Tiberiu Ușeriu () este un sportiv extrem român, alergător de anduranță și ultramaratonist.

Biografie
Tiberiu Ușeriu s-a născut în 1973, în județul Bistrița-Năsăud. Are un frate mai mare, Alin Uhlmann Ușeriu, fondator a Asociației Tășuleasa Social.

Între 2018 și 2022, împreună cu fratele său Alin Uhlmann Ușeriu și cu alți colaboratori, în cadrul Asociației Tășuleasa Social, Tibi Ușeriu a pus în practică proiectul Via Transilvanica, traseu de drumeții tematice din România, cu o lungime totală de 1.428 km.

Prima participare la 6633 Arctic Ultra
În 2016, dintre 12 participanți și într-un timp de 173 ore și 44 minute, a terminat primul cel mai dificil maraton (din punctul de vedere al distanței parcurse - 566 km - și al temperaturilor), 6633 Arctic Ultra, pe care l-a denumit cursa vieții, ajungând primul la capătul celor 566 km din zona Cercului Polar. Acesta a parcurs 566 de km pe un ger năprasnic și la temperaturi de până la -52 de grade și a ajuns cu 12 ore înainte de termenul limită. Acesta susține că în anumite momente a avut și halucinații - îi vedea pe Tom și Jerry alergând pe gheață sau elefanți în jurul lui - pe lângă problemele de sănătate pe care le-a avut. Doar 7 competitori au trecut linia de sosire. La start au fost trei români: Tiberiu Ușeriu, Andrei Roșu, Vlad Tănase.

A doua participare la 6633 Arctic Ultra
În 2017, dintre 18 participanți și într-un timp de 158 ore și 25 minute, a câștigat din nou cel mai dur maraton din lume desfășurat la Cercul polar arctic, reușind să treacă primul dupa 173 de ore și 40 de minute, pentru al doilea an consecutiv linia de sosire de la Tuktoyaktuk, Canada unde s-a încheiat cursa de gheață a maratonului "6633 Arctic Ultra".

Maratonul 6633 Arctic Ultra s-a desfășurat în Canada, dincolo de Cercul Polar, și presupune parcurgerea a 566 kilometri în maxim 180 de ore, pe gheață, la temperaturi care pot ajunge până la minus 52 de grade Celsius. La întoarcerea în țară a fost primit de către clujeni ca un adevărat campion.

A treia participare la 6633 Arctic Ultra
În 2018, dintre 25 participanți și într-un timp de 172 ore și 50 minute, Tiberiu Ușeriu, în vârstă de 44 ani, a reușit să câștige pentru a treia oară consecutiv din tot atâtea participări, ultramaratonul 6633 Arctic Ultra, considerat printre cele mai dificile din lume, având în vedere că se desfășoară în zona Cercului Polar. La ediție aniversară, ediția a X-a a competiției, au terminat doar 6 competitori și au avut la dispoziție 216 ore să parcurgă traseul de 618 kilometri. La start au fost patru români: Tibi Ușeriu, Levente Polgar, Avram Iancu și Florentina Iofcea. Ceilalți trei români au abandonat competiția încă din primele 24 de ore, din cauza condițiilor meteo și a unei accidentări.

Cursa a debutat în data de 8 martie 2018, iar Tiberiu Ușeriu a reușit să o încheie după 7 zile și aproximativ 5 ore.

Cea mai recentă participare la Yukon Arctic Ultra (2020)
"Ultramaratonistul Tiberiu Ușeriu a reușit încă o performanță excepțională. Doar el și un elvețian au putut să termine anul acesta competiția Yukon Arctic Ultra, supranumită "Cursa infernală de la Cercul Polar". Citatul de mai sus aparține articolului publicat de Digi24 la terminarea celui mai recent concurs Yukon Arctic Ultra (8 februarie 2020), în care alergătorul de anduranță și ultramaratonistul român a sosit pe locul doi.

Publicații
În februarie 2017, Tiberiu Ușeriu a lansat cartea "27 de pași", o autobiografie în care povestește în peste 200 de pagini cum a ajuns în viață doar o cifră, "Domnul 2.800" și cum a renăscut într-o celulă cu pereti cu grosimea de 70 de cm, unde a fost condamnat să stea 23 de ani într-o închisoare de maximă siguranță (modificările legislative i-au redus pedeapsa la 13 ani, din care a executat 9, fiind eliberat în 2010).

Referințe

Bibliografie
 Tibi Ușeriu, 27 de pași, Piatra Fântânele, 2017 ISBN 978-973-0-23387-2

Legături externe
 Tiberiu Ușeriu - Căutare Google
 Tibi Ușeriu: Până la capăt! A câștigat a treia oară cursa infernală de la Polul Nord, autor: Voicu Bojan, publicat: 16 martie 2018
 Tibi Ușeriu: "Dacă vrei să pupi cerul mai întâi trebuie să-ți julești genunchii", autor: Daniela Palade Teodorescu, publicat: Revista Cariere, februarie 2018
 Tibi a trecut de punctul critic unde a abandonat anul trecut. Primul telefon

Nașteri în 1973
Nașteri pe 30 decembrie
Autobiografi români
Bistrițeni
Maratoniști
Scriitori de non-ficțiune români
Sportivi extremi români
Sportivi români în viață

Tiberiu Ușeriu


"The Conqueror Worm" is a poem by Edgar Allan Poe about human mortality and the inevitability of death.  It was first published separately in Graham's Magazine in 1843, but quickly became associated with Poe's short story "Ligeia" after Poe added the poem to a revised publication of the story in 1845.  In the revised story, the poem is composed by the eponymous Ligeia, and taught to the narrator in the fits of her death throes.

Synopsis
An audience of weeping angels watches a play performed by "mimes, in the form of God on high", and controlled by vast formless shapes looming behind the scenes. The mimes chase a "Phantom" which they can never capture, running around in circles. Finally, a monstrous "crawling shape" emerges, and eats the mimes. The final curtain comes down, "a funeral pall", signaling an end to the "tragedy, 'Man'", whose only hero is "The Conqueror Worm".

Publication history
"The Conqueror Worm" was first published as a stand-alone poem in the January 1843 issue of Graham's Magazine. Shortly after, it was included among several other poems by Poe in the February 25 issue of the Saturday Museum in a feature called "The Poets & Poetry of Philadelphia: Edgar Allan Poe". It was later included in Poe's poetry collection The Raven and Other Poems in 1845. That same year, it was incorporated into "Ligeia" for the first time when the story was reprinted in the February 15, 1845, issue of the New York World. "Ligeia" was again republished with "The Conqueror Worm" in the September 27, 1845, issue of The Broadway Journal while Poe was its editor. This was not unusual for Poe, who had also incorporated poems "The Coliseum" and "To One in Paradise" into tales.

Text

Lo! 'tis a gala night
Within the lonesome latter years!
An angel throng, bewinged, bedight
In veils, and drowned in tears,
Sit in a theatre, to see
A play of hopes and fears,
While the orchestra breathes fitfully
The music of the spheres.

Mimes, in the form of God on high,
Mutter and mumble low,
And hither and thither fly—
Mere puppets they, who come and go
At bidding of vast formless things
That shift the scenery to and fro,
Flapping from out their Condor wings
Invisible Wo!

That motley drama—oh, be sure
It shall not be forgot!
With its Phantom chased for evermore,
By a crowd that seize it not,
Through a circle that ever returneth in
To the self-same spot,
And much of Madness, and more of Sin,
And Horror the soul of the plot.

But see, amid the mimic rout
A crawling shape intrude!
A blood-red thing that writhes from out
The scenic solitude!
It writhes!—it writhes!—with mortal pangs
The mimes become its food,
And the angels sob at vermin fangs
In human gore imbued.

Out—out are the lights—out all!
And, over each quivering form,
The curtain, a funeral pall,
Comes down with the rush of a storm,
And the angels, all pallid and wan,
Uprising, unveiling, affirm
That the play is the tragedy, "Man,"
And its hero the Conqueror Worm.

Interpretation
Poe's mother and father were both actors, and the poem uses theater metaphors throughout to deal with human life on a universal level.

The poem seems to imply that human life is mad folly ending in hideous death, the universe is controlled by dark forces man cannot understand, and the only supernatural forces that might help are powerless spectators who can only affirm the tragedy of the scene.

Though Poe was referring to an ancient connection between worms and death, he may have been inspired by "The Proud Ladye", a poem by Spencer Wallis Cone which was reviewed in an 1840 issue of Burton's Gentleman's Magazine. That poem contained the lines "Let him meet the conqueror worm / With his good sword by his side".

"The Conqueror Worm" also uses the word "evermore", which would later evolve into "nevermore" in Poe's famous poem "The Raven" in 1845.

Role in "Ligeia"

The poem plays an important symbolic role as part of its inclusion in the short story "Ligeia." The poem is written by Ligeia as she is dying, though it is actually recited by the narrator, her husband.

Because it emphasizes the finality of death, it calls to question Ligeia's resurrection in the story.  Also, the inclusion of the bitter poem may have been meant to be ironic or a parody of the convention at the time, both in literature and in life.  In the mid-19th century it was common to emphasize the sacredness of death and the beauty of dying (consider Charles Dickens's Little Johnny character in Our Mutual Friend and the death of Helen Burns in Charlotte Brontë's Jane Eyre).  Instead, Ligeia speaks of fear personified in the "blood-red thing."

Adaptations
In 1935, Baltimore-born composer Franz Bornschein wrote a three-part chorus for women with orchestra or piano accompaniment based on "The Conqueror Worm". The poem was also rewritten and adapted as the first track to Lou Reed's 2003 album of Poe adaptations and Poe-inspired songs, The Raven. It was also adapted as a song by the Darkwave act, Sopor Aeternus & the Ensemble of Shadows on the album Flowers in Formaldehyde in 2004. Vol. 5 of the Hellboy comic book mini-series by Mike Mignola titled Hellboy: Conqueror Worm was based on the poem.

The British horror film Witchfinder General was retitled The Conqueror Worm for U.S. release. Although American International Pictures' prints featured a voice-over with Vincent Price in character as Matthew Hopkins reciting "The Conqueror Worm", the film is not actually an adaptation of Poe's poem.

Dark Horse Comics released Edgar Allan Poe Conqueror Worm, a one-shot comic by Richard Corben in November 2012.

The music video for "Curtain" by Australian extreme metal band Portal features an adaptation of the poem using puppets.

The album Dies Irae by the band Devil Doll is loosely based on "The Conqueror Worm". The text of the poem is paraphrased liberally, and the entire final stanza of the poem is reproduced almost verbatim.

Goth musician Voltaire wrote a song adaptation of "The Conqueror Worm" and followed the text of the poem verbatim. It was released in early 2014 on his album Raised by Bats.

References

External links

Reading by Classic Poetry Aloud (MP3)
The Conqueror Worm: A Study Guide
 Project Gutenberg Etext containing The Conqueror Worm

Poetry by Edgar Allan Poe
1843 poems
Works originally published in Graham's Magazine
Fiction about personifications of death

The Conqueror Worm


Stallo sunt ființe fabuloase din folclorul poporului sami. Aceștia sunt descriși ca fiind un fel de troli sau demoni, îmbrăcați în haine negre și având un câine și un sac pe spate. Se consideră că ei mănâncă copii.

Rezervația naturală Vindelfjällen conține ruinele unor fundații mari de clădiri, considerate de către sami ca fiind ruinele unor locuințe de stallo. Este, de asemenea, o piatră mare numită stalostenen așezată pe niște mici pietricele lângă Lacul Giengeljaure. Legenda spune că un stallo ar fi așezat piatra acolo pentru a-și dovedi puterea.

Note

 Mitologia nordică

Stallo


Araçsız üslûp, edebiyatta bir düşünceyi, duyguyu doğrudan doğruya söyleyenlerin ağzından aktarmak demektir. Monolog ve diyaloglar araçsız üslûba örnektir. Bu anlatım, yazıya, söze hareket, akıcılık ve canlılık verir.

Kaynakça

Edebiyat terimleri

Araçsız üslûp


El río Ortiga es un río del oeste de la península ibérica perteneciente a la cuenca hidrográfica del Guadiana, que transcurre por la provincia de Badajoz (España).

Curso
El río Ortiga nace en el término municipal de Zalamea de La Serena. En concreto nace en las sierras limítrofes con la provincia de Córdoba.

Este río pasa por las localidades de Zalamea de La Serena, Quintana de la Serena, La Haba y Don Benito, y, finalmente, desemboca en el río Guadiana en la localidad de Medellín.

Véase también
 Anexo:Ríos de la cuenca del Guadiana

Referencias

Enlaces externos
 El río Ortiga en el sitio de la Consejería de Agricultura, Desarrollo Rural, Medio Ambiente y Energía de la Junta de Extremadura.

Afluentes del Guadiana de Extremadura
Ríos de la provincia de Badajoz

Río Ortiga


Falsterbo distrikt er fra 1. januar 2016 et folkebogføringsdistrikt i Vellinge kommune og Skåne län i Sverige.

Distriktet omfatter den sydlige del af tvillingebyerne Skanør og Falsterbo med nærmeste omegn.

Tidligere administrative enheder
Området består det tidligere Falsterbo Menighed (Falsterbo församling). I 2002 blev Falsterbo Menighed slået sammen med Skanør Menighed (Skanörs församling) og Skanør-Falsterbo Menighed (Skanör-Falsterbo församling) opstod.

Falsterbo Kirke
Falsterbo Kirke ligger i distriktet.

Andet
Menigheden hører til i Skyds Provsti (Skytts kontrakt) i Lunds Stift.

Folkebogføringsdistrikter i Skåne län

Falsterbo distrikt


Onthophagus profanus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Frey em 1958.

Referências

Ligações externas

profanus
Coleópteros descritos em 1958

Onthophagus profanus


Eritrozina, cunoscută și sub denumirile de roșu nr. 3 sau E127, este un colorant alimentar de culoare roșie-roz, ce conține iod, folosit în special pentru compoturi și alte alimente. Este întâlnit în băuturi alcoolice, înghețată, prăjituri, bomboane, sucuri răcoritoare și mai rar în filmul medicamentelor. Din punct de vedere chimic este sarea disodică a 2,4,5,7-tetraiodofluoresceinei. Doza zilnică admisă este 0,1 mg/kg corp.

Referințe

Legături externe
 Eritrozina - E127

Vezi și
 Listă de aditivi alimentari

Benzoați
Coloranți alimentari
Xantene

Eritrozină


Erica Anne Batchelor, née le  à Poole (Dorset), est une patineuse artistique britannique, championne de Grande-Bretagne en 1957, vice-championne d'Europe et médaillée de bronze mondiale en 1954.

