagde, at hun hellere ville blive og lade sig skille sig fra ham. Hendes tredje mand var Charles Lederer, barnebarn af Marion Davies. De fik en søn kaldet Daniel Lederer. Shirley havde også et kort forhold til den yngre western-stjerne Rory Calhoun og en anden med den franske filmstjerne Jean-Pierre Aumont.

Død
Shirley døde af lungekræft i Los Angeles i en alder af 75 den 4. juli 1993. For sit bidrag til filmindustrien har hun en stjerne på Hollywood Walk of Fame på 7020 Hollywood Blvd.

Filmografi

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra New York City
Amerikanere i 1900-tallet
Hollywood Walk of Fame
Oscar-nominerede skuespillere
Pseudonymer

Anne Shirley (skuespiller)


Sænellika (fræðiheiti: Metridium senile) er tegund sæfífla sem lifir við strendur Norðvestur-Evrópu og beggja vegna Norður-Ameríku. Sænellika er með algengustu sæfíflum í sjónum við Ísland.

Vistfræði
Sænellikan er rándýr sem étur smádýr sem berast til hennar með straumi. Helstu fæðuhópar sænellikunnar eru árfætlur, burstaormalirfur, lindýralirfur, Ascidia-lirfur (af undirfylkingu möttuldýra), marflær og hrúðurkarlalirfur.

Helstu afræningjar sænellikunnar eru bertálkninn Aeolidia papillosa, sæköngulóin Pycnogonum littorale, sæsniglar af ættinni Epitoniidae, sólkoli (Pseudopleuronectes americanus) og bláflekkur (Spondyliosoma cantharus).

Tilvísanir

Sæfíflar

Sænellika


Pierre Michel Louis Thiolon (París, 17 de enero de 1927 – April 2014) es un exjugador de baloncesto francés. Consiguió dos medallas en competiciones internacionales con Francia.

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en sports reference

Baloncestistas de Francia en los Juegos Olímpicos de Londres 1948
Baloncestistas de la selección de Francia
Baloncestistas del Stade Français
Personas de París

Pierre Thiolon


{| class="infobox vcard" style="font-size:90%; width:21em; text-align:left;"
Yoshinkan aikido  養神館

Yoshinkan aikido
Osnivač aikidaMorihei Ueshiba
Osnivač školeGozo Shioda
|-
!
Osnovana1955.
SjedišteTokio,  Japan
VještinaAikido
PodrijetloAiki BudoDaito-rju Aiki-džiju-džicu
Olimpijski šport -
Službena stranica:       www.yoshinkan.net
|}

Yoshinkan aikido (jap.: 養神館), škola japanske borilačke vještine aikido.

Odlika škole
Yoshinkan aikido ime je aikido škole koju je 1955. osnovao Gozo Shioda (1915-1994), učenik Moriheija Ueshibe. Shioda je ime svojoj aikido školi dao ime od imena dođoa svoje obitelji. Yoshinkan doslovno znači Dvorana za kultiviranje duha. Tehnike korištene u Yoshinkanu su predratnog stila, kada je Shioda u Kobukan dođou (danas Hombu dođo) proučavao Aiki Budo (prethodni naziv za aikido) sa svojim učiteljom Moriheijem Uesibom. Yoshinkan aikido je mnogo sličniji klasičnom Daito-rju Aiki-džiju-džicu, nego modernijim, nježnijim školama aikida, kao što je Aikikai.

Glavna razlika, međutim, leži u metodi poučavanja, koja je zauzvrat ukorijenjena u osobnosti osnivača: Ueshiba je svoj aikido razvio na spontan, intuitivno-kreativan način i očekivao je da će njegovi učenici na taj način promatrati tehnike. Shioda je, s druge strane, sistematičar koji je Yoshinkan aikido zamišljao kao nastavnu metodu u isto vrijeme. Stoga je Yoshinkan aikido posebno pogodan za podučavanje u većim razredima i u Japanu se uveliko uči kao vještina samoobrane za policijske snage.

U Yoshinkanu se mnogo pažnje posvećuje vježbanju koji je poznat pod nazivom Kihon dosa (Osnovni pokreti). Mnoge se tehnike vježbaju u obliku kata (točan slijed pokreta), posebno u početnim fazama vježbanja.

Izvori

Vanjske poveznice
 Yoshinkan aikido

Škole aikida

Yoshinkan aikido


කාල් එමිල් මැක්සිමිලියන් වෙබර් ( 1864 අප්‍රේල් 21 – 1920 ජූනි ) යනු ජර්මානු ජාතික, නිලධාරීවාදය මුල් කොටගත් පාලන ක්‍රම පිළිබඳව ලොවට කියා දුන් සමාජ ආර්ථික හා දේශපාලන විද්‍යාඥයෙකි.

වෙබර්ගේ නිළධාරීවාදී පාලන ක්‍රමයේ ගතිගුණ:

 නිශ්චිත අයුරින් අර්ථකථනය කරන ලද ධූරාවලිය (Hierarchy). මුළු පරිපාලන ව්‍යුහයේම ඇති සියළු තනතුරු දරනන්හට පහලින් ඇති අයවළුන් සුපරික්ෂාකාරීව පාලනය කල හැකි ව්‍යුහයක් පවත්වාගෙන යාම.
 විවිධ වූ කාර්යයන් සඳහා වෙන් වශයෙන් පුද්ගලයින් යෙදවීම.
 එක් එක් කාර්ය්‍යයන් සඳහා වෙනම නීති හා රෙගුලාසි පැනවීම.
 පුද්ගල සබඳතාවලින් බැහැරවීම. මෙය ඉක්මන් හා තාර්කික තීරණ ගැනීමේදී වැදගත් වේ.
 උසස්වීම්, වැඩ පැවරීම් ආදී දේ සඳහා තීරණ ගැනීමේදී හැකියාව පමණක් සැළකීම.
 සෑම කාර්ය්‍යක් උදෙසාම වෙන වෙනම ලිපිගොනු පවත්වාගෙන යාම.

ජීවන තොරතුරු

ළමා කාලය හා පවුල් පසුබිම
1864 අප්‍රේල් මස 21 වන දින ජ්මනියේදී මැක්ස් වෙබර් උපත ලැබීය.ඔහුගේ සම්පූර්න නම කාල් එමිල් මැක්ස්මිලර් වෙබර් නම්විය.වෙබර් ගේ පියා ධනවත් දේශපාලන ක්‍රියාකරුවකු වූ අතර මව දැඩි ආගම්වාදී ධනවත් තැනැත්තියක් විය.වෙබර් දරුවන් හත්දෙකුගෙන් යුත් පවුලක වැඩිමලා විය.ඔහු මෙන්ම ඔහුගේ සහෝදරයෙකුවූ ඇල්ෆ්‍රට්ද සමාජ හා අර්ථික විද්‍යාඥයෙකුවිය.1876 නත්තල් දිනයේදී වෙබර්ට විශේෂ ත්‍යාගයක් ලැබිණ.මෙම ත්‍යාගයවූයේ ජර්මානු අධිරජ්‍ය හා පාප්තුමන් පිළිබද විස්තර ඇතුලත් කෘතියකි.ඔහු එම ග්‍රන්තය කියවීමෙන් පසු ශාස්ත්‍රිය විශයන් කෙරෙ ඇති ඇල්ම වැඩිවිය.පාසැල්වියේ සිටම ඉගෙනීමට දක්ෂතා දැක්වූ වෙබර් පාසැලේ දීප්තිමත්ම සිසුවකුවිය.

අධ්‍යාපනය
පාසැල් අධ්‍යාපනය නිසිලෙස නිමකල වෙබර් 1882 දී ජර්මනියේ හයිඩ්ල්බර්ග විශ්ව විද්‍යාලයට බැඳී නීතිය හදාරයි.එහිදී නිතීය හා නීති ඉතිහාසයගැන ඔහුගේ වැඩි අවධානය යොමුවේ.මේ අතර ඔහු සමාජ විද්‍යාව කෙරේද යොමුවේ.නීති උපාධිය ලැබීමෙන් පසු ඔහු යුධ හුමුදාවට බැඳී සේවය කරයි.වසරක යුධ හමුදා සේවයෙන් පසු ඔහු නැවත වැඩිදුර අධ්‍යාපනය සදහා බර්ලින් විශ්ව විද්‍යාලය වෙත යයි.එහිදීද නීතිය පිළිබද වැඩිදුරටත් අධ්‍යනය කරයි.මෙම කාලය තුල ඔහු මත්පැන් පානයට යොමුවූබව පැවසේ.කෙසේ වෙතත් වෙබර් නිතිය පිළිබද ආචාර්‍ය උපාධිය දක්වා ඉහළම අධ්‍යාපනයක් ලබයි.

රැකියාව
ආචාර්‍ය උපාධිය ලැබීමෙන් පසු විශ්ව විද්‍යාල කිහිපයකම කතිකාචාර්‍යවරයෙකු ලෙස හා මහාචාර්‍යවරයෙකු ලෙස සේවය කරඇත.1889 දී ෆ්‍රෙයිබර්ග් (Freiburg) විශ්ව විද්‍යාලයේ ආර්ථික විද්‍යාව පිළිබද මහාචාර්‍යවරයෙකු ලෙස පත්විය.විශ්ව විද්‍යාල ආචාර්‍යවරයෙකු නීතිවේදියෙකු ආර්ථික විද්‍යාඥයෙකු සමාජ විද්‍යාඥයෙකු ලෙස සේවයකල වෙබර් විසින් කෘති රැසක් පළකලන ලදී.මෙම කෘති බොහෝමයක් පසුව ඉංග්‍රිසියට පරිවර්තනයවිය.ගත්කතුවරයෙකු පමනක් නොව ඔහු මාධ්‍යවේදියෙකු ලෙස පුවත්පත් රැසකටම ලිපි රචනාකර ඇත.මේ අතර ඔහු 1897 දී යම් මානසික ඇදවැටීමට ලක්වී ඇත.මෙම මානසික රෝගී තත්වය නිසා 1900-1918 කාලය තුල ඔහුගේ ශාස්ත්‍රිය සේවාවන් ඇණසිටියේය.මෙම මානසික රෝගී තත්වය සුව අතට හැරුනද විටින් විට එම තත්වය මතුවූබව පැවසේ.

