Aglaia Gheorghe () este o balerină română, coregraf, maestru de balet.

Biografie
Aglaia Gheorghe a absolvit Liceul de Coregrafie din București în 1965. Urmează cursuri de perfecționare în coregrafie în cadrul Centrului de Perfecționare a Cadrelor din Cultură din București (1984-1986) și cursuri de specializare pedagogică la Școala de Balet "Grette Paluca" din Dresda, Germania (1986, 1992, 1993). În iunie 1965 intră prin concurs la Opera Română din București, unde a fost solistă, prim-balerină și maestră de balet.

Activitate
S-a remarcat în roluri de prim-solistă, cu precădere acelea care cereau o mare forță expresivă, roluri dramatice și de caracter, în baletele Floarea de piatră de S. Prokofiev, Șeherezada de N. Rimski-Korsakov, Uvertura Cubana de G. Gershwin, Ucenicul vrăjitor de P. Dukas, Giselle de A. Adam, Frumoasa din pădurea adormită, Spărgătorul de nuci și Lacul lebedelor de P. I. Ceaikovski, Don Quijotte de L. Minkus, Albă ca Zăpada de I. Trăilescu, Bolero de M. Ravel, Lakme, Coppelia de L. Delibes etc. A jucat sub îndrumarea maeștrilor O. Danovschi, Tilde Urseanu, V. Marcu, I. Tugearu, Doina Andronache, Mihaela Atanasiu și Alexa Mezincescu. A făcut turnee în Cuba, Mexic, Spania, Portugalia, Suedia, Finlanda, Franța, Elveția, Grecia, Cehoslovacia, Iugoslavia, URSS, SUA etc. în paralel cu activitatea de la Operă, între anii 1965 și 1989,Aglaia Gheorghe a colaborat la TVR, în calitate de interpret și coregraf, în emisiuni muzicale si de divertisment realizate de T. Vornicu, D. Mihăescu, O. Dumitru, A. Bocăneț, Magda Huss, etc.
A semnat coregrafii la emisiuni de televiziune, la Opera Română, la Teatrul Național din București, Teatrul "C. Tănase"...
In calitate de profesor a colaborat cu Liceul de Coregrafie, Universitatea Hyperion din Bucuresti si cu scoli de specialitate din Italia.
 In 2004 primeste distinctia MERITUL CULTURAL in grad de "Cavaler", de la Presedintele Romaniei.
 In 2016 in Italia primeste cetatenia italiana

Note

Bibliografie
 Ecaterina Țarălungă, Enciclopedia identității românești, Editura Litera, București, 2011

Nașteri în 1941
Balerine române
Oameni în viață

Aglaia Gheorghe


Clavel este, cel mai adesea, un nume de familie francez. Se poate referi la,

Nume de familie
 Alexandre Clavel (1875-1916), arhitect român de origine franceză, născut la Iași din părinți francezi, creator a numeroase clădiri memorabile din București, realizate în stil neoromânesc, tatăl pictorului Alexandru Clavel
 Alexandru Clavel (1898-1978), pictor român de origine franceză, peisagist, portretist, fiul arhitectului Alexandre Clavel
 Bernard Charles Henri Clavel (1923-2010), scriitor francez, laureat al premiului Goncourt

Prenume
 Clavel

Asteroid
 2461 Clavel, asteroid din centura principală a Sistemului solar, descoperit pe 5 martie 1981 de Henri Debehogne, denumit după o centenară din Franța, Gustavine Clavel

Alte pagini de dezambiguizare
 Clavell
 Clavelin
 Clavelina

Nume proprii

Clavel (dezambiguizare)


Michael Andrews (born November 17, 1967), also known as Elgin Park, is an American multi-instrumental musician, producer, and film score composer. He is best known for a cover version of the Tears for Fears song "Mad World", which he recorded with Gary Jules for the Donnie Darko soundtrack, and which became the 2003 UK Christmas number one. He is a founding member of the San Diego soul-jazz band The Greyboy Allstars, where he goes by the moniker Elgin Park.

Soundtrack production
After joining The Greyboy Allstars following the dissolution of his band The Origin, Andrews fell into film score composition by chance in 1998 when The Greyboy Allstars were asked to score Jake Kasdan's first feature Zero Effect and worked on the music for the highly regarded (though short-lived) TV series, Freaks and Geeks. In 2000, Richard Kelly commissioned him to do the soundtrack for the film Donnie Darko. Its original score album went on to sell over 100,000 copies (in part because of Andrews's remake of Tears for Fears' "Mad World", featuring Gary Jules), and Andrews became a composer to watch. He has since gone on to compose scores for the movies Out Cold, Nothing, Cypher, Orange County, My Suicidal Sweetheart, Me and You and Everyone We Know, The TV Set, a segment of Paris, je t'aime,  Unaccompanied Minors, Bridesmaids, Walk Hard: The Dewey Cox Story and Daddy's Home among others.

Donnie Darko
In early 2000, Jim Juvonen gave Andrews a copy of the script for the as-yet-unmade feature film Donnie Darko. Director Richard Kelly knew Andrews worked with The Greyboy Allstars, and made music under the name Elgin Park.

Like his role models John Barry and Ennio Morricone, Andrews wanted a song on his otherwise instrumental score. He chose "Mad World" by Tears for Fears (originally released in 1982), which his childhood friend Gary Jules sang as Andrews played piano.

The first soundtrack record was released by Andy Factor, a friend of Andrews, through his Everloving Records label in 2002. As Donnie Darko was not a hit at first, there was little interest in the soundtrack in the US. The film was more popular in Europe, especially in the UK, where it outgrossed the US release.