Biographie

Carrière sportive
Erica Batchelor est championne de Grande-Bretagne en 1957.

Elle représente son pays à six championnats européens (1952 à Vienne, 1953 à Dortmund, 1954 à Bolzano, 1955 à Budapest, 1956 à Paris et 1957 à Vienne) où elle obtient quatre médailles dont l'argent en 1954 ; six mondiaux (1952 à Paris, 1953 à Davos, 1954 à Oslo, 1955 à Vienne, 1956 à Garmisch-Partenkirchen et 1957 à Colorado Springs) où elle conquiert la médaille de bronze en 1954 ; et les Jeux olympiques d'hiver de 1956 à Cortina d'Ampezzo.

Reconversion
En 1957, elle réside à Édimbourg en Écosse, puis part à Bournemouth en Angleterre pour devenir patineuse professionnelle.

Elle fait peindre son portrait à Édimbourg, par Paul Seton Bramley en 1957.

Palmarès

Liens externes

Patineuse artistique britannique
Patineuse artistique aux Jeux olympiques d'hiver de 1956
Naissance en août 1933
Naissance à Poole (Dorset)

Erica Batchelor


O Trem Metropolitano de São Paulo é um sistema ferroviário de trens suburbanos implantado na Região Metropolitana de São Paulo, atendendo a 23 dos seus 39 municípios. Possui 273 km de extensão, 7 linhas e 96 estações, transportando cerca de 3 milhões de passageiros por dia. Atualmente é operado pela estatal CPTM, que assumiu as linhas operadas pela CBTU em 1994 e pela Fepasa em 1996, e pela ViaMobilidade Linhas 8 e 9, que assumiu a administração das antigas linhas da Fepasa após concessão do governo estadual em 2022.

História

Origem das linhas

Federais (SPR/EF do Norte/RFFSA/CBTU)

A história das ferrovias no estado de São Paulo remonta ao ano de 1867, com a construção da primeira ligação entre as cidades de Santos, São Paulo e Jundiaí pela São Paulo Railway, inaugurada em 16 de fevereiro de 1867, que atravessava o planalto paulista descendo a Serra do Mar. O primeiro serviço de trens suburbanos nessa ferrovia é datado de 1889, entre as estações Pirituba e Pilar, gradativamente ampliado ao longo dos anos entre Jundiaí e Paranapiacaba (encurtado até Rio Grande da Serra em 2001), constituindo as atuais linhas 7–Rubi e 10–Turquesa.

Na década de 1870, a Companhia São Paulo e Rio de Janeiro construiu a Estrada de Ferro do Norte, uma linha férrea que conectava São Paulo às cidades do Vale do Paraíba. Em 1890, esta ferrovia foi incorporada pela Estrada de Ferro Central do Brasil, passando a ligar a capital paulista ao Rio de Janeiro. O serviço de trens suburbanos dessa linha era realizado entre as estações do Norte e Mogi das Cruzes, constituindo o que atualmente é a Linha 11–Coral. Em 1921, começou a ser construída pela EFCB uma variante ao tronco principal chamado de Variante de Poá, entre as estações do Tatuapé e Calmon Viana. O serviço entrou em operação em 1934, e hoje forma em sua totalidade a Linha 12–Safira.

Em 1957, as ferrovias federais são unificadas numa única empresa estatal, a Rede Ferroviária Federal (RFFSA), entre elas a Estrada de Ferro Central do Brasil e a Estrada de Ferro Santos-Jundiaí (que substituiu a São Paulo Railway com o término da sua concessão em 1946). As operações de trens suburbanos da RFFSA de todo o país originaram, na década de 1970, a Empresa Brasileira de Transporte Urbano (EBTU), que se fundiu com a Empresa de Engenharia Ferroviária (ENGEFER), criando em 1984 a Companhia Brasileira de Trens Urbanos (CBTU), que na Grande São Paulo, era responsável por operar as linhas Noroeste-Sudeste, Leste (também chamada de Tronco) e Variante do sistema de trens suburbanos.

Estaduais (EFS/FEPASA)

Em 1875, foi inaugurada a Estrada de Ferro Sorocabana, com uma ligação entre as cidades de São Paulo e Sorocaba, chamada de Linha Tronco. A EFS foi estatizada pelo Governo de São Paulo em 1919. Em 1934, entrou em operação um serviço de trens suburbanos entre as estações São Paulo e Mairinque (e mais tarde, encurtado até Amador Bueno), constituindo o que hoje é a Linha 8–Diamante.

Anos mais tarde, com o objetivo de encurtar a distância entre a capital paulista e a cidade de Santos, foi inaugurado em 1957 o Ramal de Jurubatuba, que interligava a Linha Tronco da EFS com a Linha Mairinque-Santos, entre as estações Imperatriz Leopoldina e Evangelista de Souza (sendo encurtado até Varginha), trecho hoje correspondente à Linha 9–Esmeralda.

Em 1971, a EFS foi unificada junto a outras ferrovias pertencentes a malha paulista para formar a Ferrovia Paulista S/A (Fepasa). A nova empresa criou então a Unidade Regional dos Subúrbios, posteriormente renomeada Diretoria Regional Metropolitana (Fepasa DRM), que era uma divisão que administrava o transporte de passageiros dentro das regiões metropolitanas do estado de São Paulo. Na Grande São Paulo, era responsável por operar as linhas Oeste e Sul do sistema de trens suburbanos.

Operações na segunda metade do século XX

Entre 1975 e 1990, a Fepasa DRM desenvolveu um grande plano de remodelação dos trens suburbanos, transformados em "trens metropolitanos". Ainda assim, as crises econômicas prejudicaram os investimentos da Fepasa e atrasaram a implantação dos projetos.

Ao mesmo tempo, os trens suburbanos administrados pela RFFSA receberam modestos investimentos. Com isso, panes e tumultos eram frequentes, com os passageiros dos trens promovendo quebra-quebra de estações, vagões e demais instalações ferroviárias. Em 1972, durante as discussões do projeto da Linha Leste-Oeste do Metrô de São Paulo, a CMSP propôs a transferência da Linha Leste e sua conversão para metrô, sendo a proposta rejeitada pela RFFSA.

Mesmo com a transferência das linhas de subúrbio da RFFSA para a recém criada CBTU, a situação de precariedade dos trens urbanos administrados pelo governo federal alcançou o auge em 17 de fevereiro de 1987, com o acidente ferroviário de Itaquera. Causado por falta de investimentos e falhas de manutenção, o acidente matou 51 passageiros.

Em 30 de abril, o governo paulista e o Ministério dos Transportes assinaram um protocolo de intenções para a transferência da Linha Leste da CBTU para a administração do Metrô. O valor da transferência e transformação da linha em trem metropolitano tinha custo estimado de 350 milhões de dólares (quase 9 bilhões de cruzados) para o estado. As negociações duraram todo o ano de 1987, mas a falta de recursos do estado e a falta de interesse da CBTU na mera transferência impediram que o projeto fosse consumado (a CBTU propôs ao estado a gestão compartilhada de suas linhas e da Linha Leste-Oeste do Metrô por meio de um consórcio entre CBTU, RFFSA e CMSP), embora tenha sido o primeiro passo para a estadualização da rede anos mais tarde.

Criação da CPTM e estadualização completa do sistema

Em 28 de maio de 1992, através da Lei nº 7.861, o governo paulista criou a Companhia Paulista de Trens Metropolitanos (CPTM), que ficaria responsável por assumir a gestão do sistema de trens suburbanos da Região Metropolitana de São Paulo em substituição à Superintendência de Trens Urbanos de São Paulo (STU/SP) da CBTU e à Fepasa DRM, de forma a assegurar a continuidade e melhoria dos serviços. O efetivo controle das linhas pertencentes a CBTU ocorreu somente no ano de 1994. Já as linhas da Fepasa foram incorporadas à CPTM em 1996, ao mesmo tempo em que a malha ferroviária de cargas da empresa era transferida para a RFFSA, sendo posteriormente privatizada com todo o sistema ferroviário da empresa ao redor do país.

A CPTM estabeleceu uma nova comunicação visual para o sistema, com a adoção de uma pintura prateada com detalhes em azul e vermelho para os trens, substituindo o azul e verde no material rodante da CBTU e o vermelho e branco das composições da Fepasa. As linhas também ganharam uma nova denominação, substituindo as regiões por letras e cores. As linhas Noroeste, Sudeste, Leste e Variante da CBTU passaram a se chamar A–Marrom, D–Bege, E–Laranja e F–Violeta, e as linhas Oeste e Sul da Fepasa tornaram-se B–Cinza e C–Celeste.

Expansão e modernização

No início da gestão da CPTM, a ocorrência frequente de panes, assédio contra mulheres, comércio ambulante, greves, surfe ferroviário, entre outros problemas, levaria parte dos passageiros a causarem uma série de depredações em trens e estações entre 30 de setembro e 16 de outubro de 1996, causando a interrupção dos serviços da então Linha A–Marrom por seis meses. Por ter uma malha ferroviária tão extensa e degradada, a CPTM começou a modernizar seus sistemas, investindo 1,5 bilhão de dólares na rede entre 1995 e 2004.

Em 1998, foram iniciadas as obras civis básicas da então chamada Linha G–Lilás, que havia sido planejada há anos pela Fepasa como Ramal do Campo Limpo. O trecho entre Largo Treze e Capão Redondo, na zona sul de São Paulo, envolveu a aplicação de 7 km de vias elevadas, 1 km de vias superficiais e 850 metros subterrâneos, além da construção de um pátio para manutenção e manobras em Capão Redondo. Porém, o trecho foi repassado em 2001 ao Metrô de São Paulo em troca do Expresso Leste, construído pela CMSP. O atalho entre as estações Corinthians-Itaquera e Guaianases levou a extinção do traçado da "linha tronco" que passava por dentro do distrito de Itaquera (hoje correspondente ao traçado da Avenida José Pinheiro Borges), bem como o fechamento de dezenas de estações entre Corinthians-Itaquera e Tatuapé, que poderiam causar o colapso da Linha E–Laranja por superlotação. Com o repasse, foram iniciadas as obras da Linha 5 do Metrô de São Paulo, que substituiu o projeto anterior e entrou em operação em 2002.

Em novembro de 2006, foi inaugurado em uma área contígua à Estação Brás, o prédio do Centro de Controle Operacional (CCO) da CPTM, que além dos trens metropolitanos, também gerencia a circulação dos trens de carga nos trechos em que compartilham as vias com os de passageiros. O CCO passou a ser responsável pela operação das seis linhas do sistema, que anteriormente eram comandadas de pontos distintos. Os painéis na Estação Brás continham somente o controle das linhas E–Laranja e F–Violeta. Já os controles das linhas A–Marrom, D–Bege eram feitos no Centro de Tráfego e Controle (CTC), na Luz. E por fim, as linhas B–Cinza e C–Celeste que eram controladas pelo CCO de Presidente Altino, em Osasco.

Em março de 2008, a nomenclatura das linhas pertencentes ao sistema de trens foi unificada com o esquema utilizado pelo Metrô, para promover, segundo o governo estadual, "a uniformização da comunicação visual dos dois sistemas e para facilitar a locomoção e a localização dos usuários e de turistas". Foi atribuído a cada linha um número (a começar do número 7, somando-se às linhas outras seis linhas do Metrô já em operação, em construção ou em projeto) e o nome de uma pedra preciosa. Dessa forma, as linhas A–Marrom, B–Cinza, C–Celeste, D–Bege, E–Laranja e F–Violeta tornaram-se 7–Rubi, 8–Diamante, 9–Esmeralda, 10–Turquesa, 11–Coral e 12–Safira.

Em dezembro de 2013, foram iniciadas as obras do Ramal de Guarulhos, renomeado para Linha 13–Jade. A fase I foi definida com 12,2 quilômetros de extensão e três estações (Engenheiro Goulart, Guarulhos-Cecap e Aeroporto–Guarulhos), sendo parte do trajeto feita em superfície (4,3 km) e outra em elevado (7,9 km). Em 31 de março de 2018, após pouco mais de quatro anos de construção, a primeira fase da linha foi inaugurada, sendo a primeira a ser totalmente construída e operada pela CPTM.

Concessão de linhas do sistema

A primeira tentativa oficial de concessão das linhas do Trem Metropolitano para a iniciativa privada ocorreu em 1999, ainda no governo de Mário Covas, quando foi anunciada a intenção de privatização das linhas da CPTM até 2001, com a estatal mantendo apenas o trecho Barra Funda-Brás.

Em abril de 2001 o governo Geraldo Alckmin previu a concessão de quatro das seis linhas (Linhas A, B, D e F) e a fusão da CPTM com a CMSP, que passaria a operar as linhas C e E. Apesar da proposta de concessão, o governo do estado garantia o aporte de investimentos na recuperação da malha ferroviária concedida.

O projeto acabou arquivado. A próxima proposta de concessão das linhas partiu da empresa Triunfo Participações e Investimentos S/A, que publicou uma Manifestação de Interesse Privado (MIP) na concessão das linhas 8 e 9. A proposta da Triunfo serviu de base para a elaboração do edital de concessão das linhas 8 e 9 promovido pelo governo João Doria. Apesar das expectativas de participação de várias empresas nacionais e estrangeiras (a Triunfo, autora da MIP entrou em recuperação judicial, alegando ser um dos efeitos da Operação Lava Jato e desistiu de participar), foram apresentadas as seguintes propostas:

 ViaMobilidade Linhas 8 e 9 (Grupo CCR e RuasInvest) – outorga de R$ 980.000.000,00
 Mobitrens (Comporte, Líder, Consbem e CAF) – outorga de R$ 787.737.800,00
 Integração (Iberica Holding e Metra) – outorga de R$ 519.500.000,00
 Itapemirim e Encalso Mobility Rail (Itapemirim e Encalso Construções) – outorga de R$ 400.000.000,00

Após a análise do estado, a proposta da ViaMobilidade foi declarada vencedora em 20 de abril de 2021, com outorga de 890 milhões de reais. O contrato de concessão das linhas 8 e 9 foi assinado em 30 de junho de 2021, e a operação foi transferida para a concessionária em 27 de janeiro de 2022.

Sistema

Tabela

 Os números seguidos pela indicação (*) demonstram valores após a expansão previstas nas linhas 9–Esmeralda e 11–Coral.