දේශපාලනය

වෙබරියානු දර්ශනය

සමාජ ක්‍රියා නයාය

ප්‍රොතෙස්තන්දවාදය හා ධනවාදය
වෙබර් විසින් ආගම පිළිබද දැක්වූ අදහස් අතර ප්‍රොතෙස්තන්ත ආගම පිළිබද දැක්වූ අදහස් බොහෝ විචාරකයන්ගේ පැසසුමට මෙන්ම ගැරහුමටද ලක්විය.ඔහුගේ මෙම විග්‍රහය තුලින් බටහිර යුරෝපා සමාජය සාම්ප්‍රධායික කතෝලික ආගමෙන් බැහැරව ප්‍රොතෙස්තන්තවාදය දෙසට නැඹුරු වීමත් සමග වැඩවසම් සමාජය අහෝසිවී ධනවාදය නිර්මානය වන ආකාරයත්.ඒ හරහා යුරෝපා සමාජය ලබන දියුණුව මෙන්ම සාම්ප්‍රධායික සංස්කෘතියට හා ආගමට මුල්තැන දුන් පෙරදිග රටවල් ඊට සාපේක්ෂව නොදියුණු ජාතියක් වූ සැටිත් වෙබර් පහදා දෙයි.වෙබර්ගේ විග්‍රහයට අනුව ප්‍රොතෙස්තන්තවාදය හැර අනෙක් ආගම් පරලොවටබර ආගම් ලෙස විග්‍රහ කරයි.සාම්ප්‍රධායික කතෝලික ආගම හින්දු ආගම බෞද්ධ ආගම හා ඉස්ලාම් වැනි පරලොවට බර ආගම් තුලින් මෙලොව දියුණුව නොව පරලොව දියුණුව කෙරෙහි මුල්තැන ලබාදී ඇත.එහෙත් ප්‍රොතෙස්තන්තවාදයතුල දෙවියන් වහන්සේ සතුටු කිරීමටනම් හැකිතරම් මුදල් ඉපවිය යුතුය යන්න පෙන්වාදෙයි.ප්‍රොතෙස්තන්තවාදය බිහිවන්නේ 15 වන සියවසයේදී පැවති සාම්ප්‍රධායික කතෝලික ආගමට එරෙහිව මාටින් ලූතර් (1483-1564) හා ජෝන් කැල්වින් (1509-1564) යන පූජකයන් විසින් සිදුකල අරගලයේ ප්‍රථිපලයක් ලෙසයි.එවක සාමාන්‍ය ජනයා තුලද සාම්ප්‍රධායික කතෝලික ආගමට විරුද්ධ අදහස් පැවතියද එවක පැවති අධර්ම මර්ධනාධිකරණය වැනි ආයතන නිසා ඔවුන්ගේ හඩ යටපත්වී පැවතිණ.එහෙත් මාටින් ලූතර්ගේ ඉදිරිපත්වීම සමග ඔහුවටා විශාල ජනකායක් රොක්විය.පසුව ජෝන් කැල්වින්ද ලූතර්ට එක්විය.මෙසේ සාම්ප්‍රධායික කතෝලික ආගමට විරුද්ධව ගොඩනැගුන ප්‍රොතෙස්තන්ත නිකායට බොහෝ උගතුන් දාර්ශනිකයන් සහය දැක්වීය.මෙම කතොලික ආගමට විරුද්ධව ගොඩනැනුන නව ආගමික නිකාය විරෝධී යන අර්තය දෙන (protestant) ප්‍රොතෙස්තන්ත නමින් 1521 දී නාමකරණයට ලක්විය.මෙම ප්‍රොතෙස්තන්ත ආගම මගින් බටහිර යුරෝපා රටවල ජනයාගේ ප්‍රබල ආකල්පමය වෙනසක් ඇතිවිය.

References

http://iris.nyit.edu/~shartman/mba0299/120_0299.htm

විද්‍යාඥයෝ
සමාජ විද්‍යාඥ‍යෝ

මැක්ස් වෙබර්


Eastern Connecticut State University (Eastern, Eastern Connecticut, Eastern Connecticut State, or ECSU) is a public university in Willimantic, Connecticut. Founded in 1889, it is the second-oldest campus in the Connecticut State University System and third-oldest public university in the state. Eastern is located on Windham Street in Willimantic, Connecticut, on  30 minutes from Hartford, lying midway between New York City and Boston. Although the majority of courses are held on the main campus, select classes take place at Manchester Community College, Capital Community College, and a satellite center in Groton.

Eastern Connecticut State University is a member of the Connecticut State Colleges & Universities.

History
The Connecticut General Assembly established the Willimantic State Normal School in 1889. As a normal school, the institution trained schoolteachers. The first class was of thirteen female students, who attended classes on the third floor of the Willimantic Savings Institute. The first male student entered in 1893.

In 1890, the Town of Windham deeded  to the State of Connecticut for the construction of a new campus for the school. The larger campus was completed in 1895. The first dormitory, Burr Hall, opened in September 1921. The institution was renamed Willimantic State Teachers College in 1937, after it began granting bachelor's degrees. The original Normal School building was destroyed in a fire and replaced by Shafer Hall, which was dedicated in 1946.

The State College created its first graduate program (in education) in 1953. After expanding its programs and campus, it became Eastern Connecticut State College in 1967, and Eastern Connecticut State University in 1983.

Academics

Academically, the university is organized into three schools, the School of Arts and Sciences, the School of Education and Professional Studies, and the School of Continuing Education. Graduate study programs offered through the School of Education and Professional Studies include Education, Teacher Certification, and Organizational Management.

Institute for Sustainable Energy
The Institute for Sustainable Energy was opened in 2001 and focuses on sustainable energy education, serving as a source for sustainable energy information, assistance in sustainable energy policy making, and assistance in implementing sustainable energy solutions. The institute is located at 182 High Street. The current director is William Leahy.

In 2012 Eastern had a stationary phosphoric acid fuel cell, known as the PureCell System Model 400, installed on the west side of its Science Building. Eastern will use 100 percent of the energy produced by the fuel cell system to provide a majority of the power required for the Science Building, while maximizing the use of the heat output available. Under a 10-year Energy Services Agreement (ESA) with ClearEdge Power, the installation was made possible by a federal American Recovery and Reinvestment Act (ARRA) grant through CEFIA.

Housing
87 percent of first-year students, and 60 percent of all full-time undergraduates live in college housing. The campus is separated into first-year halls and upperclassman halls. All students with sophomore status and higher are eligible to live in upperclassman halls. There are six first-year halls, five upperclassman halls and two sets of apartments.

Student organizations

Eastern offers more than 80 student organizations in which students can participate, including athletic, political, cultural, artistic and communication clubs. The campus newscast is ETV. The Student Government Association is the liaison between the student body and university administration and each residence hall has a student council that plans events and trips for hall residents.

Athletics

Eastern's sports teams are known as the "Warriors" and are represented by a logo depicting a shield superior to two crossed swords. The university is a member of the NCAA Division III, the Little East Conference and the Eastern College Athletic Conference. Men's varsity sports include baseball, basketball, cross country, lacrosse, soccer, and indoor and outdoor track and field. Women's varsity sports include basketball, cross country, field hockey, lacrosse, soccer, softball, swimming, indoor and outdoor track and field, and volleyball.

Intramural sports include men's and women's tennis league, co-ed indoor and outdoor soccer, co-ed dodgeball, men's and women's flag football, men's and women's volleyball, co-ed softball, ultimate frisbee league, men's and women's basketball league, co-ed floor hockey, wiffle ball tournament, golf. Club sports include competitive cheerleading, fencing club, football club, ice hockey club and rugby club.

The men's baseball team won the NCAA Division III national championship five times (1982, '90, '98, '02, '22). The women's softball team won national championships five times (1981 (AIAW Div. III), '82, '85, '86, and '90 − NCAA).

Campus
Eastern's campus, which is spread over , is divided into three areas: South Campus, North Campus, and the University Sports Complex. South Campus is the historic part of the university and includes buildings such as Burr Hall, the school's first dormitory, which dates back to 1921. North Campus, the more modern part of the university, is home to the library, the fine arts instructional center, and the student center.

Notable alumni
Chimamanda Ngozi Adichie - Nigerian writer
Pat Boyd – Connecticut State Representative
Christopher D. Coutu - Former Connecticut State Representative
William A. Cugno - Adjutant General of the Connecticut National Guard
Edward Gaffney - Michigan State Representative
David W. Gay - Adjutant General of the Connecticut National Guard
Camille Kostek - model who was on the cover of Sports Illustrated Swimsuit Issue
Victoria Leigh Soto - Sandy Hook Elementary School teacher killed in the massacre
Susan Wilson - Author

See also
Connecticut State University System
WECS

Notes

References

External links
Official website
 Eastern Connecticut Athletics website

Public universities and colleges in Connecticut
Educational institutions established in 1889
Willimantic, Connecticut
Universities and colleges in Windham County, Connecticut
1889 establishments in Connecticut

Eastern Connecticut State University


Oto(n) Frangeš (Srijemska Mitrovica, 5. travnja 1870. – Zagreb, 30. srpnja 1945.), hrvatski agronom, plodan agrarno-ekonomski pisac

Životopis
U Beču je diplomirao, a u Leipzigu doktorirao. Od 1891. je asistent u Križevcima, a od 1893. povjerenik kraljevske zemaljske vlade u Zagrebu te od 1911. u Sarajevu. Od 1917. je u Beču u ministarstvu financija. Poslije rata je stručni ravnatelj Hrvatsko-slavonskog gospodarskog društva od 1919. godine. Te akademske godine predaje na Poljoprivredno-šumarskom fakultetu agrarnu politiku, gospodarsku upravu i taksaciju, gospodarsku trgovinu, zadrugarstvo i povijest i literaturu gospodarstva. Inicijativom predavača zagrebačkog fakulteta 17. veljače 1924. osnovali su Udruženje agronoma, preteče Hrvatskoga agronomskog društva, kojem je predsjedavao Frangeš, a tajnik mu je bio asistent Stjepan Poštić. Iz znanosti Frangeš nakon nekoliko godina prelazi u visoku politiku. Od 6. siječnja 1929. do ostavke 1931. ministar je poljoprivrede u Beogradu, a zatim senator do 1937. godine. Izradio je brojne zakone. Bio je protivnik agrarne reforme. Dao je veliki prinos razvitku ekonomike poljoprivrede u Hrvata.