(*) em construção

 Serviços Expressos e Auxiliares

Expansão da rede

Atualmente, duas linhas estão em expansão, totalizando cerca de 5 quilômetros em novos trilhos:

Linhas em fase de projeto ou desapropriações

Frota

A frota do Trem Metropolitano de São Paulo conta com trens de 19 séries diferentes, algumas desativadas por serem mais antigas, e outras recém entregues.

Passageiros transportados

Entre 1971-1995

CPTM (1995-2021)
A CPTM assumiu as linhas metropolitanas da CBTU em São Paulo no dia 1 de junho de 1994 e as da Fepasa em fevereiro de 1996. Entre 1994 e 2021 foram transportados:

CPTM e ViaMobilidade (2022)

Ver também
 Expresso Turístico
 Ponte Orca
 Transporte na cidade de São Paulo
 Ferroanel

Ligações externas

Trens suburbanos do Brasil
Transportes públicos da cidade de São Paulo
Ferrovias de São Paulo

Trem Metropolitano de São Paulo


A linguagem da matemática é o sistema usado para comunicar ideias matemáticas. Essa linguagem consiste em uma camada de linguagem cotidiana, termos técnicos e símbolos, convenções gramaticais exclusivas do discurso matemático e tipos específicos de discurso ou fragmentos de linguagem.  Essa linguagem consiste em um substrato de alguma linguagem natural (por exemplo, o português), usando termos técnicos e convenções gramaticais peculiares ao jargão matemático. Também é complementado por uma notação simbólica altamente especializada para fórmulas matemáticas.

Semelhante às linguagens naturais, o discurso que usa a linguagem da matemática pode empregar uma escala de registros. Artigos de pesquisa em periódicos acadêmicos são fontes para discussões teóricas detalhadas sobre ideias a respeito da matemática e suas implicações para a sociedade.

Definições
Algumas definições de linguagem são:

 Um meio sistemático de comunicação pelo uso de sons ou símbolos convencionais
 Um sistema de palavras usado em uma disciplina particular
 Um sistema de códigos abstratos que representam eventos e conceitos antecedentes
 O código que todos nós usamos para nos expressarmos e nos comunicarmos com outras pessoas - Glossário de Termos da Fonoaudiologia
 Um conjunto (finito ou infinito) de sentenças, cada uma finita em comprimento e construída a partir de um conjunto finito de elementos - Noam Chomsky.

Essas definições descrevem a linguagem em termos dos seguintes componentes:

 Um vocabulário de símbolos ou palavras
 Uma gramática que consiste em regras de como esses símbolos podem ser usados
 Uma 'sintaxe' ou estrutura proposicional, que coloca os símbolos em estruturas lineares.
 Um 'discurso' ou 'narrativa', consistindo em cadeias de proposições sintáticas
 Uma comunidade de pessoas que usam e entendem esses símbolos
 Uma gama de significados que podem ser comunicados com esses símbolos

Cada um desses componentes também é encontrado na linguagem da matemática.

Vocabulário
A notação matemática assimilou símbolos de muitos alfabetos diferentes (por exemplo, grego, hebraico, latim) e fontes (por exemplo, cursivo, caligráfico, negrito do quadro-negro). Também inclui símbolos específicos da matemática, como

A notação matemática é fundamental para o poder da matemática moderna. Embora a álgebra de Al-Khwārizmī não usasse tais símbolos, ela resolveu equações usando muito mais regras do que as usadas hoje com notação simbólica e teve grande dificuldade em trabalhar com múltiplas variáveis (que por meio de notação simbólica podem ser simplesmente denotadas como , etc.).  Às vezes, as fórmulas não podem ser compreendidas sem uma explicação escrita ou falada, mas geralmente são suficientes por si mesmas. Em outras ocasiões, eles podem ser difíceis de ler em voz alta ou informações são perdidas na tradução em palavras, como quando vários fatores entre parênteses estão envolvidos ou quando uma estrutura complexa como uma matriz é manipulada.

Como qualquer outra disciplina, a matemática também tem sua própria marca de terminologia técnica. Em alguns casos, uma palavra de uso geral pode ter um significado diferente e específico dentro da matemática (como os casos de "grupo", "anel", "campo", e "fator"). Em outros casos, termos especializados, como "fractal" e "functor", foram criados exclusivamente para uso em matemática.O vocabulário da matemática também possui elementos visuais. Os diagramas são usados informalmente em quadros-negros, bem como mais formalmente em trabalhos publicados. Quando usados apropriadamente, os diagramas exibem informações esquemáticas com mais facilidade. Os diagramas também podem ajudar visualmente e auxiliar em cálculos intuitivos. Às vezes, como em uma prova visual, um diagrama pode até servir como justificativa completa para uma proposição.

A comunidade linguística da matemática
A matemática é usada por matemáticos, que formam uma comunidade global composta por falantes de várias línguas. Ela também é usado por estudantes de matemática. Como a matemática faz parte da educação primária em quase todos os países, quase todas as pessoas instruídas têm alguma exposição à matemática pura. Existem muito poucas dependências ou barreiras culturais na matemática moderna. Existem competições internacionais de matemática, como a Olimpíada Internacional de Matemática, e a cooperação internacional entre matemáticos profissionais é comum.

Ver também

 Fundamentos da matemática
 Lista de linguagens de programação
 Lógica matemática
 Matemática pura
 Matemática aplicada
 Principia mathematica

Leitura adicional

 R. L. E. Schwarzenberger (2000), The Language of Geometry, published in A Mathematical Spectrum Miscellany, Applied Probability Trust.
 Kay O'Halloran (2004) Mathematical Discourse: Language, Symbolism and Visual Images, Continuum
 Charles Wells (2017) Languages of Mathematics from abstractmath.org

Lógica matemática
História da matemática
Filosofia da matemática
Linguagens formais
Comunicação

Linguagem da matemática


Borba za Sanrizuku (三里塚闘争, Sanrizuka tōsō) odnosi se na građanski sukob između japanskih vlasti i poljoprivredne zajednice Sanrizuka, sukob koji se odvijao kao udruženo protivljenje poljoprivrednika, mjesnog stanovništva i ljevičarskih skupina izgradnji međunarodne zračne luke Narita. Borba je potekla iz vladine odluke o izgradnji zračne luke u Sanrizuki bez sudjelovanja ili pristanka većine stanovništva područja.

Borbu je vodila Ujedinjena oporbena liga Sanrizuka-Shibayama protiv izgradnje zračne luke Narita (三里塚山連合空港反対同盟, Sanrizuka-Shibayama Rengo Kūkō Hantai Dōmei) koju su mještani formirali uz pomoć oporbenih stranaka Komunističke partije Japana i Socijaldemokratske stranke. Nakon brojnih neuspjeha u uspostavljanju komunikacije s vladom, skupina je postajala sve radikalnija, a neposredna borba je rezultirala značajnim odgodama u otvaranju zračne luke, kao i smrtnim ishodima s obje strane. U sukobu je odlučnu ulogu igrala i Svejapanska federacija studentskih samoupravnih udruženja (全日本学生自治会総連合, Zen Nihon Gakusei Jichikai Sō Rengō). Zajedno u kolovozu 1966. formiraju Zajednički protuaerodromski savez Sanrizuka-Shibayama.

Na vrhuncu borbe, savez je mobilizirao oko 17 500 ljudi na široko popraćeni prosvjed, na koji je kao odgovor vlada poslala nekoliko tisuća policijskih redara.

Regionalna povijest
Plato Shimōsa, koji pokriva veći dio sjevernog dijela prefekture, stoljećima je bio ključan u domaćoj poljoprivredi. Sela koja su obavljala poljoprivredne radove u regiji od razdoblja Edo nazivana su koson (古村, "staro selo"). Nadležnost carskih birokrata Edo dinastije nije nikada zahvatila naselja regije, što je navodno potaknulo prkos političkoj vlasti kao obilježje područja. Seljački pokreti, sindikati i štrajkovi ovdje su bili uspješniji i mnogobrojniji nego u drugim dijelovima prefekture.

Početkom 20. stoljeća ovo je područje postalo poljoprivredno zemljište carske obitelji poznato pod nazivom Goryō farma (御 料 牧場, goryou bokujō). Goryō farma bila je kulturološki i ekonomski prijeko potrebna lokalnom stanovništvu, a neki su stanovnici tvrdili da je to pridonijelo lokalnom protivljenju zračnoj luci: "Čuvši da će farma Goryō nestati [kao rezultat gradnje], svi su ovdje poludjeli u ljutnji."

1923. godine 2 000 hektara (20 km kvadratnih) farme Goryō su prodani, što je dovelo do razvoja malih naselja tijekom razdoblja Meiji i Taishō. Ovu zemlju obrađivali su bivši samuraji nižeg sloja, sluge samurajskih obitelji i drugi koji su izgubili sredstva za život Meiji restauracije. Poljoprivrednici su kasnije pobijedili u dugoj sudskoj borbi da osiguraju vlastita prava na zemlju od bogatih tokijskih trgovaca koji su držali zemljišne obveznice.

1946. godine, nakon poraza Japana u Drugom svjetskom ratu, veliki dijelovi zemlje u carskom vlasništvu ponovno su rasprodani. Razne grupe ljudi koji su potom naselili ovu zemlju zajednički su nazivani "Novosiromašni" (新窮民 shin-kyuumin). Danonoćno su obavljali teške poljoprivredne poslove te živjeli u slamnatim kolibama bez struje i tekuće vode.

Zbog ove povijesti poljoprivrednici ove regije imali su vrlo snažnu privrženost svojoj zemlji.

Počeci sukoba

Planovi za novu zračnu luku
Šezdesetih godina zahtjevi japanskog zrakoplovstva dramatično su se povećavali njegovim brzim gospodarskim rastom. Predviđalo se da će međunarodna zračna luka u Tokiju (Zračna luka Haneda) dostići svoj kapacitet do 1970. godine. Iz mnogih logističkih razloga proširenje Hanede nije bilo opcija. Umjesto toga, kabinet Ikeda započeo je planiranje druge međunarodne zračne luke, donoseći formalnu odluku vlade 16. studenog 1962. godine.

18. studenog 1965., vladin kabinet napravio je neformalnu odluku za izgradnju zračne luke u Tomisatou, koju je načelnik Kabineta Tomisaburō Hashimoto neočekivano najavio na javnoj presici. Planirano područje zračne luke obuhvaćalo bi polovicu regije Tomisato, a njegova izgradnja značila bi nestanak mnogih poljoprivrednih naselja. Oporbeni pokreti već su se oformili na svakom od potencijalnih gradilišta, poput Protuaerodromskog saveza Tomisato-Yachimata osnovanog 1963. godine. Lokalni poljoprivrednici izrazili su bijes zbog jednostrane odluke vlasti pa su se udružili s oporbenim strankama (Japanskom komunističkom partijom i Socijaldemokratskom partijom Japana). Postojali su i otpori lokalnih javnih tijela koja nisu bila obaviještena o razvoju događaja, što je dovelo do privremene suspenzije odluke vlade.

Premještanje gradilišta u Sanrizuku
Oporbeni pokreti nisu jenjavali, tako da je Satōov kabinet održao tajne pregovore s predsjednikom Liberalne demokratske stranke Shōjirōom Kawashimom, bivšim ministrom prijevoza Tokuji Wakasaom, i gradonačelnikom Prefekture Chiba Taketom Tomonōom. Odlučili su premijestiti izgradnju 4 kilometara sjeveroistočno od prvobitno zamišljenog gradilišta u Tomisatou, na farmu Goryō u Sanrizuki.

22. lipnja 1966. premijer Satō održao je sastanak s gradonačelnikom Tomonōem u vezi plana za Sanrizuku. Ovaj je put odluka donesena nakon koordinacije s dužnosnicima prefekture, ali bez savjetovanja s mještanima. Slijedom toga, stanovnici Sanrizuke i Shibayame ostali su zaprepašteni kada su o odluci saznali iz prijenosa pa je izbio organizirani otpor kao i u Tomisatu. Organizatori otpora u Tomisatou pohitali su u Sanrizuku kako bi ohrabrili frustrirane stanovnike da je otpor moguć.

Organizacija otpora

Stvaranje Protuaerodromskog saveza

U regiji je bilo gotovo jednoglasno protivljenje odluci vlade. U kolovozu 1966. godine osnovan je Zajednički protuaerodromski savez Sanrizuka-Shibayama.

Vlada je na kraju uspjela osigurati zemlju od mnogih stanovnika koji su ustupili iz socijalnih ili financijskih razloga. Da bi pribavila ostalo, vlada je primijenila i tvrde i meke mjere, ali protivljenje se nastavilo. Počevši od kolovoza 1966., Savez je vodio kampanju za kupnju pojedinačnih parcela unutar zadanog gradilišta.

10. listopada, članovi korporacije međunarodne zračne luke Narita zaštićeni s približno 1 500 policijskih redara stigli su instalirati geodetske pilone. Oporba je pokušala blokirati cestu sjedenjem, ali pod izgovorom kršenja prometnih zakona policija ih je nasilno uklonila.

Jačanje otpora
18. kolovoza 1969. održano je ceremonijalno zatvaranje farme Goryō. Sindikat je nazočio u znak protesta, a odjel za mlade uništio je skupštinsku dvoranu, stavljajući njihovog čelnika na nacionalnu policijsku tjeralicu. Policija je postala oštrija prema opoziciji, uhitivši čelnika sindikata Issakua Tomura i trinaest drugih u studenom 1969. zbog okupacije ceste i zaustavljanja buldožera.

S tim sukobima se smatralo da je mirno stjecanje zemlje nemoguće, a korporacija zračne luke koristila je državnu moć kako bi prisilno stekla preostalo potrebno zemljište. 1970. godine provedeno je terensko istraživanje na još neotkupljenom zemljištu. Stanovnici i studenti bacali su fekalije, pesticide i kamenje na agente tvrtke, te su u sukobima s policijom koristili srpove i bambusova koplja. Izgradili su i utvrde, od kojih su neke bile pod zemljom. Dana 22. veljače 1971., vlada je donijela prvu odluku prisilnog otkupa zemljišta, a pristaše oporbe sukobili su se s građevinskim radnicima i policijom. Utvrde su srušene.

16. rujna 1971. donesena je druga takva odluka. Četiri dana kasnije, policija i građevinski radnici stigli su na gradilište kako bi uklonili stariju ženu, Yone Koizumi, i srušili njezinu kuću. Ovaj incident održan je kao primjer državne opresije i postao je simbol daljnjeg pokreta otpora.

U ožujku 1972. savez je izgradio toranj od 60,6 metara na brijegu ispred piste aedroma, koji je onemogućio njezino korištenje. Oporbena aktivnost također je zaustavila izgradnju cjevovoda za mlazno gorivo. Izgradnja aerodroma mogla se nastaviti, ali otvaranje se i dalje odgađalo. Oporbeni savez također je primio udarac masovnim uhićenjima u borbi protiv prisilnog otkupa zemljišta. Broj domaćinstava od 320 je prvo pao na 45, a zatim na 23 do 1976. godine.

Otvaranje zračne luke
U siječnju 1977., kabinet Fukuda proglasio je da će se zračna luka otvoriti unutar godinu dana. 17. travnja oporba je mobilizirala 17 500 ljudi i održala prosvjed protiv zračne luke u parku Sanrizuka.

U svibnju 1977. korporacija je podnijela prefekturnom sudu zahtjev za rušenja kule, koji je prihvaćen. Dana 6 Svibnja 2 100 policajaca steklo je kontrolu nad tornjem i okolicom. Prosvjednici su uklonjeni, a građevina srušena. Nastavili su se sukobi između oporbe i policije, koji su postigli svoj vrhunac 8. svibnja. Jedan prosvjednik zadobio je izravni udarac u glavu bombom suzavca, izgubio svijest i umro dva dana kasnije. Dana 9 svibnja, u napadu koji se smatra osvetom za ovaj incident, preminuo je jedan policajac.

20. svibnja nova zračna luka dovršena je unatoč stalnom protivljenju. Tada je na nedovršenom zemljištu druge faze ostalo 17 poljoprivrednih domaćinstava, od kojih je 15 bilo pod pokroviteljstvom saveza. Druga faza aerodroma dovršena je krajem 2010-ih.

Izvori

Povijest Japana

Borba za Sanrizuku


Giv dig lov til orlov er en dansk undervisningsfilm fra 1993.

Handling
De nye orlovsordninger kan give mange mennesker nye uddannelsesmuligheder, og programmet beskriver de mange muligheder som voksne har for at vide og oplysning til brug i arbejdslivet, i fritidslivet, i samfundslivet og i familielivet. Interviews med voksne der har deltaget i forskellige former for uddannelse. Blandt andet præsenteres "Ørnsøcentret" Silkeborg.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Undervisningsfilm fra Danmark
Danske film fra 1993

Giv dig lov til orlov


El término Shuvayev  puede referirse a:

Personalidades

Aleksandr Shuvayev (1886-1943), militar ruso y soviético.
Dmitri Shuvayev (1854-1937), militar ruso.
Pável Shuvayev (*1977), actor ruso.

Localidades

Shuvayev (Rusia), localidad de Rusia.

Shuvayev


1918 ජුලි මස 18 වන දින උපත ලැබූ දකුණු අප්‍රිකාවේ මුල්ම ස්වදේශික ජනාධිපති නෙල්සන් රොලිහ්ලාහ්ලා මැන්ඩෙලා ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී පූර්ණ නියෝජනයක් සහිත ඡන්දයකින් තේරී පත් වුණු මුල්ම ජනාධිපතිවරයා විය. ජනාධිපති ධූරයට පත්වීමට ප්‍රථම මැන්ඩෙලා දකුණු අප්‍රිකාවේ වර්ණ භේදයට එරෙහිව කටයුතු කළ අතර අප්‍රිකානු ජාතික කොන්ග්‍රසයේ නායකයා මෙන්ම එහි සන්නාහ සන්නද්ධ දේශපාලනඥයකු ලෙස කටයුතු කරන ලදී. 27 වසරක සිර දඬුවමක් විඳි මොහු ඉන් වැඩි කාලයක් රොබින් දූපතේ ගත කරන ලදී. විවිධ අපරාධවලට සම්බන්ධ වීම හා දේපල අලාභ හානි කිරීම යන කරුණු සිරගත වීමට බලපෑ අතර වර්ණ භේදයට එරෙහිව පෙරමුණ ගෙන කටයුතු කිරීම ද ඊට බෙහෙවින් බලපෑ කරුණක් විය.

දකුණු අප්‍රිකාවේ මෙන්ම ජාත්‍යන්තරයේ ද වර්ණ භේදයට එරෙහි විරුද්ධවාදීන් අතර මැන්ඩෙලා ස්වාධීනත්වයේ හා සමානාත්මභාවයේ සංකේතයක් බඳු විය. නමුදු එවකට පැවති රජය විසින් ඔහුව බොහෝ‍සේ විවේචනයට භාජනය කරන ලදී. ANC ය විසින් මැන්ඩෙලා ඇතුළු පිරිස කොමියුනිස්ට්වාදීන් හා ත්‍රස්තවාදීන් ලෙස හංවඩු ගැසූ අතර ඇමරිකාව තවමත් හඳුන්වනුයේ ත්‍රස්තවාදියෙකු සේය.

1990, පෙබරවාරි මස 11 වන දින සිරෙන් නිදහස් වීමත් සමඟම මැන්ඩෙලා සමඟි සන්ධාන‍වීමට හා සාකච්ඡා මාර්ගයට පිවිසීමේ ප්‍රතිපත්තියට අවතීර්ණ විය. දකුණු අප්‍රිකාවේ බහු ජාතීය ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදයේ වෙනසක් ඇති කිරීමට එය ඉවහල් වන බව ඔහුගේ විශ්වාසය විය. වර්ණභේද යටතේ අවසාන දක්වාම මැන්ඩෙලා අතීත විරුද්ධවාදීන්ගේ පවා පැසසුමට පුළුල් ලෙස භාජනය විය.

දශක හතරක් පුරාවට සම්මාන සියයකට අධික ප්‍රමාණයකින් පිදුම් ලැබූ මොහ‍ු 1993 වසරේ නොබෙල් සාම ත්‍යාගයට හිමිකම් කීමට තරම් වාසනාවන්ත විය. එපමණක් නොව වර්තමානයේ නෙල්සන් මැන්ඩෙලාව හඳුන්වනු ලබන්නේ කාලෝචිත මාතෘකා වෙනුවෙන් තම කටහඬ හා අදහස් පුබුදු කළ ශ්‍රේෂ්ට දේශපාලනඥයෙකු වශයෙනි. දකුණු අප්‍රිකාවේ මැන්ඩෙලාගේ වංශයේ වැඩිහිටියන් විසින් මැන්ඩෙලාට තිළිණ කළ ගරු නම්බුනාමය "මැඩිබා" නම් වේ. එකී නාමය නෙල්සන් මැන්ඩෙලා යන නාමයන් සමඟ අපූරුවට පෑහිණි.

මහත්මා ගාන්ධි යනු මැන්ඩෙලාගේ ජීවිතයේ පරමාදර්ශය කොට ගත් විශිෂ්ට චරිතයකි. මැන්ඩෙලා එකී චරිතය තම ජීවතයට නව අදහස් හා හැඟීම් ජාතික කරවීමට සමත් වූ වටිනා සම්පතක් ලෙසින් සලකනු ලබයි. එමෙන්ම මහත්මා ගාන්ධිතුමාගේ අවිනිසොවාදී දර්ශනයත්, විරුද්ධ පාර්ශවයන් කෙරෙහි ගෞරවයෙන් කටයුතු කිරීමේ හැකියාවක් මැන්ඩෙලා විසින් ස්වකීය ජීවිතයට ද ඈඳා ගත් යහපත් ගුණාංග වේ.

සිරගතව සිටි කාලය

රොබෙනිගලෑන්ඩ් දූපතේ දිවිය: 1962 - 1982

මරණය සහ අවමගුල

දිගු කලක් පැවති ශ්වසන ආසාදනයකින් ගැහැට විඳීමෙන් පසුව, 2013 දෙසැම්බර් 5 දිනදී වයස අවුරුදු 95 ක් ආයු වැළඳීමෙන් පසුව මැන්ඩෙලා මිය ගියේය. ඔහුගේ පවුලේ සාමාජීකයන් ඔහු වට කර සිටියදී, 20:50 දේශීය වේලාව (UTC+2) පමණ වත්ම,  ජොහැන්නස්බර්ග්හී, හවුටන් හිදී, හේ මිය ගියේය.  ජනාධිපති ජේකබ් සූමා රූපවාහිනියේ පෙනී සිටිමින් ඔහුගේ මරණය ප්‍රකාශයට පත් කළේය.

2013 දෙසැම්බර් 6 දිනදී, ජනාධිපති සූමා විසින් දින දහයක ජාතික ශෝක කාල පරිච්ඡේදයක් ප්‍රකාශයට පත් කෙරුණු අතර, ප්‍රධාන අවමංගල්‍යෝත්සවය ජොහැන්නස්බර්ග්හී  එෆ්එන්බී ක්‍රීඩාංගනයේදී 2013 දෙසැම්බර් 10 දිනදී පැවැත්විණි. 2013 දෙසැම්බර් 8 දින, ජාතික යාච්ඤා සහ ආවර්ජනාවේ දිනයක් ලෙසින් හෙතෙම ප්‍රකාශයට පත් කළේය. ප්‍රිටෝරියාහී යූනියන් බිල්ඩිංස් තුල දෙසැම්බර්  11–13 දක්වා මැන්ඩෙලාගේ දේහය   රාජ්‍ය ගෞරව සහිතව තැන්පත් කර තැබූ අතර 2013 දෙසැම්බර් 15 දිනදී රාජ්‍ය අවමංගල්‍යයක් කූනු, දකුණු අප්‍රිකාව හිදී පැවැත්විණි. .

ආශ්‍රිත

අධෝසටහන්

මාක්ස්වාදී කතුවරු

නෙල්සන් මැන්ඩෙලා


Sho Tanaka (født 21. november 1994) er en japansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Sho Tanaka


هاينريخ روهرير   هو عالم فيزيائي سويسري حاز على جائزة نوبل للفيزياء عام 1986 بالمشاركة مع العالمين الألمانيين إرنست روسكا و جيرد بينيج عن اختراعهم المجهر الإلكتروني الماسح STM.

ولد هاينريخ روهرير في 6 يونيو 1933.

روابط خارجية

مراجع

زملاء آي بي إم
أعضاء أجانب في الأكاديمية الروسية للعلوم
أعضاء أجانب في الأكاديمية الوطنية الأمريكية للعلوم
أعضاء الأكاديمية الصينية
بروتستانت سويسريون
حائزون على جائزة الملك فيصل العالمية في العلوم
حائزون على جائزة نوبل في الفيزياء
حائزون على وسام إليوت كريسون
خريجو المعهد الفدرالي للتكنولوجيا في زيوريخ
سويسريون حازوا جائزة الملك فيصل العالمية
سويسريون حازوا جائزة نوبل
علماء الفيزياء التجريبية
فيزيائيون سويسريون
مجهريون
مواليد 1351 هـ
مواليد 1933
مواليد في بيوشس سانت غالن (سويسرا)
موظفو آي بي إم
وفيات 2013
وفيات في فولراو

هاينريخ روهرير


Heysel Faciası, 29 Mayıs 1985 günü Brüksel'de oynanacak olan Juventus ile Liverpool arasındaki Avrupa Şampiyon Kulüpler Kupası final maçının başlamasından önce Liverpool taraftarlarının İtalyanlara saldırması ve çıkan panik sonucu bir duvarın çökmesi ve taraftarların tel örgülere sıkışması sebebiyle 32 İtalyan, 4 Belçikalı, 2 Fransız ve 1 Kuzey İrlandalı taraftarın öldüğü olaylara verilen isim.

Maç öncesi Brüksel sokaklarında özellikle İngiliz holiganların başını çektiği olaylarda pek çok kavga olmuştur. Maç başlamadan kısa süre önce, arada güvenlik bariyeri olmadığı için holiganlar İtalyanların bulunduğu bölüme saldırmış ancak kendilerini korumak isteyen İtalyanların kaçış noktasındaki büyük duvar taraftarların kaçışını engellemiştir. Çıkan arbedede 39 kişi ölmüştür.

Olayları öğrenen futbolculardan Liverpool'lu Mark Lawrenson, Alan Hansen ve Kenny Dalglish sahaya çıkmak istemediğini söyleyince, devreye giren UEFA ve kulüp yetkilileri maçın oynanacağını söyleyerek oyuncuların sahaya çıkmalarını sağlamıştır.

Bu çapta bir olaya rağmen final maçı boş tribünler önünde oynanmış; Juventus Michel Platini'nin penaltıdan attığı golle 1-0 kazanarak kupayı kazanmıştır. Yıllar sonra Heysel faciasını değerlendiren Alan Hansen, "O geceden hafızamda bir şey kalmadı. Olayların şokuyla nasıl mücadele ettiğimizi bile bilmiyorum" yorumunu yapmıştır.

Olaylar nedeniyle Avrupa Futbol Federasyonları Birliği 'nin, Liverpool'a vereceği cezayı az bulan Margaret Thatcher, "Bu hayvanların cezasını ben vereceğim" demiş ve ülkesinin Avrupa kupalarından 5 yıl men edilmesini göze almıştı

Olaydan 2 gün sonra Thatcher, Liverpool'un Avrupa kupalarından süresiz men edilmesini istemiş, UEFA ise bu cezayı 5 yıla düşürmüştü. İngiliz Başbakan, UEFA 5 yıllık men cezasını da uygulamazsa, İngiltere'nin, Uluslararası Futbol Federasyonları Birliği (FIFA) ve UEFA'ya üyeliğini fesh edeceğini belirtmişti.

Olaylar sonrası Brüksel'deki Heysel Stadyumu'nun ismi, 'Kral Baudouin' olarak değiştirilmiştir.

Maçın özeti
 Tarih: 29 Mayıs 1985
 Stad: Heysel (Brüksel, Belçika)
 Seyirci: 58 bin (Faciadan önce)
 Hakem: Andre Daina (İsviçre)
 Juventus: Tacconi; Favero, Cabrini, Brio, Scirea; Bonini, Platini, Tardelli; Briaschi (Prandelli), Rossi (Vignola), Boniek
 Teknik Direktör: Giovanni Trapattoni
Liverpool: Grobbelaar; Neal, Beglin, Lawrenson (Gillespie), Hansen; Nicol, Dalglish, Whelan, Wark; Rush, Walsh (Johnson)
 Teknik Direktör: Joe Fagan
 Gol: Michel Platini (Dk. 56-pen.)

Olaylarda ölenler

1985'teki afetler
Belçika'daki afetler
Liverpool FC
Juventus FC
Stadyum faciaları
Futbol holiganlığı

Heysel Faciası


Indijski ustanak 1857. godine bio je velik, ali na kraju neuspješan ustanak u Indiji koji je trajao od 1857. – 1858. protiv vladavine Britanske istočnoindijske kompanije, koja je u ime Britanskog Carstva djelovala kao suverena sila.