Izvori

Vanjske poveznice

Agronomija
Hrvatski ekonomisti
Životopisi, Srijemska Mitrovica
Životopisi, Zagreb
Hrvatski političari u Kraljevini Jugoslaviji
Ministri poljoprivrede
Hrvatski masoni do 1940.

Oton Frangeš


Kalinin (Калинин) foi um dos seis cruzadores da classe Kirov (oficialmente conhecidos como Projeto 26) construídos para a Marinha Soviética no Extremo Oriente Russo a partir de componentes enviados da Rússia europeia durante a Segunda Guerra Mundial. O navio foi um dos últimos pares construídos, conhecido como subclasse do Projeto 26bis2. Concluído no final de 1942 e designado para a Frota do Pacífico, ele não entrou em ação durante a Guerra Soviético-Japonesa em 1945 e serviu na Guerra Fria. Às vezes servindo como nau capitânia, sua carreira no pós-guerra transcorreu sem intercorrências até que ele foi desarmado e convertida em um quartel flutuante em 1960. Ele foi desfeito no início dos anos 1960.

Descrição

O design dos Kirovs foi derivado dos cruzadores leves italianos da classe Duca d'Aosta, modificados para se adequar ao seu armamento mais poderoso. Os dois navios do Projeto 26bis2 eram ligeiramente maiores do que os navios anteriores do Projeto 26 e 26bis e foram equipados com um armamento antiaéreo diferente. Kalinin tinha 187 m de comprimento na linha d'água e 191,2 m de comprimento total. Ela tinha uma boca de 17,66 m e um calado entre 5,88 e 6,3 m. O navio deslocou 8.400 toneladas em carga padrão e 10.040 t em carga total. Sua tripulação contava com 812 oficiais e homens durante a guerra.

Os navios da classe Kirov eram movidos por dois conjuntos de turbinas a vapor com engrenagens TV-7, cada uma acionando um único eixo de hélice usando vapor fornecido por seis caldeiras Yarrow-Normand. As turbinas foram projetadas para produzir 110.000 cavalos de potência (82.000 kW), que se destinavam a dar aos navios uma velocidade de 37 nós (69 km/h). Em seus testes no mar, Kalinin atingiu apenas 36 nós (67 km) de 126.900 shp (94.629 kW). Sem sobrecarga, ela só era capaz de 32,5 nós (60,2 km) em 1945. Os Kirovs carregavam óleo combustível suficiente para dar a eles uma autonomia de 5.590 milhas náuticas (10.350 km) a 18 nós (33 km/h).

Armamento, blindagem e sensores
A bateria principal da classe Kirov consistia em nove canhões B-1-P de 180 milímetros ao contrário de seus meios-irmãos anteriores construídas na Rússia europeia, seu armamento secundário inicialmente consistia em oito canhões antiaéreos (AA) 34-K de 76,2 milímetros as armas B-34 originalmente destinadas a serem usadas tiveram problemas de produção. Os canhões 34-K foram um paliativo até que o canhão AA 52-K de 85 milímetros do Exército pudesse ser acoplado ao suporte do 34-K e colocado em produção como 90-K. Eles substituíram os canhões 34-K em maio de 1943. Os canhões AA leves inicialmente consistiam em seis canhões AA 21-K semiautomáticos de 45 milímetros, dez canhões AA 70-K totalmente automáticos de 37 milímetros e seis metralhadoras de 12,7 milímetros, mas foram aumentadas significativamente durante a guerra. Em 1945, Kalinin trocou seus canhões 21-K por nove canhões 70-K adicionais, dos quais quatro foram montados em telhados de torres e os outros na superestrutura. Em 1957, seu armamento antiaéreo leve consistia em apenas nove suportes V-11 de 37 mm com motor duplo. Seis tubos de torpedo 39-Yu de 533 milímetros foram montados em duas montagens triplas, uma em cada lateral. O cruzador podia montar trilhos para carregar entre 100 e 164 minas e suportes para cinquenta cargas de profundidade, mas em 1945, ela podia carregar de 100 a 106 minas e tinha dois ou quatro lançadores para suas 66 cargas de profundidade.

Os cruzadores do Projeto 26bis e do Projeto 26bis2 compartilhavam a mesma configuração de blindagem: o cinturão da linha d'água, a torre e a armadura de barbeta tinham 70 milímetros de espessura. O convés era protegido por placas blindadas de 50 milímetros, enquanto as da torre de comando tinham 150 milímetros de espessura.

Inicialmente construído sem sonar, Kalinin recebeu o sistema Lend-Lease ASDIC-132, que os soviéticos chamavam de Drakon-132, bem como o sistema experimental soviético Mars-72 em 1945. Como construído, ela não tinha radares, mas em 1944 ela estava equipada com radares Lend-Lease britânicos e americanos, bem como sistemas projetados pelos soviéticos. Um britânico Type 291 e um radar SG americano foram usados para busca aérea. Um par de radares soviéticos Yupiter-1 foi usado para controle de tiro da bateria principal, enquanto o controle de fogo antiaéreo foi fornecido por dois radares britânicos Tipo 282. Ele foi planejado para ser equipado com uma única catapulta ZK-2b na linha central entre seus funis com capacidade para dois hidroaviões Beriev KOR-2, mas foi concluída sem a catapulta, que não pôde ser enviada da sitiada Leningrado a tempo. No lugar da catapulta, seis canhões 70-K foram adicionados. A catapulta foi instalada posteriormente, com Kalinin conduzindo testes de mar com a catapulta e o KOR-2 em 1945. A catapulta foi removida em outubro de 1947, pois o radar substituiu o uso de aeronaves para corrigir o tiroteio do navio.

Serviço
Kalinin foi um dos dois cruzadores do Projeto 26bis2, o terceiro par de cruzadores da classe Kirov. Ele foi montado no recém-construído Estaleiro nº 199, Komsomolsk-on-Amur, como estaleiro número 7, a partir de componentes construídos no Estaleiro nº 189 em Leningrado. Foi lançado em 12 de agosto de 1938, lançado da doca seca em 8 de maio de 1942 e rebocado pelo rio Amur até Vladivostok para conclusão. Sua construção foi prolongada por entregas atrasadas de fábricas na Rússia europeia e pela doca seca mal construída. Por exemplo, suas hélices tiveram que ser enviadas de Leningrado depois de ter sido cercada pelos alemães e seus eixos de hélice tiveram que ser transportados da fábrica de Barrikady em Stalingrado em 1942 antes de ser destruída pelos alemães. O cruzador juntou-se à Frota do Pacífico em 31 de dezembro após completar seus testes no mar, e entrou oficialmente em serviço exatamente um mês depois, quando o jaque naval soviético foi colocado a bordo dele. Ao entrar em serviço, Kalinin tornou-se a nau capitânia do Destacamento das Forças da Luz da Frota do Pacífico. Ela conduziu treinamento de combate na Baía de Ussuri, rastreada por caça-minas, sub-caçadores e torpedeiros, além de cobertura aérea fornecida por aeronaves antissubmarino.

O navio recebeu ordens de se preparar para a transferência para a Frota do Norte soviética junto com o contratorpedeiro Revnostny pela Rota do Mar do Norte em 24 de abril de 1943 devido à crença soviética de que a Frota do Norte era mais fraca do que seus oponentes alemães. Ele estava programado para partir em 25 de junho. Durante o mês de maio, foram feitos extensos preparativos para a viagem no Estaleiro nº 202, que incluíram a instalação de hélices especiais com pás removíveis e o reforço de seu casco para suportar a pressão do gelo. Após o cancelamento da transferência sem explicação em 1º de junho, Kalinin foi retirado da doca seca, embora as alterações tenham permanecido no local até maio de 1944. Ele estava em reparos durante a invasão soviética da Manchúria em 1945, não tendo sido prevista a inclusão na operação.

Kalinin foi declarado o melhor navio da Frota do Pacífico por seu desempenho em treinamento durante 1946, ganhando quatro prêmios. O cruzador tornou-se parte da 5ª Frota entre 17 de janeiro de 1947 e 23 de maio de 1953, quando a Frota do Pacífico foi temporariamente dividida. Ele foi para o mar em 1951 para testes de artilharia sob a bandeira do comandante da 5ª Frota, Yury Panteleyev, com o comandante-chefe das forças no Extremo Oriente, marechal Rodion Malinovsky, e o comandante do Distrito Militar de Primorsky, general Sergey Biryuzov observando o disparo. Kalinin hospedou Malinovsky, Nikita Khrushchev, Anastas Mikoyan, Nikolai Bulganin e o almirante Nikolai Kuznetsov durante sua visita à Frota do Pacífico em outubro de 1954 e demonstrou seus canhões principais enquanto eles estavam a bordo. Ele passou o período pós-guerra em missões de treinamento de rotina até ser desativado em Vladivostok em 7 de maio de 1956. Kalinin foi reativado em 1º de dezembro de 1957 antes de ser desarmado e convertido em quartel flutuante em 6 de fevereiro de 1960, sendo renomeado PKZ-21 em 14 março daquele ano. Kalinin foi retirado da frota em 12 de abril de 1963, antes de ser transferida para Sovetskaya Gavan para conversão em sucata em 10 de agosto.

Bibliografia

Leitura adicional

Navios de 1936
Navios construídos na Rússia
Cruzadores da Marinha Soviética
Cruzadores da União Soviética na Segunda Guerra Mundial

Kalinin (cruzador)


Patronyme

 Robert Grossetête (1175 - 1263), érudit anglais ;
 Françoise Grossetête (1946 - ), femme politique française ;
 Olivier Grossetête (1973 - ), artiste plasticien français ;
 Maëlle Grossetête (1998 - ), coureuse cycliste française.