Pobuna je započela 10. svibnja 1857. u obliku pobune sepoja kompanijine vojske u garnizonskom gradu Meerutu, 64 km sjeveroistočno od Delhija (sada Stari Delhi). Sepoji su bili vojnici britanskih kolonijalnih postrojba u Indiji. Pobuna je zatim eruptirala u druge pobune i civilne pobune, uglavnom u gornjem dijelu doline Gangesa i središnjoj Indiji, iako je bilo nemira i dalje na sjeveru i istoku. Ova pobuna predstavljala je značajnu prijetnju britanskoj moći u tom području i bila je suzbijena tek nakon poraza pobunjenika u Gwalioru 20. lipnja 1858. godine. Dana 1. studenoga 1858. Britanci su odobrili amnestiju svim pobunjenicima koji nisu umiješani u ubojstva, iako nisu objavili da su neprijateljstva službeno završena sve do 8. srpnja 1859. Pobuna je poznata pod mnogim imenima, uključujući Sepojska pobuna, Indijska pobuna, Velika pobuna, Pobuna iz 1857. godine, Indijski ustanak i Prvi rat za nezavisnost.

Indijska pobuna nastala je kao rezultat niza čimbenika uključujući: invazivne socijalne reforme britanskoga stila, zbog oštrih poreza na zemljište, sveukupnoga tretman nekih bogatih vlasnika zemljišta i prinčeva, kao i skepticizma prema poboljšanjima koje je donijela britanska vladavina. Mnogi Indijci podigli su se protiv Britanaca; međutim, mnogi su se također borili za Britance, a većina se i dalje naizgled ponašala u skladu s britanskom upravom. Nasilje koje je ponekad manifestiralo izuzetnu okrutnost bilo je s obje strane, nad britanskim oficirima i civilima, uključujući žene i djecu, od strane pobunjenika, i nad pobunjenicima i njihovim pristalicama, uključujući ponekad čitava sela, britanskim represalijama; gradovi Delhi i Lucknow razoreni su u borbama i zbog britanske odmazde.

Ubijeno je između 6000 od 40.000 Britanaca te čak 800.000 Indijaca, a možda i više, kako zbog pobune, tako i zbog gladi i epidemija bolesti, sudeći po procjenama stanovništva iz 1857. i indijskom popisu iz 1871. godine.

Izvori

Povijest Indije

Indijski ustanak 1857.


عائلة السي مربوح سلسلة مغربية كوميدية من إنتاج القناة الأولى سنة 2001 للمخرج حسن الواحدي تناقش مجموعة من القضايا الاجتماعية بشكل ساخر، حول عائلة متكونة من الأب والأم وإبنين رفقة أخ رب البيت وأبوه وتحدث عدة مواقف كوميدية بينهم.

وصلات خارجية

مسلسلات تلفزيونية بدأ عرضها في 2001
مسلسلات تلفزيونية مغربية

عائلة السي مربوح


Gökkuşağı bayrağı, bir gökkuşağının renklerinde olan şeritler içeren rengârenk bir bayraktır. Birçok gökkuşağı bayrağının tasarımı "geleneksel" (kırmızı, turuncu, sarı, yeşil, mavi, çivit mavisi ve menekşe) renk düzenini takip etmektedir.

Gökkuşağı bayraklarının kullanımı çok eski bir gelenektir; dünya çapında birçok kültürde çeşitlilik, içericilik, umut ve arzunun bir simgesi olarak gösteriliyor.

Günümüzde birbiriyle bağlantısı olmayan bir sürü gökküşağı bayrağı kullanılmaktadır. Bunların belki en çok bilinen örneklerinden gay pride'i simgeleyen "gurur bayrağı"dır. Barış bayrağı da özellikle İtalya'da çok yaygın ve kooperatif bayrağı, uluslararası dayanışmayı simgeliyor.

Gökkuşağı bayrağı, İnka İmparatorluğu'nun mirasını ve And halkı hareketlerini temsil etmek için de Andlılar tarafından kullanılır.

Şu andaki gökkuşağı bayrağıAltı çizgili (1979–hâlen)

Yedi çizgili (1978–1979)

Sekiz çizgili (1978)

Tarihçe

Gökkuşağı bayrağının eşcinsel toplum tarafından ilk kullanımı 1978 yılında San Francisco Gay ve Lezbiyen Özgürlük Günü Yürüyüşü sırasında oldu. Hippi hareketlerinni zenci yurttaşlık hareketlerinni simgeselliğinden esinlenen San Franciscolu sanatçı Gilbert Baker, eşcinseller tarafından her yıl kullanılabilecek bir simge arayışı içinde gökkuşağı bayrağını tasarladı. Baker ve 30 gönüllü, yürüyüş için iki dev prototip bayrağı elle dikip boyadılar. Bayrakların her biri farklı renkte olmak üzere sekiz şeridi vardı ve her bir renk eşcinsel toplumun farklı bir bileşenini temsil ediyordu: kırmızı yaşamı, turuncu iyileşmeyi ve gelişmeyi, sarı güneşi, yeşil doğayı, çivit mavisi uyumu, mor maneviyatı, cam göbeği sanatı ve cart pembe cinselliği.

Bir sonraki yıl Baker, 1979 yılındaki yürüyüşte kullanılmak üzere seri üretimi için San Francisco Paramount Bayrak Şirketi'ne başvurdu. Üretimdeki bazı kısıtlamalar yüzünden (cart pembe boyanın piyasada fazla bulunmaması gibi) pembe ve cam göbeği tasarımdan çıkarıldı. Altı renkli bu yeni tasarım, San Francisco'dan diğer kentlere de sıçrada ve kısa süre içinde eşcinsel bilincin ve çeşitliliğin dünyaca tanınan simgesi haline geldi. Hatta, Uluslararası Bayrak Yapımcıları Kongresi tarafından da resmen tanındı. 1994 yılında, 9 metre eninde 1,5 kilometre boyunda devasa bir gökkuşağı bayrağı New York Stonewall 25. yürüyüşünde 10 bin kişi tarafından taşındı.

Gökkuşağı bayrağı benzeri simgelerin yaratılmasına da yol açtı: özgürlük yüzükleri ve iğneler gibi. Bayrağın birçok farklı uyarlaması da yapıldı. Bunlar arasında ABD bayrağını andıran yıldızlı bir uyarlama ve diğer eşcinsel simgelerin eklendiği çeşitli tasarımlar sayılabilir.

Galeri

Ayrıca bakınız

 LGBT
 AIDS'e Karşı Zafer Bayrağı
 Lezbiyen
 Gey
 Biseksüel
 Transseksüel

Barış sembolleri

Gökkuşağı bayrağı


දියතලාව (), ශ්‍රී ලංකාවේ පිහිටි නගරය කි.

දියතලාව
ශ්‍රී ලංකාව

දියතලාව


السلطنة الفضلية هي إحدى «السلطنات الملكية والإمارات التسعة» التي وقعت اتفاقات حماية مع الإمبراطورية البريطانية وفي أوائل القرن 20 لتصبح جزءاً من محمية عدن البريطانية. وقد أصبحت السلطنة عضواً مؤسساً لاتحاد الإمارات الجنوب العربي عام 1959 الذي خلفه اتحاد الجنوب العربي في عام 1963.

تاريخ

كانت مدينة شقرة الواقعة على ساحل خليج عدن عاصمة سلطنة الفضلي ثم تغيرت إلى زنجبار وتقع حوالي 60 كيلومتراً إلى الشرق من عدن. آخر سلاطين سلطنة الفضلي هو ناصر بن عبد الله بن حسين بن أحمد الفضلي (توفي في 7 يناير 2009).
ومن أبرز تاريخ السلطنة الفضلية تاريخ سلطنة الفضلي في أبين للسلطان أحمد بن عبد الله الفضلي. وقد كان المذكور رأس السلطنة الفضلية لآل فضل في بلاد الفضلي. ومن الجدير ذكره ان السلطان أحمد بن عبد الله قاوم الاستعمار البريطاني في شقرة وعدن مما أدى إلى قصف بريطانيا لمنطقته.

أنظمة ملكية سابقة في آسيا
اتحاد الجنوب العربي
اتحاد إمارات الجنوب العربي 1959-1963
تأسيسات القرن 19 في اليمن
دول سابقة
دول في محمية عدن
دول وأقاليم انحلت في 1967
دول وأقاليم أسست في القرن 15
دول وأقاليم أسست في القرن 17
دول يمنية بعد الإسلام
سلطنات
سلطنات سابقة

سلطنة الفضلي


Spirit the Earth Aflame treći je studijski album irskog black/folk metal sastava Primordial. Diskografska kuća Hammerheart Records objavila ga je 22. svibnja 2000. godine.

Pozadina
Nakon objave EP-a The Burning Season Primordial je 1999. otišao na turneju po Belgiji i Nizozemskoj s grupama Hades Almighty i Mayhem, a potom je u Portugalu i Španjolskoj nastupao sa skupinama Sacred Sin i Masque of Innocence. Krajem te godine sastav je počeo raditi na novim pjesmama te je u siječnju 2000. godine otišao u studio. Spirit the Earth Aflame objavljen je na CD-u, gramofonskoj ploči i u ograničenoj digipak inačici. Za desetu je obljetnicu izlaska albuma Metal Blade Records objavio remasteriranu inačicu uratka s bonus CD-om.

Glazbeni stil
Spirit the Earth Aflame nastavlja u glazbenom stilu predstavljenom na prethodnom uratku, The Burning Seasonu, odnosno miješa elemente pagan metala, black metala, folk metala i doom metala. Istaknuto mjesto zauzimaju raznoliki vokali A. A. Nemtheange i žestoki rifovi Ciárana MacUiliama. Skladbe su melankolične, himnične i melodične, uglavnom dugo traju i umjerenog su tempa. "The Cruel Sea" utemeljena je na tradicionalnoj irskoj pjesmi, dok se u tekstu za "The Soul Must Sleep" pojavio izvadak iz romana Mučnina Jean-Paula Sartrea.

Recenzije
Album je dobio pozitivne kritike. Andreas Holz iz Vampstera kritizirao je manjak upečatljivih melodija, no izjavio je da Spirit the Earth Aflame stvara posebnu "svečanu i melankoličnu atmosferu". Alex Henderson iz AllMusica uratku je dodijelio četiri zvjezdice od njih pet i pohvalio njegov glazbeni stil, složenost i agresivnost. Časopis Rock Hard dao mu je devet od deset bodova, nazvao ga je "remek-djelom" i izjavio da je to "izvanredan, predivan CD koji će biti zanimljiv svakome tko uživa u duševnom, himničnom metalu".

Popis pjesama

Osoblje

Primordial
A. A. Nemtheanga – vokali, umjetnički direktor
C. MacUiliam – gitara
P. MacGawlaigh – bas-gitara
S. O'Laoghaire – bubnjevi

Ostalo osoblje
Mags – produkcija, tonska obrada
Sean Ronan – pomoćni tonac
Simon Berserker – naslovnica

Izvori

Albumi iz 2000.
Primordialovi albumi

Spirit the Earth Aflame


El árbol de los Linden (The Linden Tree) es una obra de teatro en dos actos y cuatro escenas del dramaturgo británico J. B. Priestley; fue estrenada en 1947.

Argumento

La familia Linden afronta el problema de la jubilación del patriarca, el Profesor Linden, un hombre que ha dedicado toda su vida a la docencia. Su esposa estima que, una vez desprovisto de su trabajo, podrán abandonar la pequeña ciudad de provincias en la que han vivido tantos años. Solo la hija pequeña de la pareja apoya al padre en su resistencia a la jubilación.

Representaciones

La obra se estrenó en el Lyceum Theatre de Sheffield el 23 de junio de 1947, encabezando Lewis Casson y Sybil Thorndike, bajo dirección de Michael McOwen. Un año después, el 2 de marzo de 1948 se estrenó en Broadway, con actucación principal de Boris Karloff.

En España, fue ofrecida por TVE en la emisión del 23 de octubre de 1963 de Primera fila, con Manuel Dicenta, Fernando Delgado, Tina Sáinz, María Massip y Vicente Haro. Siete años después, la misma cadena rodó una nueva versión, dirigida por Pedro Amalio López, y se emitió el 9 de julio de 1970 en Estudio 1; fue interpretada por Antonio Casas, María José Goyanes, Mercedes Prendes, Fernando Guillén, Lola Herrera y Yolanda Ríos.

Notas

Enlaces externos

 PRIESTLEY, J. B.: El árbol de los Linden (The Linden Tree).
 Representación ofrecida por TVE en la emisión del 9 de julio de 1970 de Estudio 1.
 Otra copia.
 Representación de radioteatro de la BBC Manchester de 1977, con las voces de Geoffrey Banks (el Profesor Linden) y Kathleen Helme (Isabel Linden), entre otras; en inglés.
 Copia recogida en el Internet Archive; en el lado de la derecha, hay enlaces para obtener la grabación en varios formatos de audio.

 Ficha de la producción en Broadway.

 COOK, Judith: Priestley. 1999.

 GALE, Maggie Barbara: J. B. Priestley. 2008.

Obras de teatro de 1947
Obras de teatro de J.B. Priestley
Obras de teatro ambientadas en el siglo XX
Obras de teatro ambientadas en el Reino Unido
Obras de teatro adaptadas a la televisión

El árbol de los Linden


Bourail es una comuna de la Provincia Sur de Nueva Caledonia, un territorio de ultramar de Francia en el océano Pacífico.

Historia
En 1868 fue fundada una base militar en la llanura fértil donde se ubica Bourail. En 1870 se construyó una fábrica de azúcar y una granja escuela donde los penados podían aprender los principios de la agricultura después del cumplimento de la pena. La comuna de Bourail fue fundada en 1886.

Clima

Arquitectura y cultura

La ciudad de Bourail cuenta con un museo fundado en 1986 que se halla en un edificio construido en 1870. En la Plaza Mayor se puede visitar la iglesia construida en 1877.

La alcaldía se halla un edificio histórico construido a principios del . Se encuentran algunas casas edificadas en un estilo colonial típico en la calle principal.

Ciudades hermanas
  Waimate, Nueva Zelanda

Véase también
 Anexo:Comunas de Nueva Caledonia

Referencias

Enlaces externos

Comunas de Nueva Caledonia

Bourail


La diaspora ukrainienne en France se compose d'Ukrainiens et de leurs descendants vivant en France. Elle commence avec les pogroms de la fin du tsarisme et la révolution de 1905 dans l'Empire russe et se poursuit au cours du . En 2021,  ont un titre de séjour et, selon Borys Gudziak, la communauté ukrainienne compte entre  et , dont  en Île-de-France.

Historique

Les premiers émigrés ukrainiens apparaissent en France avec les pogroms de la fin du tsarisme et la révolution de 1905 dans l'Empire russe. Puis elle s'accélère dans l'entre-deux guerres. Mais les émigrés russes et les émigrés ukrainiens sont confondus, aussi le nombre de ces derniers n'est pas déterminé.

Après la guerre d'indépendance ukrainienne entre 1917 et 1922 et l'instauration de la République socialiste soviétique d'Ukraine (1922-1991), une nouvelle vague d'émigrés ukrainiens s'installent en France. Elle est composée notamment d'anciens militaires et de militants politiques comme Symon Petlioura ou l'anarchiste Nestor Makhno. Celui-ci s'installe à Paris en 1925, où il travaille comme ouvrier chez Renault à Boulogne-Billancourt.

Dans les années 2000, le nombre d'émigrés ukrainiens en France est, selon l'INSEE, en progression constante avec  émigrés en 2007,  en 2012 et  en 2017. En 2021, l'Office français de protection des réfugiés et apatrides a reçu une demande d'asile en France de la part de . Selon Borys Gudziak, évêque de l'église gréco-catholique ukrainienne de Paris de 2012 à 2019, la communauté ukrainienne en France compte, en 2021, entre  et , dont  en Île-de-France. La moitié d'entre eux seraient sans papier. En 2021,  ont un titre de séjour en France.

Lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022, le ministre de l'Intérieur, Gérald Darmanin,  indique : . Comme pour l'ensemble de l'Union européenne, il ne sera pas donné l'asile aux Ukrainiens mais une protection temporaire car ils ont vocation à revenir en Ukraine une fois la paix revenue.

En 2022, à la suite de l'invasion russe de l'Ukraine,   se réfugient en France. Selon la Cour des comptes, la France a engagé 634 millions d'euros pour organiser cet accueil.

Paris
À Paris, outre l'ambassade, parmi les lieux importants de la diaspora figurent la cathédrale Saint-Vladimir-le-Grand et le square Taras-Chevtchenko adjacent ( arrondissement).

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Relations entre la France et l'Ukraine
 Ambassade d'Ukraine en France
 Crise des réfugiés ukrainiens de 2022

Bibliographie
 Les Ukrainiens en France : mémoires éparpillées de Dupont-Melnyczenko et Jean-Bernard, éditions Autrement, 2007.

Ukraine

Diaspora ukrainienne en France


Wilmington es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Dartford, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Wilmington tiene una superficie de 6,77 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Wilmington tenía 6878 habitantes (47,69% varones, 52,31% mujeres) y una densidad de población de 1015,95 hab/km². El 17,97% eran menores de 16 años, el 71,65% tenían entre 16 y 74 y el 10,38% eran mayores de 74. La media de edad era de 43,33 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 20,38% estaban solteros, el 63,56% casados y el 16,06% divorciados o viudos.

El 95,94% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,37% de la población, mientras que el 2,69% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 96,96% eran blancos, el 0,71% mestizos, el 1,61% asiáticos, el 0,29% negros, el 0,31% chinos y el 0,07% de cualquier otro. El cristianismo era profesado por el 78,48%, el budismo por el 0,17%, el hinduismo por el 0,57%, el judaísmo por el 0,07%, el islam por el 0,55%, el sijismo por el 0,52% y cualquier otra religión por el 0,25%. El 11,79% no eran religiosos y el 7,59% no marcaron ninguna opción en el censo.

3160 habitantes eran económicamente activos, 3082 de ellos (97,53%) empleados y 78 (2,47%) desempleados. Había 2792 hogares con residentes, 64 vacíos y 5 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Wilmington (Kent)


Documentation No 1 The Line The Light er en film instrueret af Rikke Rørbech, Elle-Mie Ejdrup Hansen.

Handling
Beskrivelse af Pilotprojekt ved Thyborøn 4. maj 1993 - laserlyset afprøves. Forarbejde til fredsskulptur 95. Lyset - Linien fra Skagen til Sild 4. maj 1995, fredens 50 års fødselsdag.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1993

Dokumentarfilm fra Danmark

Documentation No 1 The Line The Light


Le général Souleymane Kelefa Diallo, né le  et mort le , était chef d'état-major de l'armée guinéenne.

Membre du CNDD, il est l'une des victimes du crash d'avion le 11 février 2013 au Liberia.

Biographie
Kelefa Diallo est le fils de Elhadj Kelefa Diallo et de Fatoumata Diakité. Il était diplômé de l'Université Gamal Abdel Nasser de Conakry et de l'école militaire à Thiès, au Sénégal.

Décès accidentel
Souleymane Kelefa Diallo et plusieurs responsables militaires ont été tués le 11 février 2013, lorsque leur CASA 235 s'est écrasé près de la ville de Charles-ville, près de Harbel, au Libéria, à environ 8 kilomètres de l'aéroport international Roberts.

Hommages
Leurs obsèques, ont eu lieu au Palais du Peuple, il a été décoré par le Président Alpha Condé.

Le 8 décembre 2021, une stèle est érigée en leur mémoire sur les lieux du crash, en présence du ministre délègue a la défense nationale le général Aboubacar Sidiki Camara.

Références

Général guinéen
Naissance en décembre 1959
Décès en février 2013
Décès au Liberia
Décès à 53 ans
Mort dans un accident aérien

Kelefa Diallo


El Marston Moor fue una fragata de 52 cañones de clase Speaker de tercera clase construida para la marina de guerra de la Mancomunidad de Inglaterra en Blackwall Yard, y se lanzó en 1654.

Después de la restauración en 1660, fue rebautizado como HMS York. En 1677 su armamento fue aumentado a 60 cañones. El York naufragó en 1703.

Referencias

Fuente
<div class="references-small" style="-moz-column-count:1; column-count:1;">

York (1654)

HMS York (1654)


Die kolumbianische Davis-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft Kolumbiens. Der Davis Cup ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Herren-Tennis, analog zum Fed Cup bei den Damen.

Geschichte
Seit 1959 nimmt Kolumbien am Davis Cup teil. Das beste Ergebnis erzielte die Mannschaft im Jahr 2010, als die Play-offs für die Weltgruppe erreicht wurden. Dort unterlag man jedoch den US-Amerikanern mit 1:3. Erfolgreichster Spieler ist Mauricio Hadad mit 35 Siegen, Rekordspieler Miguel Tobón mit 23 Teilnahmen innerhalb von 12 Jahren.

Aktuelles Team
Folgende Spieler traten bislang im Davis Cup 2012 für ihr Land an:
 Santiago Giraldo
 Juan Sebastián Cabal
 Robert Farah

Siehe auch
Kolumbianische Fed-Cup-Mannschaft

Weblinks

Davis-Cup-Mannschaft
Daviscupmannschaft
Daviscup

Kolumbianische Davis-Cup-Mannschaft


An Epidendrum francisci in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Chocce, Hágsater ngan M.E.Acuña. An Epidendrum francisci in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum francisci


Begierde steht für:

 Begierde, psychischer Antrieb, Begehren

Werktitel:
 Begierde (1951), deutsches Filmdrama von Karl Georg Külb
 Begierde (1983), britischer Horrorfilm von Tony Scott
 Begierde – The Hunger, internationale Horror-Anthologie-Fernsehserie (1997)
 Spuren des Bösen: Begierde, deutsch-österreichischer Fernsehfilm (2017)

Siehe auch:

Begierde (Begriffsklärung)


1.B HVL za 2021. je šesnaesto izdanje 1.B vaterpolske lige, drugog stupnja hrvatskog prvenstva u vaterpolu, te je igrana u proljetnom dijelu sezone 2020./21.
Sudjelovalo je 8 klubova, a prvak je postao "Bellevue" iz Dubrovnik.

Sustav natjecanja
Zbog posljedice pandemije COVID-19 u svijetu i Hrvatskoj, liga je igrana u dva turnira u ožujku i travnju 2014.
Turniri su se igrali da su klubovi podijeljeni u dvije skupine, te potom raigravali za plasman.
Po ostvarenom plasmanu na svakom turniru su klubovi dobijali bodove (8 bodova za 1. mjesto, 7 za druga, pa do 2. boda za 7. mjesto).
Na prvom je turniru je nastupilo 7 klubova, a na drugom turniru je nastupio i "Jadran" iz Kostrene, kojem nisu dodijeljeni bodovi.

Sudionici

 Bellevue - Dubrovnik
 Delfin - Rovinj
 Gusar - Mlini
 Jadran - Kostrena
 Osijek - Osijek
 Pula - Pula
 Siscia - Sisak
 Zagreb - Zagreb

Rezultati

Prvi turnir
Igrano u Splitu na bazenima "Poljud" od 11. do 14. ožujka 2021. godine.

 Skupina A

 Skupina B

 Poredak Prvog turnira

Drugi turnir
Igrano u Zadru na bazenu "Višnjik" od 15. do 18. travnja 2021. godine.

 Skupina A

 Skupina B

 Poredak Drugog turnira

Konačan poredak

Najbolji strijelci
Strijelci 20 i više golova u sezoni 2021.

Povezani članci
 1. B vaterpolska liga
 1. HVL 2020./21.

Vanjske poveznice
 hvs.hr - Hrvatski vaterpolski savez

Izvori

 hvs.hr, Seniori 2020/21 / Prvenstvo Hrvatske 1B liga, pristupljeno 6. studenog 2022.
 hvs.hr, Seniori 2020/21 / Prvenstvo Hrvatske 1B liga / Poredak, pristupljeno 6. studenog 2022.

2021

1. B HVL 2021.


Laurent Bezeau er en fransk cheftræner, som træner den fransk storklub Brest Bretagne Handball's kvindehold. Han har tidligere været træner for Tunesiens kvindehåndboldlandshold..

Eksterne henvisninger

Håndboldtrænere fra Frankrig

Laurent Bezeau


Das ATP Brighton (offiziell Samsung Open, zuvor Bournemouth International) war ein Herren-Tennis-Turnier, das von 1996 bis 2000 ausgetragen wurde. Das Turnier fand nur in seinem letzten Jahr in Brighton statt, zuvor wurde es in Bournemouth ausgetragen. Mit dem Umzug nach Brighton fand auch ein Belagswechsel statt: während in Bournemouth im Freien auf Sandplätzen gespielt wurde, war die Veranstaltung in Brighton ein in der Halle gespieltes Hartplatzturnier.

Mit jeweils zwei Siegen sind der Spanier Félix Mantilla im Einzel und der US-Amerikaner Jeff Tarango im Doppel die einzigen mehrfachen Titelträger.

Siegerliste

Einzel

Doppel

Weblinks
 ATP-Turnierprofil (englisch)

Brighton

ATP Brighton


Sphären steht für
 die Himmelssphären des antiken Weltbildes
 verschiedene Gedankenwelten

Literarische Erzeugnisse:
 Sphären (Banks), Iain M. Banks
 Sphären (Sloterdijk), Peter Sloterdijk

Siehe auch:
 Sphäre (Begriffsklärung)

Sphären


Friedrich Godward von Syberg (* 1656; † 28. August 1729) war ein preußischer Kammerherr, Oberstallmeister und General der Kavallerie. Er war Ritter des Schwarzen Adlerordens.

Er war der Sohn des Kommandanten von Wesel, Kasper von Syberg zu Voerde († 21. Dezember 1679) und dessen erster Frau Albertine von Steinhaus.

Im Jahr 1705 wurde er zum Generalmajor befördert und am 7. September 1711 ernannte ihn der König Friedrich Wilhelm I. zum wirklichen Kammerherren und Generalmajor der Kavallerie. Dazu war er Oberstleutnant der Garde du Corps und Oberstallmeister. Zudem war er Ritter des Johanniterordens und Komtur der Kommende Wietersheim, sowie Amtshauptmann von Lehnin und Herr von Haus Ermlinghofen (zwischen Hörde und Hacheney). Im Januar 1712 wurde er Ritter des Schwarzen Adlerordens.

Er war verheiratet mit Louise Christiane von Bartholdi († 5. Oktober 1725) einer Tochter des preußischen Finanzministers von Bartholdi. Das Paar hatte keine Kinder.

Literatur
 Johann Diederich von Steinen: Versuch einer Westphälischen Geschichte besonders der Grafschaft Mark. Band 4, 1749, S. 1306, Digitalisat

Kommendator (Johanniterorden)
Regimentsinhaber der Frühen Neuzeit
Ritter des Schwarzen Adlerordens
General der Frühen Neuzeit (Brandenburg-Preußen)
Kammerherr (Preußen)
Amtshauptmann
Friedrich Godward
Adliger
Geboren 1656
Gestorben 1729
Mann

Friedrich Godward von Syberg


Juan Vázquez de o del Mármol fue un sacerdote y escritor español de la segunda mitad del  y principios del XVI, nacido probablemente en Granada y fallecido después del 26 de septiembre de 1615.

Estudió en Salamanca y se licenció en teología. Fue capellán de la Real Capilla de Granada y corrector general por Su Majestad. Hombre de doctrins y talento nada vulgar y de gran cultura, escribió numerosas obras, unas originales y otras traducidas, entre las que pueden mencionarse:
San Anselmo, sus meditaciones (1567)
Exposición del Padre Nuestro Pico Mirandulano
Orden para oir y ayudar á misa
El confesionario de Santo Tomás de Aquino
Historia del reino de Nápoles, de Pandulfo Collenutio (Sevilla, 1584)
El novicio espiritual (Madrid, 1587)
El Breviario reformado (Valladolid, 1605)

Además en la Biblioteca Nacional de España se conservan de Vázquez de Mármol los siguientes manuscritos:
Razón de códices que contienen concilios
Tratamientos, observaciones y extractos de varios autores y relaciones genealógicas de España
Notae in Terentianum Maurum

Referencias

Escritores de España del siglo XVI
Escritores de España del siglo XVII
Teólogos de España del siglo XVI
Teólogos de España del siglo XVII
Sacerdotes católicos de España del siglo XVI
Religiosos de España del siglo XVI
Escritores de Granada

Juan Vázquez de Mármol


Catherine Maria Fyfe (née O'Neill; 25 November 1938 – 3 December 2020), known as Maria Fyfe, was a Scottish politician and educator who served as Member of Parliament for Glasgow Maryhill from 1987 to 2001. She was Deputy Shadow Minister for Women from 1988 to 1991, Convener of the Scottish Group of Labour MPs from 1991 to 1992 and front bench spokesperson for Scotland from 1992 to 1995. Fyfe campaigned for 50-50 representation of women in the Scottish Parliament.