Toponyme

 Grosse Tête est un village de Louisiane.

Grossetête (homonymie)


Die Stockton Township ist eine von 23 Townships im Jo Daviess County im Nordwesten des US-amerikanischen Bundesstaates Illinois.

Geografie
Die Stockton Township liegt im Nordwesten von Illinois und wird im Westen vom Apple River durchflossen. Die Grenze zu Iowa, die vom Mississippi gebildet wird, befindet sich rund 40 km westlich. Die Grenze zu Wisconsin liegt rund 20 nördlich.

Die Stockton Township liegt auf 42°19′45″ nördlicher Breite und 90°02′23″ westlicher Länge und erstreckt sich über 95,99 km².

Die Stockton Township grenzt innerhalb des Jo Daviess County im Norden an die Rush Township, im Nordosten an die Nora Township, im Osten an die Wards Grove Township, im Südosten an die Berreman Township, im Süden an die Pleasant Valley Township, im Südwesten an die Derinda Township, im Westen an die Woodbine Township und im Nordwesten an die Thompson Township.

Verkehr
Durch die Stockton Township verläuft in West-Ost-Richtung der U.S. Highway 20. Innerhalb der Township trifft dieser auf die Illinois State Route 78 und eine Reihe untergeordneter Straßen.

Die nächstgelegene Flugplätze sind der rund 80 km westlich in Iowa gelegene Dubuque Regional Airport, der rund 70 km nordwestlich in Wisconsin gelegene Platteville Municipal Airport und der rund 50 km östlich in Illinois gelegene Albertus Airport bei Freeport.

Bevölkerung

Bei der Volkszählung im Jahr 2010 hatte die Township 2453 Einwohner. Neben Streubesiedlung lebt der weitaus größte Teil der Bevölkerung in Stockton, der (mit dem Status "Village") einzigen selbstständigen Gemeinde innerhalb der Township.

Einzelnachweise

Weblinks
 www.city-data.com - Stockton Township
 Township Officials of Illinois

Stockton Township (Illinois)


An Pseudodracontium fallax in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Serebryanyi. An Pseudodracontium fallax in nahilalakip ha genus nga Pseudodracontium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pseudodracontium

Pseudodracontium fallax


Prudence Island is the third-largest island in Narragansett Bay in the state of Rhode Island and part of the town of Portsmouth, Rhode Island, United States. It is located near the geographic center of the bay. It is defined by the United States Census Bureau as Block Group 3, Census Tract 401.03 of Newport County, Rhode Island. As of the 2010 census, the population was 278 people living on a land area of 14.43 km2 (5.57 sq mi).

History
The  Narragansett name for the island was Chibachuweset (or Chibachuwese), and the Narragansetts originally offered it for sale to John Oldham if he would settle there and set up a trading post. Oldham failed to meet the condition, so they sold the island to Roger Williams and John Winthrop in 1637, with each man retaining a one-half interest. Williams took the northern side of the island, and Winthrop took the southern side.

Williams and Winthrop hoped to farm pigs on the island. Williams named it "Prudence" and shortly afterwards purchased and named nearby Patience Island and Hope Island. He sold his half interest in Prudence Island while in England on behalf of the colony, and Winthrop willed his land to his son Stephen.

In colonial times, the island was used mainly for farming. During the American Revolution, the British forces under Captain James Wallace raided Prudence Island for livestock and engaged in a skirmish with American forces, losing approximately a dozen soldiers. In the 20th century, farming began to decline and the island began to attract summer residents. In World War II, the Navy established an ammunition depot on the southernmost  of the island. In 1972, the Navy turned the base over to the State of Rhode Island, leaving bunkers, roads, and a large deep-water pier.

Several buildings and businesses that once stood on the island were destroyed by the 1938 New England hurricane and Hurricane Carol. As of 2018, the only business in operation on the island is a general store that doubles as the post office. The former naval base is now home to the Narragansett Bay National Estuarine Research Reserve, while Farnham Farm is a national historic site. The island is served by ferry service to Bristol, Rhode Island. Parts of the 2012 film Moonrise Kingdom were filmed on the island and nearby Jamestown.

Prudence Island is the location of Rhode Island's last one-room schoolhouse. It is operated by the Prudence Island School Foundation in cooperation with the Portsmouth school district and educates island children from kindergarten through fourth grade. The school has served the community on the island since 1896, with a six-year hiatus from 1982 to 1989. In 2019, three students were enrolled.

Summer colonies on Prudence Island
There are several different summer colonies on the island. These are in order from the south:

 Prudence Park: on the west side of the island at the western end of Broadway. Development began in 1872 with the building of the Stone Wharf on the west side of the island which became a stop on the Fall River Line steamers running from Providence and Fall River to New York City. Most of the summer homes in this area of the island are fine examples of Victorian and Beaux-Arts architecture, in a similar style to those at Oak Bluffs on Martha's Vineyard. The Stone Wharf was severely damaged and many houses were lost in the hurricane of 1938.
 Bristol Colony: on the east side of the island at the eastern end of Broadway.
 Sandy Point: on the eastern side of the island, along Narragansett Avenue. Site of Prudence Island Light and the Town Dock, and a former landing point for the ferry.
 Homestead: plat of summer homes along the east coast of the island, north of Pier Road, to the north of the former Homestead Casino, which was lost in the hurricane of 1938, now the site of the island's post office, general store, and ferry landing.
 Warnerville: directly north of the Homestead Plat, on Warner Avenue off Narragansett Avenue.
 Boystown Fly-in-Ranch: a small private airport on the northern part of the island.

In popular culture
The Snow Island Trilogy tells the story of a fictionalized version of Prudence Island across two generations.

References

Islands of Newport County, Rhode Island
Portsmouth, Rhode Island
Islands of Narragansett Bay
Islands of Rhode Island

Prudence Island


Jan Christiansen (født 6. maj 1958 i Tórshavn) er en færøsk lærer og politiker (FF). Han er uddannet almenlærer fra 1982, og har undervist i folkeskolen siden dengang. Han var medlem af kommunalbestyrelsen i Tórshavn fra 1. januar 1985 til 31. december 2012, herunder byens borgmester fra 1. januar 2001 til 31. december 2004.

Fra juni 2010 er Christiansen Ridder af Dannebrog.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Jan Christiansen hos Fólkaflokkurin

Lærere fra Færøerne
Politikere fra Fólkaflokkurin
Borgmestre fra Færøerne
Riddere af Dannebrog
Personer fra Thorshavn
Kommunalbestyrelsesmedlemmer fra Færøerne

Jan Christiansen


În lingvistica comparativă, lingvistica istorică și sociolingvistică, termenul împrumut denumește preluarea unor elemente lingvistice de către un idiom (limbă, dialect) de la alt idiom. În același timp, "împrumut" denumește și elementul preluat. Termenul este generalizat, deși, spre deosebire de sensul său extralingvistic, în domeniul limbii nu desemnează ceva de restituit.

Toate limbile recurg într-o măsură mai mare sau mai mică la împrumuturi și furnizează împrumuturi într-o măsură mai mare sau mai mică, iar acestea privesc în grade diferite toate aspectele limbii. Cele mai frecvente sunt împrumuturile lexicale, dar există și împrumuturi gramaticale (morfologice și sintactice), precum și împrumuturi fonetice și prozodice.

Un aspect important al împrumuturilor este integrarea lor, la un moment istoric dat, împrumuturile dintr-o limbă prezentând grade diferite de integrare.

Împrejurările împrumutului

Limbile nu sunt izolate unele de altele, ci sunt în contact prin intermediul utilizatorilor lor, din cauza vecinătății, conviețuirii, migrațiilor sau colonizărilor, fenomene ce duc deseori la bilingvism. Astfel, împrumutul este fenomenul sociolingvistic cel mai important în contactul dintre limbi. Împrumuturile realizate în aceste împrejurări sunt numite de unii autori directe sau populare. Asemenea împrumuturi au loc în decursul întregii istorii a limbii și, din acest punct de vedere, se pot deosebi împrumuturi relativ vechi și relativ recente. În limba română, împrumuturi vechi provin din limba slavă veche (cinste, a citi, a iubi etc.), iar mult mai recente din franceză: algebră, balon, actual etc..

Limbile nu sunt egale între ele ca surse de împrumuturi. De exemplu, cele ale fostelor țări colonizatoare s-au bucurat de un prestigiu social, cultural și/sau politic mai mare decât cele ale popoarelor colonizate, în consecință acestea din urmă au împrumutat mult mai mult din primele decât invers: vietnameza, limba wolof din franceză, alte multe limbi asiatice (ex. limba cantoneză din Hong Kong) și africane din engleză, tibetana din chineză etc.

Unele limbi au devenit donoare din motive culturale, jucând un rol central în cadrul unor mari civilizații. Printre limbile vii, astfel sunt chineza (pentru japoneză, coreeană, vietnameză și alte limbi din Asia de Est și de Sud-Est), sau araba, prin intermediul islamului, pentru limbile urdu, persană, swahili etc. Din aceeași cauză, și limbi moarte continuă să fie donoare, precum greaca veche și latina pentru limbile occidentale, chineza clasică pentru chineza modernă și japoneză, sanscrita pentru hindi. Împrumuturile din astfel de limbi și din alte limbi de cultură sunt numite indirecte sau savante de unii lingviști. Ele sunt realizate de cunoscători ai acestor limbi în urma contactului cu lucrări scrise în acestea, pe care deseori le traduc. În română sunt surse de asemenea împrumuturi, pe lângă latină, franceza și italiana, de multe ori nemaiputându-se ști din care anume provin (exemple: algebră, balon, contra etc.).

Chiar dacă o limbă este considerată lipsită de prestigiu de către vorbitorii unei limbi considerate de prestigiu cu care este în contact, prima îi furnizează totuși împrumuturi celei de-a doua, deși comparativ mai puține. Acestea însă pot avea sens peiorativ. Astfel sunt în franceză, de pildă, unele cuvinte împrumutate din araba din Magreb, ca barda "calabalâc" (în arabă "samar"), bled "localitate prăpădită" (arabă "ținut") sau smalah "familie, suită numeroasă".