Early life
She was the daughter of James O'Neill, a clerk, tram driver and shopworker, and Margaret Lacey, a former shop assistant. She was born in Gorbals, Glasgow, and was educated at Notre Dame High School. She returned to education as a mature student, studying Economic History at the University of Strathclyde and graduating in 1975 with a BA (Hons). She worked as a senior lecturer in the Trade Union Studies Unit at Glasgow Central College of Commerce from 1978 to 1987.

Fyfe became a member of the Labour Party in 1960. She and her husband James, a journalist with the Glasgow Herald, left Labour to join Jim Sillars' breakaway pro-devolution Scottish Labour Party (SLP) in 1976, but the internal strife that plagued the new venture led to her expulsion and return to her former party within a year. In 1980 she was a Labour candidate in that year's Glasgow District Council election, where she took the Blairdardie ward from the Scottish National Party with a majority of 763 votes. On the council, she served firstly as Vice-Convener of the Finance Committee (1980–84) and then as Convener of the Personnel Committee until 1987, when she was elected to Parliament. She was a member of Labour's Scottish Executive Committee from 1981 to 1988.

Parliamentary career
At the 1987 general election, Fyfe was returned to Parliament as Member for Glasgow Maryhill, a position she occupied until the 2001 general election. She served as Deputy Shadow Minister for Women from 1988 to 1991, Convener of the Scottish Group of Labour MPs from 1991 to 1992, and front bench spokesperson for Scotland from 1992 to 1995. She did not stand for reelection at the 2001 General Election and was succeeded by Ann McKechin. Fyfe was awarded an honorary D.Univ. by the University of Glasgow in 2002.

She was quoted as saying: "I am proudest of having been involved in the 50-50 campaign to ensure that the Scottish Parliament started life with an almost equal representation of women, up there with the Scandinavian countries". She was also involved in opposing the poll tax in both England and Scotland, and launched a campaign against employee blacklisting in 1988. After standing down Fyfe continued to campaign politically including on the issue of homelessness. She also chaired the campaign to erect a statue of Glasgow councillor and rent strike campaigner Mary Barbour.

Personal life
She was from humble beginnings, having been born in a slum. The then Maria O'Neill married James Joseph Fyfe in 1964; the couple had two sons. Her husband pre-deceased her.

Fyfe was interviewed in 2012 as part of The History of Parliament's oral history project. She wrote two autobiographies, the first entitled A Problem Like Maria describing her work as an MP, and a second book Singing in the Streets, about her life growing up in the Gorbals in the aftermath of the Second World War, as well as her earlier political career. She also wrote another political book, Women Saying No: Making a Positive Case Against Independence, in advance of the Scottish independence referendum in 2014.

Fyfe died on 3 December 2020, at age 82, after a short illness.

References

External links

1938 births
2020 deaths
20th-century Scottish women politicians
20th-century Scottish politicians
21st-century Scottish women politicians
21st-century Scottish politicians
Alumni of the University of Strathclyde
Female members of the Parliament of the United Kingdom for Scottish constituencies
Maryhill
Members of the Parliament of the United Kingdom for Glasgow constituencies
Place of birth missing
Place of death missing
Scottish Labour Party (1976) politicians
Scottish Labour MPs
Scottish Labour councillors
Scottish socialists
Transport and General Workers' Union-sponsored MPs
UK MPs 1987–1992
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
Women councillors in Glasgow

Maria Fyfe


كريستوس تيرزانيديس  ، من مواليد 13 فبراير 1945 ، لاعب كرة قدم يوناني سابق.

لعب مع منتخب اليونان لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبو كرة قدم من كافالا
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من كافالا
لاعبو الدوري اليوناني
لاعبو باناثينايكوس
لاعبو باوك تسالونيكي
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1980
لاعبو كرة قدم يونانيون
لاعبو منتخب اليونان لكرة القدم
مدربو كرة قدم يونانيون
مدربو نادي باوك
مواليد 1945
مواليد في كافالا
رياضيون من إقليم مقدونيا الشرقية وتراقيا

كريستوس تيرزانيديس


Der diplomierte Steuerexperte ist ein in der Schweiz gebräuchlicher Titel, der von Inhabern des entsprechenden eidgenössischen Diploms nach dem erfolgreichen Ablegen der höheren Fachprüfung geführt werden darf.

In der Schweiz existiert keine besondere Berufszugangsbeschränkung für Personen, die beruflich in der Steuerberatung tätig sind. Zur Qualitätssicherung und auch zur Information potentieller Kunden haben die Berufsorganisationen Expertsuisse (Eigenschreibweise: EXPERTsuisse, vormals: Schweizerische Kammer der Wirtschaftsprüfer und Steuerexperten), Schweizerischer Anwaltsverband (SAV), Schweizerische Steuerkonferenz (SSK), Treuhand Suisse und Schweizerische Vereinigung diplomierter Steuerexperten (SVDS) eine gemeinsame Trägerorganisation gegründet, die die Prüfungen zum diplomierten Steuerexperten organisiert und durchführt.

Das Staatssekretariat für Bildung, Forschung und Innovation («SBFI») stellt das eidgenössische Diplom aus. Über die Inhaber dieses geschützten Titels wird durch das SBFI ein gesondertes Register geführt.

Für die diplomierten Steuerexperten wurde im Jahr 2011 eine neue Prüfungsordnung erlassen, welche erstmals für die Abschlussprüfung 2012 galt.

Prüfungszulassung
Zulassungsvoraussetzung für die Abschlussprüfung ist in der Regel ein wirtschafts- oder rechtswissenschaftliches Studium an einer Schweizer Hochschule sowie vier Jahre qualifizierende Fachpraxis. Anerkannt werden auch andere branchenübliche eidgenössische Fachausweise, eidgenössische Diplome, Abschlüsse der höheren Fachschulen für Wirtschaft sowie gleichwertige ausländische Ausbildungen.

Form der Prüfung
Zum Bestehen der Prüfung müssen folgende Prüfungsleistungen erfolgreich erbracht werden:
 Sechs schriftliche Modulprüfungen à 90 Minuten

sowie die Abschlussprüfung, welche aus folgenden Teilen besteht:
 drei schriftlichen Abschlussprüfungen mit einer Gesamtdauer von acht Stunden
 einer schriftlichen Diplomarbeit mit mündlichem Kolloquium
 einem Kurzreferat à 15 Minuten
 einer mündlichen Prüfung à einer Stunde

Die Prüfung kann bei Nichtbestehen bis zu zwei Mal wiederholt werden.

Inhalte der Prüfung
Die Prüfungen beziehen sich auf folgenden Prüfungsstoff:

 Steuern natürlicher Personen
 Steuern der Unternehmen
 Interkantonales und internationales Steuerrecht
 Mehrwertsteuer
 Betriebswirtschaftslehre
 Recht

Prüfungsstatistik
Die Bestehensquote liegt für die Abschlussprüfung schweizweit bei durchschnittlich rund der Hälfte der Prüfungsteilnehmer.

Weblinks
 Prüfungsordnung für die höhere Fachprüfung für Steuerexpertinnen und Steuerexperten vom 20. Juni 2011 (PDF; 429 kB) bereitgestellt durch Staatssekretariat für Bildung, Forschung und Innovation SBFI
 Wegleitung zur Prüfungsordnung für die höhere Fachprüfung für Steuerexpertinnen und Steuerexperten vom 4. Juni 2010 (PDF; 473 kB) bereitgestellt von ExpertSuisse
 Diplomierter Steuerexperte. In: Berufsverzeichnis des SBFI.

Einzelnachweise

Kaufmännischer Beruf
Steuerexperte
Steuerrecht (Schweiz)
Höhere Berufsbildung (Schweiz)

Diplomierter Steuerexperte


Dal Station (Dal stasjon) er en jernbanestation på Hovedbanen, der ligger i Eidsvoll kommune i Norge. Stationen ligger 152,4 meter over havet, 57,2 km fra Oslo S. Den består af nogle få spor, to perroner og en stationsbygning samt pakhus i træ. Desuden er der en busterminal og parkeringsplads.

Stationen åbnede 1. september 1854 som en del af Hovedbanen, Norges første jernbane der gik mellem Oslo og Eidsvoll. Oprindeligt hed den Dahl, men den skiftede navn til Dal i oktober 1893. Den blev fjernstyret 7. februar 1965 og gjort ubemandet 2. juni 1991. Efter åbningen af Gardermobanen i 1998/1999 blev det meste af trafikken ført udenom Dal, der blev reduceret til at være endestation for lokaltog fra Drammen via Oslo S. Banen videre fra Dal til Eidsvoll benyttes nu normalt kun af godstog. Stationen blev moderniseret i 2011.

Stationsbygningen blev opført til åbningen i 1854 efter tegninger af Heinrich Ernst Schirmer og Wilhelm von Hanno. Pakhuset ved siden af er fredet.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Hovedbanen
Etableret i 1854
Jernbanestationer i Viken

Dal Station


8051 mikrodenetleyicileri ilk olarak Intel tarafından 1980 yılında üretilmiştir. Eski bir ürün olmasına rağmen, hem kendisi, hem de yapısı temel alınarak üretilmiş diğer işlemciler bugün geniş bir kullanım alanına sahiptir. Harvard bilgisayar mimarisine sahiptir.

İlk olarak Intel tarafından üretilmesine rağmen bugün aralarında Intel'e ek olarak Atmel (microchip), Dallas Semiconductors ve Philips'in de bulunduğu onlarca üretici firma tarafından da üretilmektedir; kısaca çok kaynaklı bir mikrodenetleyicidir.Geniş bir yelpazeye sahiptir ve de Microchip(PIC) firmasının karşısındaki bir mimari yapının adıdır. Dünyaca kabul görmüş bir yapıttır.

Zamanla üzerindeki geliştirme çalışmalarının sonucu tek bir mikrodenetleyici olmaktan çıkıp bir 8051 ailesi olarak anılan bir mikrodenetleyici ailesi haline gelmiştir. Bu aileye 8031, 8032, 8051, 8052, 80151, 80251, ve XA serileri dahildir. Yukarıda da bahsedildiği gibi çok kaynaklı bir denetleyici olmasından ötürü, ona kaynak sağlayan firmalar tarafından bu aile elemanları da üretilmektedir.

Yapısal Özellikleri

8 bitlik veri işleme yeteneğine sahip olan 8051'in diğer teknik özellikleri kısaca
aşağıdaki gibidir.

 Mantıksal işlemler yapabilen işlemci
 2 dış 3 iç olmak üzere 5 adet kesme kaynağı
 2 adet 16 bitlik zamanlayıcı/sayıcı
 Programlanabilir full-duplex seri port bağlantısı. Sayaçlardan biri kullanılarak veri iletim hızı ayarlanabilmektedir.
 Tümdevre üzerinde osilatör ve saat işaretleri oluşturma devresi
32 adet Giriş/Çıkış kanalı

 RAM
 ROM veya bazı modellerinde EPROM
 128 adet bit düzeyinde değişken
 ACC ve B saklayıcılarına ek olarak 8 adet "R" saklayıcıları (R0, R1, ...., R7).
 "R" saklayıcılarını üzerinde bulunduran 4 adet saklayıcı kümesi
 8051 işlemcisinin çalışmasını kontrol eden Özel Fonksiyon Saklayıcıları (Special Function Registers – SFRs).
 16 bitlik veriye erişimi sağlayan işaretçi (DPTR)
 Program Sayacı (PC), Yığın Göstergesi (SP)
 Üzerinde var olan iç belleklere ek olarak dış bellekler ekleyebilme

Bağlantılar
 8051 projeleri 8051 devreleri
 https://web.archive.org/web/20100215093146/http://macroasm.googlepages.com/
 https://web.archive.org/web/20090228042000/http://www.8052.com/

Mikrodenetleyiciler

8051


Petar od Cardone, znan i kao Petar Folch (katalonski: Pere Folc; španjolski: Pedro Folch; umro u Alcoveru 11. travnja 1530. od kuge) bio je katalonski plemić; potkralj Katalonije, biskup Urgella te nadbiskup Tarragone.

Postao je biskup 1472. godine, a nadbiskup 23. svibnja 1515.

Imao je palaču u Barceloni, gdje je u goste primio Karla I., kralja cijele Španjolske, kao i Franju I., kralja Francuske. Kao veliki ljubitelj kulture, Petar je mnogo pomagao raznim umjetnicima.

Obitelj
Bio je sin grofa Ivana Ramóna Folcha III. od Cardone (Joan Ramon Folc III de Cardona; 1418. – 1486.), koji je bio i potkralj Sicilije.

Majka mu je bila konkubina grofa Ivana III.; njezino ime je nepoznato.

Petrov polubrat je bio grof Ivan Ramón Folch IV.; Petar je imao i maćehu Izabelu.

Izvori

Španjolski katolički svećenici
Životopisi, Barcelona

Petar od Cardone


Kirstin Bull, née le , est une coureuse d'ultra-marathon australienne. Elle est championne du monde du 100 kilomètres 2016.

Biographie
Kirstin fait ses débuts en athlétisme dans la discipline du cross-country durant sa jeunesse. Elle se met par la suite à la course sur route et au marathon. Mais voyant qu'elle manque de vitesse sur cette distance, elle décide de se lancer sur des courses plus longues.

Le , elle s'essaie à la discipline du trail en prenant le départ du Two Bays Trail Run. Elle y termine deuxième derrière la favorite Kate Seibold-Crosbie. Le , elle prend part aux Championnats du Commonwealth de course en montagne et ultradistance sur l'épreuve de trail à Newborough. Alors que l'Anglaise Emma Gooderham s'échappe en tête, Kirstin effectue une solide course et parvient à se rapprocher de l'Écossaise Angela Mudge pour remporter la médaille de bronze.

Le , elle participe pour la première fois au Great Ocean Road Marathon de  et s'impose en , trois minutes devant la favorite Lucie Hardiman.

Le , elle remporte sa troisième victoire au Two Bays Trail Run. L'épreuve comptant comme championnats d'Australie de trail court, elle y remporte le titre. Elle se lance par la suite sur la distance du 100 kilomètres. Le , elle termine deuxième du Gold Coast 100 km Super Marathon et décroche son ticket pour les championnats du monde du 100 kilomètres à Winschoten. Elle part au Kenya pour y suivre un entraînement spécifique durant six semaines. Elle termine huitième des championnats et meilleure Australienne. Elle améliore de 45 minutes sa marque pour la porter à , établissant un nouveau record d'Australie.