În secolul al XXI-lea, limba engleză este probabil donorul cel mai important, dar și ea împrumută din multe alte limbi. Factorul care favorizează în acest secol împrumutul în cazul limbilor în general, este dezvoltarea contactelor interumane de tot felul (economice, politice, culturale etc.) prin călătorii și telecomunicații.

Motivația împrumutului

Motivul principal al împrumutului este necesitatea de a numi un lucru nou sau o noțiune nouă pentru utilizatorii unei anumite limbi. Acestea vin din comunitatea lingvistică donoare împreună cu denumirea lor. Astfel, în secolul al XVIII-lea, francezii au preluat de la englezi, împreună cu denumirile lor, le frac "fracul", la redingote "redingota" sau le rosbif "rosbiful" etc., iar în secolul al XIX-lea, printre altele, termeni legați de calea ferată (rail "șină", wagon "vagon" etc.). În afară de substantive concrete, franceza a împrumutat din engleză și substantive abstracte, de exemplu în limbajul politic: session "sesiune", budget "buget", législature "legislatură", memorandum, vote "vot" etc.

Exemplele precedente denumesc lucruri și noțiuni care au devenit realități în comunitatea lingvistică receptoare, dar în alte cazuri este necesar să se numească realități care rămân străine sau sunt numai pe cale de a deveni realități și în comunitatea receptoare. Astfel sunt cuvântul japonez sushi, cel swahili safari, cel rusesc samovar, cel finlandez saună etc.

Uneori, o anumită realitate există în comunitate și are denumire în limbă, dar este necesar un împrumut pentru a-i preciza sensul. De exemplu, în limba maghiară există cuvântul tanár "profesor" (din oricare ciclu al sistemului de învățământ), dar s-a împrumutat cuvântul professzor numai pentru profesorul universitar.

Alteori, împrumutul este adoptat din motive stilistice, deși există un cuvânt cu totul corespunzător în limbă, pentru a evita repetiția. Astfel, se pot cita sinonimele:  bonyolult = komplikált "complicat", kérdés = probléma "problemă".

Există și împrumuturi care nu umplu nicio lacună a limbii, ci au o motivație sociolingvistică. Cuvinte autohtone, chiar și din lexicul de bază, care în general este mai stabil decât restul lexicului, pot fi înlocuite de împrumuturi dintr-o limbă care are un mare prestigiu cultural. Este cazul, de exemplu, în limbile dravidiene din India, pe care le influențează limba sanscrită, purtătoare a hinduismului, care este religia dominantă în aria acestor limbi.

Au de asemenea motivație sociolingvistică împrumuturi efectuate de alte registre de limbă decât cel curent, în care de altfel există sinonimele acelor împrumuturi. Cuvântul poate fi din registrul familiar în limba de origine și împrumutat tot de registrul familiar al limbii receptoare, ca americanismul O.K. devenit internațional, inclusiv în chineză (ōu-kēi), sau ca  bye-bye "la revedere" în aceeași limbă (bāi-bāi, în registrul curent zài-jiàn). Cuvinte din registrul curent în limba de origine pot deveni familiare în cea receptoare, precum  thank you "mulțumesc" în hindi și urdu: thainkyū (hindi curentă dhyanavad, urdu curentă shukriya), sau pot deveni argotice la început în limba receptoare, intrând eventual ulterior în registrul popular urban sau chiar în cel familiar, de exemplu  lóvé "lovele", în loc de pénz "bani", din lovè (limba romani). La polul sociolingvistic opus sunt, de pildă, franțuzismele folosite în registrul elevat, ex. a flata < flatter, în loc de "a măguli".

Din cauze culturale, împrumuturi mai vechi pot fi înlocuite cu împrumuturi mai noi. Aceasta s-a întâmplat de pildă în limba română, când, începând cu secolul al XIX-lea, societatea a început să se modernizeze sub influența Europei de Vest. Împrumuturi slave, grecești și turcești au fost înlocuite cu împrumuturi din latină, franceză sau italiană. De exemplu, cuvântul de origine slavă rod a fost înlocuit cu cel de origine latină fruct în sens concret, deși primul a rămas în limbă cu sens figurat și mai rar folosit, aparținând registrului elevat.

Unii lingviști consideră recurgerea la cuvinte străine inutile un fenomen de modă, o manifestare de snobism, din dorința de a face parte din cei bogați și puternici.

Tipuri de împrumuturi

Există împrumuturi în toate domeniile limbii, dar în cantități diferite. În acest sens, se poate stabili o ordine descrescătoare.

Împrumut lexical

Cele mai frecvente sunt cuvintele împrumutate, iar printre acestea ocupă locul întâi cele cu sens lexical (substantive, verbe, adjective, adverbe etc.). Substantivele sunt de departe cuvintele cel mai des împrumutate. Japoneza, de exemplu, are enorm de multe substantive din chineză, dar foarte puține verbe.

În mai mică măsură decât cuvinte cu sens lexical, sunt împrumutate și cuvinte gramaticale: pronume, adjective pronominale, prepoziții, postpoziții, conjuncții etc. Limba turcă, de pildă, a împrumutat din arabă sau din persană conjuncții corespunzătoare lui "și", "sau", "dar".

În ceea ce privește cuvintele din lexicul de bază, unele limbi acceptă mai greu împrumuturi din această categorie, altele mai ușor. Printre acestea din urmă sunt limbi autohtone din Australia, din Amazonia sau din Noua Guinee, dar și engleza a preluat din limba nordică veche cuvinte din lexicul de bază precum they "ei", their "(al/a/ai/ale) lor", skin "piele", sister "soră", give "a da", die "a muri" etc. De asemenea, limbi ca japoneza, coreeana sau thailandeza au împrumutat numerale din chineză, deși nu sunt înrudite cu aceasta.

Împrumut de afixe derivaționale

Limbile indoeuropene occidentale au împrumutat multe afixe din latină și din greacă, cu care se derivă cuvinte din alte cuvinte. În franceză, bunăoară, se găsesc prefixe precum extra-, inter-, pro-, trans- etc. din latină, sau anti-, tri- etc. din greacă, și sufixe ca -al, -ation "-ațiune" etc. din latină, sau -ite "-ită", -ose "-oză" etc. din greacă.

Când spre sfârșitul secolului al XIX-lea a început să se răspândească gândirea occidentală în Asia de Est, și în unele limbi de acolo s-a simțit nevoia de a se folosi afixe. De exemplu, drept corespunzătoare lui -ism și -iza s-au adoptat ca sufixe cuvinte de origine chineză:  shakai-shugi "socialism", ou-ka "a europeniza"; vietnameză âu-hoá "a europeniza". Un exemplu interesant din vietnameză este cuvântul in-chê-able "nedenigrabil", din prefixul negativ in-, verbul chê "a denigra" și sufixul -able, afixele fiind împrumutate din franceză.

Împrumut prozodic și fonetic

Trăsăturile prozodice sunt împrumutate mai ușor decât cele fonetice. Sistemul tonurilor, de exemplu, s-a dezvoltat aproximativ în același fel într-o mare parte a limbilor din Asia de Sud-Est, probabil sub influența limbii chineze.

Unele limbi împrumută cuvinte împreună cu fonetismul lor. Astfel, limba tagalog din Insulele Filipine are la origine numai vocalele /i/, /u/ și /a/, dar a preluat din spaniolă, limbă a foștilor colonizatori, și vocalele /e/ și /o/, prin cuvinte ca  región > rehiyon "regiune". Româna nu are fonemele /ø/ și /y/, dar cuvintele föhn și führer se pronunță cu acestea.

Alt exemplu de influență prozodică și fonetică este asemănarea dintre limbile maghiară și slovacă în privința accentuării și a sistemului fonemic.

Calc

Calcul este un tip aparte de împrumut.

Un tip de calc lexical este cel semantic, prin care se împrumută un sens care se adaugă la sensul/sensurile pe care un cuvânt din limba receptoare le are deja. De pildă, cuvântul lume însemna la origine numai "lumină", dar a preluat de la cuvântul slav svĕtŭ "lumină; lume" și al doilea sens al acestuia, și în final a rămas numai cu acesta.

Alt tip de calc lexical este cel de structură morfematică, prin care se împrumută structura unui cuvânt străin derivat (întâietate <  primauté) sau compus: bunăstare <  Wohlstand.

Există și calc frazeologic, când se împrumută o unitate frazeologică traducându-i-se elementele cuvânt cu cuvânt, ex. să revenim la oile noastre <  revenons à nos moutons.

Calcul gramatical poate fi morfologic, bunăoară în română, unde verbe latinești active au devenit reflexive sub influență slavă: a se naște < roditi sę. Un exemplu de construcție sintactică împrumutată este în maghiară cea de tipul kell menjek "trebuie să plec", cu verbul subordonat la conjunctiv. Sub influența construcției românești, aceasta s-a încetățenit mai întâi în varianta maghiarei din România, dar s-a răspândit și în Ungaria, alături de sinonimul ei sintactic kell mennem, cu verbul subordonat la infinitiv cu sufix posesiv personal.

Se cunosc și cazuri de împrumut referitor la topică, precum cel al limbii karen din Birmania. Aceasta face parte din familia de limbi tibeto-birmane, caracterizată în general prin topica SOV, dar a preluat din limbile învecinate topica SVO.

Integrarea împrumuturilor

Limba receptoare de împrumuturi caută să le integreze pe acestea adaptându-le din punct de vedere fonetic, prozodic, gramatical, grafic și ortografic la propriile sale reguli, dar nu toate împrumuturile existente la un anumit moment istoric sunt integrate în același grad. În general, împrumuturile sunt cu atât mai bine integrate, cu cât sunt mai vechi.

Primul stadiu al împrumutului este cel de element străin în limbă. Una din căile prin care apare este amestecul de elemente din două limbi diferite în cadrul aceluiași lanț al vorbirii, uneori în aceeași propoziție, fenomen care poate exista la bilingvi, numit în engleză code-mixing sau code-switching.