Le , elle participe à nouveau aux championnats du monde du  à Los Alcázares. Voyant la Néerlandaise Kim Mulder mener la première moitié de course, Kirstin s'empare de la tête à mi-course lorsque cette dernière faiblit. Elle s'installe confortablement en tête et voit revenir sur elle la Croate Nikolina Šustić en fin de course. Elle parvient à conserver sa position pour remporter le titre de championne du monde en .

Palmarès

Trail

Route

Records

Notes et références

Liens externes

Naissance en août 1981
Coureuse de fond australienne
Coureuse d'ultrafond
Traileuse

Kirstin Bull


An Aechmea van-houtteana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Van Houtte, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Christian Mez. An Aechmea van-houtteana in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aechmea

Aechmea van-houtteana


Dámaso Alonso (1898, Madrid - 1990, Madrid), İspanyol şair ve eleştirmen.

"Gongoras Soledades" adlı yapıtıyla İspanyol şiirinin "Altın Çağı"nın yeniden yorumlanmasını başlatan Damaso Alonso, eleştirilerinde ABD'de ortaya çıkan 'yeni eleştiri' yöntemine benzer bir yöntem kullandı. En ünlü şiirlerini "Hijos de la İra" (1944) adlı kitabında topladı. Uzun yıllar Madrid Üniversitesi'nde öğretim üyeliği yapıp İspanyol Krallık Dil Akademisi'nin 4 dönem yöneticiliğini (1968-1982) üstlendi.

İspanyol şairler
1898 doğumlular
1990 yılında ölenler
İspanyol eleştirmenler
Madrid doğumlular
Miguel de Cervantes Ödülü sahipleri

Dámaso Alonso


දොන් සිරිසේන (උපත 1934 - විපත 1986), යනු ශ්‍රී ලංකා සිනමාවේ සහ වේදිකාවේ නළුවෙකි. ශ්‍රී ලාංකේය චිත්‍රපට ඉතිහාසයේ ජනප්‍රියම හාස්‍ය රංගන ශිල්පියෙකු වූ සිරිසේන දශක තුනක පමණ කාලයක් පුරා චිත්‍රපට 150කට අධික ප්‍රමාණයක රංගනයෙන් දායක විය.

පෞද්ගලික ජීවිතය
සිරිසේන විවාහ වී සිටියේ ජනප්‍රිය නිළි දමිතා සළුවඩනගේ වැඩිමහල් සොහොයුරිය සමඟය. දමිතා 2015 නොවැම්බර් 27 වන දින මිය යන විට වයස අවුරුදු 67කි.

වෘත්තීය ජීවිතය
සිරිසේන සිනමා ජීවිතය ආරම්භ කළේ 1964 වසරේ "සෝබන සිත" චිත්‍රපටියෙනි. එතැන් පටන් ඔහු චිත්‍රපට 150කට අධික සංඛ්‍යාවක, විශේෂයෙන්ම ඔහුගේ යුගයේ ෆ්‍රෙඩී සිල්වා, බී. එස්. පෙරේරා සහ විමල් කුමාර ද කොස්තා වැනි ජනප්‍රිය හාස්‍ය නළුවන් සමඟ සහාය විකට නළුවෙකු ලෙස දිගටම රඟපෑවේය. ඔහුගේ අවසන් සිනමා දර්ශනය ඔහුගේ මරණයෙන් වසර පහකට පසුව 1991 වසරේ තිරගත වූ අලි බබා සහ හොරු හතලිහ චිත්‍රපටිය හරහා සිදු විය.

References

External links
 අගැයුමක් නැති මිනිස්සු

ශ්‍රී ලාංකික නළුවෝ
සිනමාවේ හාස්‍ය නළුවෝ
ශ්‍රී ලාංකික හාස්‍ය නළුවෝ
සිංහල ජනයා

දොන් සිරිසේන


إسماعيل بن محمد الشقندي (أبو الوليد) من أدباء الأندلس، توفي بإشبيلية سنة 629 هـ، 1232 م.

حياته
شقندة المنسوب إليها هي قرية (Secunda) كانت بعدوة نهر قرطبة قبالة قصرها، حيث ولد بها، عاش بالأندلس، وولي قضاء بعض المدن فيها. كان جامعا لفنون من العلوم الحديثة والقديمة، عني بمجلس المنصور فكانت له فيه مشاهد غير ذميمة وولي قضاء بياسة وقضاء لورقة.

مؤلفاته
له رسالة في (فضل الأندلس) وصف بها أشهر مدنها، نشرت مترجمة إلى الأسبانية، منها مخطوطة في الأحمدية، بتونس (المجموع 4551) في 19 ورقة و (مناقل الدرر، ومنابت الزهر - خ) في شستربتي (4254) و (المعجم) في التراجم، نقل عنه صاحب الغصون اليانعة كثيرا حتى في (هامش 3) (1) شذرات الذهب 4: 105 والتبيان - خ - وطوبقبو 3: 123 والكشاف لطلس 226. «الأعلام للزركلي». ومن تصانيفه أيضًا (طرف الظرفاء).

انظر أيضا
 البيذق
 أبو القاسم الزياني
 عبد الواحد المراكشي
 الناصري

مراجع

قضاة الأندلس
كتاب الأندلس
كتاب القرن 13
كتاب عرب
وفيات 1232
وفيات 629 هـ

سنة الولادة غير معروفة
عرب في القرن 7 هـ

الشقندي


Andrey Arsenyeviç Tarkovski (Rusça: Андрей Арсеньевич Тарковский; 4 Nisan 1935 - 29 Aralık 1986) Sovyet-Rus film yönetmeni, senarist ve film kuramcısıdır. Tüm zamanların en büyük ve en etkili film yönetmenlerinden biri olarak kabul edilir. Yavaş ve şiirsel sinemanın önde gelen temsilcilerindendir.

Hayatı
4 Nisan 1932'de Sovyet Sosyalist Cumhuriyetler Birliği'nde doğdu. Sergei Eisenstein'den sonra adı en çok duyulan Sovyet sinemacılardan biri olan Andrei Tarkovsky (Ünlü şair Arseniy Tarkovsky'nin oğlu), VGIK Sovyet Film Okulu'na girmeden önce müzik ve Arapça eğitimi aldı. VGIK'te saygın yönetmen Mikhail Romm'un öğrencisi oldu. Romm öğrencilerini bireysel yeteneklerini geliştirmek yolunda teşvik eden bir entelektüeldi.

Tarkovsky uluslararası sinema arenasında, ilk uzun metrajlı yapımı olan Ivanovo detstvo (İvan'ın Çocukluğu - 1962) ile dikkatleri üzerine çekti ve Venedik Film Festivali'nde büyük ödül kazandı. II. Dünya Savaşı yıllarında on iki yaşında bir casusun hikâyesini anlatan bu ödüllü film, ikinci yapımı için otoritelerde büyük bir beklenti oluşturdu.

İkinci filmi Andrei Rublyov (Andrey Rublev - 1969), 1971'e kadar Sovyet yetkililerce yasaklanmış olarak kaldı. Cannes Film Festivali dahilinde, ödül almaması için kasıtlı olarak festivalin son günü sabah saat 4:00'de gösterilmesine rağmen bir ödül kazanmayı başardı. 1972'de ünlü bilimkurgu yazarı Stanislav Lem'in aynı adlı romanından uyarlanan Solyaris (Solaris), Stanley Kubrick'in 2001: Bir Uzay Destanına Sovyetlerin cevabı olarak görüldü ancak Tarkovsky bunu hiçbir zaman kabul etmedi. Solaris gezegeninin yörüngesindeki bir uzay istasyonunda yaşanan doğaüstü olayların ve insanların hayalleri ve vicdan muhasebeleri üzerine derin bir gerilim-bilimkurgu filmi olan Solaris, diğer yapıtlarına göre daha rahat bir şekilde seyirciyle buluştu ancak 1975'te çektiği Zerkalo (Ayna) ile tekrar Resmi Engellere takıldı. Tarkovsky'nin kendi çocukluğundan kalma bazı anıları ile, kırklı yaşların sonundaki bir adamın çocukluğu, annesi ve savaş ile ilgili anılarında Sovyet halkına farklı bir bakış açısı sunan bu film yine pek çok resmi otorite tarafından yasaklanması gereken bir film olarak görüldü.

Bir sonraki film Stalker (İz Sürücü - 1979), ilk versiyonun bir laboratuvar kazası ile yok olmasından sonra, çok düşük bir bütçe ile yeniden çekilmek zorunda kaldı. Tarkovsky sinemasının belirgin özelliklerinden olan ağır ve uzun planların, özenli kompozisyonların, derin anlamlar içeren diyalogların en güzel şekilde kullanıldığı bu filmi takip eden ve resmi makamların izni ile İtalya'da çekilen Nostalghia (Nostalji - 1983) Andrei Tarkovsky'nin sıla özlemini dışa vurduğu ve sürgünde çevirdiği ilk filmidir. Son filmi Offret (Kurban - 1986)'in çekimlerini İsveç'te, Ingmar Bergman'ın ekibi ile tamamladı. Aynı sene Cannes Film Festivali'nde tam dört ödül alarak festivale damgasını vurdu.  28 Aralık 1986 tarihinde, Paris'te akciğer kanseri sebebiyle hayata veda etti.

1990'da "sinema sanatına olağanüstü katkısı, evrensel insani değerleri ve hümanist düşünceleri olumlayan yenilikçi filmleri" nedeniyle Tarkovsky'ye Lenin Ödülü verildi.

 Sovyet yönetiminin tutumu

Her ne kadar Tarkovsky'nin kendi mektuplarında ya da yakın çevresinin tanıklığında Tarkovsky Sovyet ideolojisinin bir "kurbanı" olarak görülse de, bu durumun Glasnost'un yarattığı politik atmosferle ilgisi olduğu da düşünülebilir.  Her ne kadar sistem tarafından kendisine ayrıcalık verilmemişse de, Alexander Askodlov ya da Kira Muratova gibi filmleri yasaklanan yönetmenler gibi baskı görmemiş ya da Sergei Parazdhanov gibi yargılanıp, hapsedilmemiştir. 1970'lerdeki işsizlik zamanında bile filmler planlamaya, senaryo yazmaya ve hatta 1977'de Hamlet'i sahneye koymaya fırsat bulmuştur.

Johnson ve Petrie Tarkovsky'nin günlüğündeki bir tutarsızlıktan söz ederler. Roma'da bulunduğu dönemde günlüğüne yazdığı kimi sayfalarda Tarkovsky gerek Mosfilm stüdyolarındaki, gerekse de genel olarak Goskino'daki bürokratlardan yakınır, film çekiminin bütün adımlarının ne kadar güç olduğundan bahseder, filmlerinin festivallere yeterince gönderilmediğinden ve özellikle de Zerkalo ve Stalker'in Cannes'da resmi olarak engellenmesini acı bulduğunu bildirir. Bununla birlikte yine Tarkovsky'nin günlüğünde Fransa'ya, birçok kere İtalya'ya, İsviçre'ye, İsveç'e ve başka ülkelere genellikle festivallere katılmak üzere yaptığı ve genellikle parti çizgisindeki yönetmenler için mümkün olan gezilerden bahsedilir. Aynı sıralarda Paradzhanov hapistedir. Filmleri Andrey Rublev hariç tamamlandıktan çok kısa bir süre sonra gösterime girmiştir. Filmleri Tarkovsky'nin dilediği gibi birçok festivalde yer alamadıysa da, Tarkovsky'nin günlüğünde belirttiği üzere, 1980 Mart ayı itibarıyla 26 tane ödül kazanmıştır. Johnson ve Petrie bu çelişkiyi yorumlarken bazı yazarların iddia ettiği gibi Tarkovsky'nin "Goskino'nun gözdesi" olmadığını vurgularlar. Bununla birlikte ulaştığı uluslararası başarının ister istemez yönetim tarafından bir saygı görmesine yol açtığını ve bu uluslararası ünün, yönetmenin sorunlarını popülerleştirmekte yardımcı olduğunu belirtirler.

 Filmleri
 Kurban Offret - Sacrificatio  (1986)
 Tempo di viaggio  (1983)
 Nostalji - Nostalghia  (1983)
 İz Sürücü - Stalker  (1979)
 Ayna - Zerkalo  (1975)
 Solaris - Solyaris  (1972)
 Andrey Rublev - Andrei Rublyov   (1969)
 İvan'ın Çocukluğu - Ivanovo Detstvo  (1962)
 Silindir ve Keman - Katok i Skripka  (1960)
 Bugün Kimse İşten Çıkarılmayacak - Segodnya uvolneniya ne budet  (1959)
 Konsantre - Kontsentrat  (1958)
 Katiller - Ubijtsi  (1958)

 Kitapları
 Mühürlenmiş Zaman
 Zaman Zaman İçinde
 Andrei Tarkovsky: A Photographic Chronicle of the Making of The Sacrifice, av Layla Alexander-Garrett, Cygnnet, 2012 . ISBN 978-0-9570416-0-8

 Ayrıca bakınız
 Arseniy Tarkovskiy

 Notlar

 Kaynakça
 Johnson, Vida T. ve Petrie, Graham (1994), Tarkovsky''', (iye) Daniel J. Goulding (Ed.) Five Filmmakers''. Bloomington: Indiana Univ. Press, s. 1-49.
 Biyografi.info - Andrei Arsenyevich Tarkovsky
 IMDb Sayfası
 Nostalghia.com yansısı
 Masters of Cinema

Dış bağlantılar

 Bir Sineastın Portresi: Tarkovski ile Filmleri Üzerine
 Özgür Yaren: Doğulu Bir Bilge: Tarkovski, Evrensel, 12.11.2000
 Şener Güler: Tarkovski ve Sineması Üzerine Diyarbakır Sinema Kulübü.
 Tarkovski'den Yedi Armağan Yeni Özgür Politika, 10.02.2007
 Mühürlenmiş Zaman kitabından alıntılar

1932 doğumlular
1986 yılında ölenler
Sovyet erkek film yönetmenleri
Rus film yönetmenleri
Dağıstan kökenliler
Gerasimov Sinematografi Enstitüsü
Cannes Film Festivali En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
Fransa'daki Sovyet göçmenler
Lenin Barış Ödülü sahipleri
Fransa'da kanserden ölenler
Akciğer kanserinden ölenler
BAFTA Ödülü sahipleri

Andrey Tarkovski