Cuvântul străin este cunoscut ca atare de vorbitori și nu este deloc integrat, sau este numai parțial integrat în limbă. Cuvintele ce denumesc realități străine pot fi complet integrate lingvistic, dar, prin forța împrejurărilor, sunt totuși cunoscute drept străine. Un împrumut care numește o realitate existentă în comunitatea lingvistică nu mai poate fi considerat străin când este complet integrat lingvistic și vorbitorul obișnuit nu știe că este un împrumut.

Adaptare semantică

De regulă, cuvântul împrumutat se adoptă cu un singur sens pe care îl are în limba donoare. Dacă în aceasta are un sens general, în limba receptoare este adoptat cu un sens specific. De exemplu, în engleză, building denumește orice clădire, dar în franceză a fost preluat pentru a denumi o clădire cu multe etaje. Același este și cazul lui  professzor amintit mai sus.

Adaptare fonetică și prozodică

Un cuvânt bine integrat fonetic și prozodic adoptă toate trăsăturile respective proprii limbii receptoare, adică se înlocuiesc sunetele pe care nu le are limba receptoare cu sunete pe care le are, și i se aplică și alte schimbări fonetice care o adaptează la pronunțarea limbii. De asemenea, i se schimbă locul accentului dacă cel originar nu corespunde regulilor de accentuare ale limbii.

Schimbări de sunete

Exemple de asemenea schimbări sunt:
 în română: birou [biˈrow] <  bureau [byˈʁo], ștecăr [ˈʃtekər] <  Stecker [ˈʃtɛkəʁ]. În cuvinte străine, parțial integrate, se păstrează unele sunete străine limbii române (vezi mai sus exemplele föhn și führer).
 în franceză: choucroute [ʃuˈkʁut] "mâncare cu varză murată" <  Sauerkraut [ˈzaʊ̯ɐkʁaʊ̯t] "varză murată", bifteck [bifˈtɛk] <  beefsteak [ˈbiːfsteɪk]. În cuvinte de origine engleză se păstrează consoana [ŋ] (ex. camping [kɑ̃piŋ]), care nu este proprie francezei.
 în limbile din diasistemul slav de centru-sud (bosniacă, croată, muntenegreană, sârbă, pe scurt BCMS): meni [ˈmeni] "meniu" <  menu [məˈny]. Aceste limbi nu admit niciun sunet străin.
 în maghiară: palacsinta [ˈpɑlɑt͡ʃintɑ] "clătită" <  "plăcintă". Nici această limbă nu tolerează sunete străine.
 în japoneză: terebijon <  television. Cuvinte cunoscute ca străine, precum bejitarian <  vegetarian și baiorin "vioară" <  violin, unii le pronunță vejitarian, respectiv viorin, cu consoana [v], străină japonezei.

Alte schimbări fonetice

Pentru a adapta cuvinte împrumutate, în unele limbi se schimbă uneori și sunete care există în limbă. De pildă, în maghiară, împrumuturilor vechi li s-au aplicat regulile armoniei vocalice. Astfel cuvântul slav vechi čelad a devenit család "familie". Totuși, în împrumuturile mai noi nu s-au aplicat aceste reguli.

Unele limbi nu au în cuvintele moștenite anumite combinații de sunete, cel puțin în anumite poziții, de aceea adaptează împrumuturile cu asemenea combinații introducând sunete proprii. De exemplu, limbilor BCMS le sunt străine unele grupuri de consoane la sfârșit de cuvânt, de aceea introduc în ele o vocală numită [a] labil, la forma de nominativ singular, care dispare la alte cazuri, ex. franak "franc" <  franc – franka "(al/a/ai/ale) francului". Totuși, unele împrumuturi nu respectă această regulă (ex. mart "martie"), iar altele au două variante (ex. talent sau talenat).

Altă limbă, maghiara, nu avea grupuri de consoane la început de cuvânt, de aceea mai demult a adaptat împrumuturile cu proteza unei vocale, ex.  iskola "școală" <  schola. Totuși, proteza nu s-a mai aplicat la împrumuturile mai noi.

O altă adaptare constă în schimbarea cantității sunetelor. Sunete lungi într-o limbă pot deveni scurte în alta, și invers. Exemple:  hotar (cu a scurt) <  határ (cu á lung),  struț (cu ț scurt) <  struzzo (cu același sunet lung),  áfonya (cu á lung) <  afină (cu a scurt),  affér "chestiune neplăcută" (cu f lung) <  affaire (cu ff pronunțat scurt) "afacere".

Adaptarea accentuării

În cazul limbilor în care cuvintele poartă un accent tonic, acesta își poate schimba locul în cazul împrumuturilor.

Sunt limbi în care locul accentului este fix, prin urmare și împrumuturile sunt accentuate pe silaba în cauză. Astfel este franceza, cu accentul totdeauna pe ultima silabă, ex. choucroute [ʃuˈkʁut] "mâncare cu varză murată" <  Sauerkraut [ˈzaʊ̯ɐkʁaʊ̯t]) "varză murată", bifteck [bifˈtɛk] <  beefsteak [ˈbiːfsteɪk].

În maghiară, locul accentului este de asemenea fix, pe prima silabă: palacsinta [ˈpɑlɑt͡ʃintɑ] "clătită" <  plăcintă.

În limbile BCMS, accentul nu are loc fix, dar există restricția de a nu se accentua ultima silabă. Standardul limbii sârbe este strict în această privință, ex. dirigent [diˈriɡent] "dirijor" <  Dirigent [diʀiˈɡɛnt], dar în croată se acceptă și accentuarea originară pe lângă cea regulată.

În română, locul accentului este și mai liber, totuși uneori acesta se schimbă în procesul împrumutului, ex. hotar [hoˈtar] <  határ [ˈhɑtaːr], interviu [interˈviw] <  interview [ˈɪntəvjuː]. Există și împrumuturi cu variante: cu locul accentului păstrat (mánager) și cu acesta schimbat (manáger).

Adaptare gramaticală

Limbile flexionare și cele aglutinante adaptează de regulă cuvintele împrumutate la sistemul lor flexionar, respectiv de afixare. Cele care au categoria gramaticală a genului atribuie un gen substantivelor, cele care au declinare includ substantivele și adjectivele într-o clasă a acesteia, toate le aplică sistemul de marcare a pluralului (eventual cu excepția unor cuvinte) și toate includ verbele într-o clasă de conjugare. Cuvintele împrumutate sunt de asemenea folosite în formarea de cuvinte noi.

Mai jos se pot vedea câteva fenomene de adaptare.

În română, substantivele străine, ca și împrumuturile relativ vechi, sunt adaptate primind articol hotărât enclitic (managerul) și declinându-se conform terminației lor (cowboyului, mass-mediei). Verbele sunt integrate de regulă în conjugarea I (a implementa, substantiv derivat implementare).

În franceză, pluralul substantivelor și adjectivelor este cel mai adesea marcat în scris printr-un -s, de regulă nepronunțat. Împrumuturile integrate îl adoptă (des géraniums "mușcate", des casinos "cazinouri"), dar unele cuvinte străine își păstrează forma de plural originară, ex. des spaghetti, eventual scrisă cu -s (spaghettis), pronunțarea fiind aceeași. Verbele împrumutate primesc de regulă sufixul de infinitiv -er, incluzându-se astfel în conjugarea întâi.

În engleză, de asemenea, pluralul substantivelor împrumutate se formează ca în această limbă, în general, cu -s pronunțat, dar sunt cuvinte străine la care există ezitări. De pildă cactus se folosește cu formele de plural cacti sau cactuses.

În maghiară există sufixe preferate, precedate eventual de o vocală de legătură, pentru a constitui forma de bază a verbelor (cea de indicativ prezent, persoana a III-a singular) de la substantive străine, sau pentru a adapta verbe străine: szortíroz "sortează", prejudikál "prejudiciază".

În limbile BCMS sunt trei sufixe preferate pentru integrarea verbelor împrumutate (organizovati "a organiza" formirati "a forma", operisati), dar majoritatea lor nu diferențiază aspectele (perfectiv și imperfectiv), având o singură formă pentru ambele. Substantivele se integrează în declinări, chiar dacă la nominativ singular au terminații străine limbii. Desinențele celorlalte cazuri se adaugă la acestea, la unele cu ajutorul unui sunet de legătură: tabu, genitiv tabua, žiri "juriu", genitiv žirija. În schimb, în altă limbă slavă, rusa, numeroase substantive străine terminate în vocală primesc un gen care se manifestă prin acord cu atributele adjectivale, dar rămân invariabile în număr și caz, chiar dacă au terminații care există și la nominativul singular al unor substantive autohtone: жюри (jiuri) "juriu", кофе (kofe) "cafea", радио "radio".

Adaptare grafică

Adaptarea scrierii (grafiei) împrumuturilor și a cuvintelor străine depinde de mai mulți factori. Dacă sistemul de scriere al limbii receptoare este total diferit de cel al limbii donoare (ex. engleză – japoneză), împrumuturile se scriu cu grafia celei receptoare. Dacă sistemul grafic al celor două limbi este același, de exemplu același alfabet, împrumuturile bine integrate respectă grafia și ortografia limbii receptoare, iar cuvintele încă străine se scriu ca în limba donoare sau ca în cea receptoare, ori există ezitări în grafia lor.

În română, împrumuturile mai vechi din engleză sunt complet adaptate la (orto)grafia românească (blugi, gem, meci), dar cele relativ noi o păstrează pe cea originară: cowboy, fairplay, week-end.

În franceză este ilustrativ cazul substantivului bifteck, care la intrarea sa în limbă a fost scris ca în engleză, beefsteak, apoi a cunoscut variantele beefstake, beefsteck și beefteak, grafia sa rămânând totuși parțial străină celei franceze prin grupul ck.

În limbile BCMS care folosesc și alfabetul chirilic, și alfabetul latin (sârba și muntenegreana), toate împrumuturile și cuvintele străine se scriu conform ortografiilor proprii cu ambele alfabete, indiferent de gradul lor de integrare, inclusiv substantivele proprii străine: džem "gem", kauboj "cowboy", Šekspir "Shakespeare". În bosniacă și în croată, care folosesc numai alfabetul latin, regula este aceeași, doar că numele proprii se scriu ca în limba de origine, dacă și aceasta folosește alfabetul latin.

În maghiară, principiul este tot scrierea după regulile ortografiei proprii (dzsem "gem", meccs "meci", víkend "week-end"), dar există excepții la cuvintele străine (ex. cowboy) și chiar la împrumuturi relativ vechi (ex. guillotine "ghilotină"). Unele din acestea păstrează parțial elemente de grafie originară, ex. millió "milion", care se pronunță cu [l] scurt, deși în maghiară consoanele duble se pronunță lung.

În japoneză, nu numai cuvintele străine, ci și împrumuturile, fie chiar vechi, se deosebesc prin scrierea lor cu unul din cele trei silabare japoneze, katakana. Astfel, chiar și cuvântul pan "pâine", luat din limba portugheză cu mai multe secole în urmă și integrat în alte privințe, se scrie cu katakana.

Atitudinea față de împrumuturi

Trebuie făcută o distincție între atitudinea vorbitorilor "de rând", pe de o parte, și cea a specialiștilor limbii și eventual a oficialităților, pe de altă parte. Cei din prima categorie adoptă cuvinte străine în mod spontan și nu rațional, mai greu sau mai ușor în funcție de diverși factori. La cei din a doua categorie există o gamă largă de atitudini, de la liberalism la purism, în funcție de limbă, de stadiul ei considerat într-o anumită perioadă istorică și chiar de unii factori politici.

În istoria limbii franceze nu se pune problema împrumuturilor până în secolul al XVI-lea, când cărturarii încep să se ocupe de ea odată cu începuturile standardizării limbii, exprimând chiar necesitatea împrumuturilor, mai ales din latină și greaca veche. Unii sunt și pentru împrumuturi din celelalte idiomuri vorbite pe teritoriul Franței, alții fiind împotriva acestora. În același secol intră în limbă foarte multe cuvinte italiene, împotriva adoptării cărora se ridică unii cărturari, atunci încă fără succes. În secolul al XVII-lea, în contextul clasicismului, se manifestă purism, normele date atunci limbii literare tinzând să elimine, printre altele, italianismele. Începând cu a doua jumătate a secolului al XX-lea, odată cu creșterea răspândirii în lume a influenței americane, politica lingvistică a țărilor francofone caută să limiteze pătrunderea în limbă a anglicismelor. În acest sens există organisme oficiale care se ocupă cu standardul limbii, inclusiv recomandând folosirea termenilor autohtoni existenți sau a unor termeni nou formați pe teren propriu în locul termenilor străini. S-au adoptat chiar și măsuri legislative în favoarea limbii franceze.

Și în istoria limbii maghiare, chestiunea împrumuturilor s-a pus când a început standardizarea, în prima jumătate a secolului al XIX-lea, în cadrul unei mișcări numite de "înnoire a limbii". Tendința acesteia era de a crea cuvinte din elemente autohtone, prin compunere, derivare și calc, pentru a numi realitățile noi în epocă evitând împrumuturile. Și atunci, și ulterior s-au confruntat liberalismul și purismul în privința acceptării cuvintelor străine, existând perioade cu tendințe liberale și altele cu tendințe de purism. De pildă, de pe la sfârșitul secolului al XIX-lea până în anii 1930 s-au împrumutat multe cuvinte englezești din domeniul sporturilor (futball, korner, meccs etc.), care în varianta standard au fost înlocuite ulterior cu cuvinte maghiare, dar unele au rămas vii în registrul familiar. În comparație cu unele limbi, de exemplu româna, maghiara este mai reticentă față de împrumuturi. În maghiară ele constituie 7% din lexic, pe când în română – peste 60%. O explicație poate fi faptul că în maghiară se pot forma prin compunere și derivare cuvinte noi așa-zis "transparente", adică motivate, din elemente cunoscute de majoritatea vorbitorilor. De exemplu, pentru a spune "jurnalistică", nu este nevoie de împrumutul zsurnalisztika, din moment ce s-a putut forma újságírás (literal "scriere de ziare"), un cuvânt compus, dar chiar mai scurt decât cuvântul străin netransparent.

Printre limbile BCMS, standardul limbii croate este mai puțin tolerant față de împrumuturi decât standardul celorlalte, ceea ce este în relație cu aspirațiile la independență ale Croației. În cursul formării limbii croate standard au existat perioade în care împrumuturile intrau mai ușor în limbă și altele în care erau acceptate mai greu, dar în general, în standardizarea limbii este predominant purismul anti-împrumuturi. Această tendință se observă încă din secolul al XVII-lea și se menține și în secolul al XXI-lea, manifestându-se prin formarea sau calchierea conștientă de către intelectuali a multor cuvinte. În perioadele de apropiere între standardele croat și sârbesc, înainte și după Primul Război Mondial, apoi după Al Doilea Război Mondial, sub influența limbii sârbe, al cărei standard era mai permeabil la împrumuturi, acestea au fost mai numeroase și în croată. Perioada cu purismul cel mai accentuat a fost în timpul existenței așa-numitului Stat Independent al Croației (1941-1945), când împrumuturile existente și în sârbă au fost sistematic înlocuite cu creații croate, dar în Iugoslavia comunistă s-a revenit la cuvintele împrumutate. După proclamarea Republicii Croația în 1991, purismul lingvistic s-a reafirmat.

Note

Surse bibliografice

 Academia Română, Institutul de Lingvistică "Iorgu Iordan – Al. Rosetti", Dicționarul ortografic, ortoepic și morfologic al limbii române, ediția a II-a revăzută și adăugită, Bucarest, Univers Enciclopedic, 2005, ISBN 973-637-087-x; online: Dexonline (DOOM 2) (accesat la 11 martie 2018)
  Andrews, Edna, Russian (Limba rusă), SEELRC, 2001 (accesat la 11 martie 2018)
  Bárczi, Géza și Országh, László (coord.), A magyar nyelv értelmező szótára (Dicționarul explicativ al limbii maghiare), Budapest, Akadémiai kiadó, 1959–1962; online: [http://mek.oszk.hu/adatbazis/magyar-nyelv-ertelmezo-szotara/elolap.php A magyar nyelv értelmező szótára], Magyar Elektronikus Könyvtár, Országos Széchényi Könyvtár (ÉrtSz) (accesat la 11 martie 2018)
  Barić, Eugenija et al., Hrvatska gramatika (Gramatica limbii croate), ediția a II-a revăzută, Zagreb, Školska knjiga, 1997, ISBN 953-0-40010-1 (accesat la 11 martie 2018)
  Bokor, József, Szókészlettan (Lexicologie), A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapest, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5, pp. 164–196 (accesat la 11 martie 2018)
  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 11 martie 2018)
 Ciorănescu, Alexandru, Dicționarul etimologic al limbii române, Bucarest, Saeculum I. O., 2007, ISBN 973-9399-86-X; online: Dicționare ale limbii române (Dexonline), articolele semnate DER (accesat la 11 martie 2018)
 Constantinescu-Dobridor, Gheorghe, Dicționar de termeni lingvistici, Bucarest, Teora, 1998; online: Dexonline (DTL) (accesat la 24 august 2017)
  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 10 noiembrie 2018)
 Dicționare ale limbii române (Dexonline) (accesat la 11 martie 2018)
  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002
  Eifring, Halvor și Theil, Rolf, Linguistics for Students of Asian and African Languages (Lingvistică pentru studenții în limbi asiatice și africane), Universitatea din Oslo, 2005 (accesat la 11 martie 2018)
  Gerstner, Károly, 16. fejezet – A magyar nyelv szókészlete (Capitolul 16 – Lexicul limbii maghiare), Kiefer, Ferenc (coord.), Magyar nyelv (Limba maghiară), Budapest, Akadémiai Kiadó, 2006, ISBN 963-05-8324-0; online: A magyar nyelv. Digitális Tankönyvtár, PDF de descărcat, pp. 306–334 (accesat la 11 martie 2018)
  Grevisse, Maurice, Le bon usage. Grammaire française (Folosirea corectă a limbii. Gramatică franceză), ediția a VIII-a, Gembloux (Belgia), Duculot, 1964
  Grevisse, Maurice și Goosse, André, Le bon usage. Grammaire française (Folosirea corectă a limbii. Gramatică franceză), ediția a XIV-a, Bruxelles, De Boeck Université, 2007, ISBN 978-2-8011-1404-9
  Hrvatski jezični portal (HJP) (Portal lingvistic croat) (accesat la 11 martie 2018)
  Kálmán, László și Trón, Viktor, Bevezetés a nyelvtudományba  (Introducere în lingvistică), ediția a II-a, adăugită, Budapest, Tinta, 2007, ISBN 978-963-7094-65-1 (accesat la 11 martie 2018)
  Kálmánné Bors, Irén și A. Jászó, Anna, Az egyszerű mondat (Propoziția simplă), A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapest, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5, pp. 345–436 (accesat la 11 martie 2018)
  Klajn, Ivan, Gramatika srpskog jezika  (Gramatica limbii sârbe), Belgrad, Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, 2005, ISBN 86-17-13188-8 (accesat la 11 martie 2018)
  Leclerc, Jacques, Histoire de la langue française (Istoria limbii franceze), Agence intergouvernementale de la Francophonie, actualizat la 26 iulie 2017 (accesat la 11 martie 2018)
 Macrea, Dimitrie, "Originea și structura limbii române", Probleme de lingvistică română, Bucarest, Editura Științifică, 1961, pp. 7–45
  Milković, Alen, Normiranje neologizama u hrvatskome jeziku (Standardizarea neologismelor în limba croată), teză de doctorat, Biblioteca Facultății de Filozofie a Universității din Zagreb, 2010 (accesat la 23 martie 2023)
  Pană Dindelegan, Gabriela, The Grammar of Romanian (Gramatica limbii române) Oxford, Oxford University Press, 2013, ISBN 978-0-19-964492-6 (accesat la 11 martie 2018)
 Perović, Milenko A.; Silić, Josip; Vasiljeva, Ljudmila (coord.), Pravopis crnogorskoga jezika i rječnik crnogorskoga jezika (pravopisni rječnik) (Ortografia și dicționarul ortografic al limbii muntenegrene), Podgorica, Ministerul Învățământului și Științei al Muntenegrului, 2009 (accesat la 23 martie 2023)
  Sjoberg, Andrée și Sjoberg, Gideon, Problems in glottochronology (Probleme în glotocronologie), American Anthropologist, vol. 58, nr. 2, 1956, pp. 296–300 (accesat la 24 11 martie 2018)
  Steuckardt, Agnès, Les emprunts du français aux langues germaniques. Parcours diachronique (Împrumuturile francezei din limbile germanice. Parcurs diacronic), Travaux du CLAIX / Travaux – Cercle linguistique d'Aix-en-Provence, Aix-en-Provence, Universitatea din Provence, 2012, pp. 157-170 (accesat la 11 martie 2018)
 Sala, Marius (coord.), Vocabularul reprezentativ al limbilor romanice'', Bucarest, Editura Științifică și Enciclopedică, 1988
  Trésor de la langue française informatisé (TLFi) (Tezaurul limbii franceze informatizat) (TLFi) (accesat la 11 martie 2018)
  WikiSzótár.hu magyar értelmező szótár (Dicționar explicativ maghiar) (accesat la 11 martie 2018)
  Zaicz, Gábor (coord.), Etimológiai szótár. Magyar szavak és toldalékok eredete (Dicționar etimologic. Originea cuvintelor și afixelor maghiare), Budapest, Tinta, 2006, ISBN 963 7094 01 6 (accesat la 11 martie 2018)

Vezi și

 Barbarism
 Calc
 Neologism

Împrumut (lingvistică)


Edwin Stafford Nelson (* 21. Dezember 1928 in New Orleans, Louisiana; † 9. August 2014 in Greensboro, North Carolina) war ein US-amerikanischer Schauspieler.

Leben
Nelson besuchte die Tulane University, brach seine Ausbildung jedoch im zweiten Jahr ab und zog 1952 nach New York City. Dort studierte er Regie an der New York School of Radio and Television Technique. Nach seinem Abschluss kehrte er nach New Orleans zurück, wo er beim Fernsehsender WDSU-TV als Regieassistent tätig war. 1956 traf er den B-Movie-Produzenten Roger Corman, der in Louisiana seinen Monsterfilm Vier Frauen im Sumpf drehte. Nelson, der zuvor schon 1952 als Statist in Die Stahlfalle mit Joseph Cotten mitgewirkt hatte, erhielt eine Nebenrolle als Polizeibeamter und arbeitete bis 1959 in dreizehn weiteren B-Filmen Cormans mit.

Ab Ende der 1950er Jahre spielte er verstärkt in Fernsehproduktionen und hatte unter anderem Gastrollen in zahlreichen Westernserien wie Westlich von Santa Fé, Maverick, Bonanza, Tausend Meilen Staub, Rauchende Colts und Am Fuß der blauen Berge. Er trat jedoch auch in anderen Genres wie 77 Sunset Strip, Auf der Flucht und Perry Mason auf.

1964 erhielt er neben Ryan O'Neal und Mia Farrow eine der Hauptrollen in der auf dem Spielfilm Glut unter der Asche basierenden Seifenoper Peyton Place. Bis zur Einstellung der Serie 1969 spielte er in 453 Folgen die Rolle des Michael Rossi. Im Anschluss spielte er einige kleine Nebenrollen in Spielfilmen wie Giganten am Himmel und Schlacht um Midway und war weiterhin ein vielgebuchter Gaststar in so unterschiedlichen Serienformaten wie Die Straßen von San Francisco, Dallas, Lou Grant, Alias Smith und Jones, Ein Colt für alle Fälle und Mord ist ihr Hobby.

Nelson war Mitglied in der Screen Actors Guild und kandidierte 1985 um deren Vorsitz; er unterlag jedoch Patty Duke. Zudem war er Mitglied der Academy of Motion Picture Arts and Sciences. Er war verheiratet und wurde Vater von sechs Kindern, darunter der Schauspieler Christopher S. Nelson.

Filmografie (Auswahl)
 1952: Die Stahlfalle (The Steel Trap)
 1956: Vier Frauen im Sumpf (Swamp Women)
 1958: Das Grauen um Mitternacht (Night of the Blood Beast)
 1958: Gangster Nr. 1 (I Mobster)
 1959: Das Vermächtnis des Professor Bondi (A Bucket of Blood)
 1959: Der Totschläger (The Young Captives)
 1960: Elmer Gantry
 1961: Urteil von Nürnberg (Judgment at Nuremberg)
 1970: Das Netz der Spinne (Along Came a Spider)
 1973–1975: Polizeiarzt Simon Lark (Police Surgeon, Fernsehserie, 3 Folgen)
 1974: Giganten am Himmel (Airport 1975)
 1976: Schlacht um Midway (Midway)
 1978: Heroin Connection (Acapulco Gold)
 1980: Enola Gay – Bomber des Todes (Enola Gay: The Men, the Mission, the Atomic Bomb)
 1982: Bret Maverick (Fernsehserie, eine Folge)
 1985–1995: Mord ist ihr Hobby (Murder She Wrote. Fernsehserie, fünf Folgen)
 1986: Police Academy 3 – … und keiner kann sie bremsen (Police Academy 3: Back in Training)
 1989: Brenda Starr
 1991: Boneyard (The Boneyard)
 1996: Cries of Silence
 1998: Jackie Chan ist Nobody (Wo shi shei)
 2003: Das Urteil – Jeder ist käuflich (Runaway Jury)

Weblinks

 Biografie bei Flixster (englisch)

Einzelnachweise

Filmschauspieler
US-Amerikaner
Geboren 1928
Gestorben 2014
Mann

Ed Nelson


Strade Bianche 2017 var den 11. udgave af cykelløbet Strade Bianche. Det var det femte arrangement på UCI's World Tour-kalender i 2017 og blev arrangeret 4. marts 2017. Løbet blev vundet af polske Michał Kwiatkowski fra  for anden gang i karrieren.

Hold og ryttere

Danske ryttere
Michael Valgren kørte for
Christopher Juul-Jensen kørte for
Mads Würtz Schmidt kørte for
Mads Pedersen kørte for

Resultater

Eksterne henvisninger

2017
UCI World Tour 2017

Strade Bianche 2017


Panevėžys County () is one of ten counties in Lithuania. It is in the north-east of the country, and its capital is Panevėžys. On 1 July 2010, the county administration was abolished, and since that date, Panevėžys County remains as the territorial and statistical unit.

History
Historical documents from the 16th century mention Panevėžys as an administrative region.

Municipalities
Panevėžys County comprises the following municipalities:

Geography
Panevėžys county is the fourth largest county in Lithuania:
202 km² cities and towns;
145 km² factories and roads;
4822 km² farmland;
2109 km² forests;
200 km² lakes and streams;
406 km² other.
Panevėžys County borders with Latvia, and also with Lithuanian counties of Utena, Vilnius, Kaunas and Šiauliai.

Tourism
The region offers 9 hotels and 7 country inns for tourists and travellers. There are 8 tourist agencies and 3 tourist information centers catering to the public.

Industry
Panevėžys County generates more than 3.4 billion Litas of GNP. Average annual household income is 10.6 thousand Litas (approx 2.6 thousand US dollars). The county is responsible for approximately 7% of the national industrial output. There are 105 factories and concerns employing 17 thousand workers. In the year 2000, factory output topped 1.76 billion Litas.

References

External links
Social and demographic characteristics of Panevėžys County
Economy of Panevėžys County
Environment of Panevėžys County

Counties of Lithuania

Panevėžys County


Bedinger ist der Familienname folgender Personen:

 George M. Bedinger (1756–1843), US-amerikanischer Politiker
 Henry Bedinger (1812–1858), US-amerikanischer Politiker

Bedinger


La playa de Sorts de Mar de Dénia (Alicante, España) es una extesa playa de Dénia situada cerca de 'Les Deveses' y 'El Boticari'.

Se encuentra emplazada dentro de la zona norte de Les Deveses, donde sus playas son conocidas por las favorables condiciones de viento para la práctica del windsurf y el kitesurf.

En la actualidad se encuentra bastante degradada.

Véase también
 Playas de la Comunidad Valenciana
 Denia

Enlaces externos
 Portal turístico de Denia

Referencias

Rotas

Sorts de Mar


Der Prunelli ist ein Fluss auf der Insel Korsika (Frankreich), der im Département Corse-du-Sud verläuft.

Verlauf
Der Prunelli entspringt im Regionalen Naturpark Korsika, an der Nord-Flanke der Punta Capannella (2250 m), im Gemeindegebiet von Bastelica. Sein Quellsee ist der  Lac de Bracca auf 2.085 m Höhe. Er durchfließt den Lac de Vitalacca auf 1.750 Metern Höhe, den Bergwald oberhalb von Bastelica und den Ortskern dieses Dorfes. Unterhalb von Bastelica durchfließt er die urtümliche Schluchtenlandschaft der Gorges du Prunelli. Bei Tolla ist er zum Lac de Tolla aufgestaut. Dieser dient der Wasserversorgung der Stadt Ajaccio. Der Prunelli entwässert generell in südwestlicher Richtung und mündet nach rund 44 Kilometern an der Gemeindegrenze von Grosseto-Prugna und Ajaccio in der gleichnamigen Bucht von Ajaccio in das Mittelmeer.

Orte am Fluss
Der Fluss durchquert oder berührt die Gebiete folgender Gemeinden:
 Bastelica
 Tolla
 Ocana
 Eccica-Suarella
 Capitoro, Gemeinde Cauro
 Forcala, Gemeinde Bastelicaccia
 Ajaccio
 Grosseto-Prugna (Mündung)

Sehenswürdigkeiten und Tourismus
 Wasserfall Cascade d'Aziana unterhalb von Bastelica
 Schluchten Gorges du Prunelli oberhalb des Stausees Lac de Tolla
 Tour de Capitello, Turm genuesischen Ursprungs an der Flussmündung aus dem 16. Jahrhundert – Monument historique
 Der Prunelli wird mit Kajaks viel befahren und zählt zu den schönsten Wildwasserflüssen Korsikas.

Weblinks

Einzelnachweise und Anmerkungen

0Prunelli

Prunelli