This sparked interest in the soundtrack and "Mad World", which was a 2003 Christmas #1 on the UK Singles Chart. It reached the top 30 of the American Billboard Modern Rock chart in 2004 and hit #1 on the Canadian Digital Singles chart in January 2007. It charted in  countries like Ireland, Denmark, the Netherlands, and Australia in 2003 and 2004, and a snippet was used in the television commercial for the 2006 Xbox 360 video game Gears of War.

Me and You and Everyone We Know
In 2005, Andrews scored Me and You and Everyone We Know, a film by Miranda July praised at both Sundance and Cannes film festivals. The score to the film was released on Everloving Records on July 12, 2005.

Initially taking cues from the characters' dialogue, Andrews began writing the score. He came to understand the film's world as a kind of alternate reality where people believe in fate and chance—and this was the world he needed to paint with his music. He also saw the feelings July was trying to get across in her film as very primary. "She tries to break things down to very basic, simple shapes—the simplest shapes possible, and that totally influenced me in my music".

Working out of his custom-built backyard studio in Glendale, California, Andrews spent three months creating the score using an orchestra of obscure vintage synthesizers (a miniature hotwired Casio keyboard was unearthed at a garage sale for $10) and drum machines. His concept was to play what he termed amateurish, emotional, naïve, magical and simple music on highly unemotional, inorganic instruments—for example, a calculator with built-in twelve-note keyboard that lends a haunting portamento melody to one of the film's motifs.

Other instruments used in the score include Andrews's modified piano (rather than hitting the strings directly, the hammers first make contact with a piece of soft felt, creating a warmer, slightly muffled tone), as well as his Moog and Vocoder synthesizers. Despite all the electronic gear, no MIDI was used in the recording, so that all the humanness, all the subtle variations of rhythm, are intact. Inara George adds vocals in several climactic moments throughout the film. In some cases, cues were composed of only two or three tracks in order to attain the magical simplicity for which the film called out.

Solo career
Andrews released his first solo album, Hand on String, on his own newly established label, Elgin Park Recordings, in Summer 2006. He is credited on the album as Mike Andrews.

In August 2012, Andrews's second solo record "Spilling A Rainbow" was released on Everloving Records performed mostly alone, and with Dan Long and Steve Kaye recording.

Discography

Albums
 Elgin Park (2000)
 Hand on String (2006)
 Spilling a Rainbow (2012)

Singles

Productions/Appearances
 The Origin – The Origin (1990)
 The Origin – Bend (1992)
 'The Greyboy Allstars – West Coast Boogaloo (1993)
 Robert Walter – Spirit of '70 (player) (1994)
 Brendan Benson – One Mississippi (bass, guitars, background vocals) (1994)
 DJ Greyboy – Land of the Lost (guitar) (1996)
 Gary Jules – Greetings From The Side (producer) (1998)
 Elgin Park - Elgin Park (2000)
 DJ Greyboy – Mastered The Art (guitar) (2000)
 The Greyboy Allstars – Greyboy Allstars Live (2001)
 Gary Jules – Trading Snakeoil For Wolftickets (piano, producer) (2001)
 Michael Andrews – Donnie Darko: Music from the Original Motion Picture Score (songwriter, performer) (2002)
 Brendan Benson – Metarie EP (producer) (2003)
 Metric – Old World Underground, Where Are You Now?  (producer) (2004)
 Les Sans Culottes – Fixation Orale (producer) (2004)
 DJ Greyboy – Soul Mosaic (guitar) (2004)
 Inara George – All Rise (producer) (2005)
 Michael Andrews – Me and You and Everyone We Know (Original Motion Picture Score) (composer, performer) (2005)
 Michael Andrews – Hand on String (2005)
 Charlie Wadhams – Free Up Your Schedule (producer/player) (2007)
 The Greyboy Allstars – What Happened to Television (2007)
 Inara George & Van Dyke Parks – An Invitation (producer) (2008)
 Inara George – Accidental Experimental (producer/cowriter) (2009)
 Michael Andrews – Spilling a Rainbow (2012)
 The Greyboy Allstars – Inland Emperor (2013)
 Robert Walter – Get Thy Bearings (producer/player) (2013)
 Inara George – Dearest Everybody (producer) (2019)
 The Greyboy Allstars – Como De Allstars (2020)
 Brooks Nielsen – One Match Left (producer/player/songwriter) (2022)
 Brooks Nielsen – The Circle EP (producer/player/songwriter) (2023)

Filmography
{| class="wikitable sortable"
|-
! Year
! Title
! Director(s)
! Studio(s)
|-
| 1999 || Chapter Zero || Aaron Mendelsohn || Arama Entertainment
|-
|rowspan="2"| 2001 || Donnie Darko || Richard Kelly || Newmarket Films
|-
| Out Cold || The Malloys || Touchstone Pictures
|-
|rowspan="2"| 2002 || Orange County || Jake Kasdan || Paramount Pictures
|-
| Cypher || rowspan=2| Vincenzo Natali || Pandora Cinema
|-
| 2003 || Nothing || Alliance Atlantis
|-
| 2005 || Me and You and Everyone We Know || Miranda July || IFC Films
|-
|rowspan="3"| 2006 || The TV Set || Jake Kasdan || ThinkFilm
|-
| Paris, je t'aime: La Vampire || Vincenzo Natali || First Look International
|-
| Unaccompanied Minors || Paul Feig || Warner Bros.
|-
| 2007 || Walk Hard: The Dewey Cox Story || Jake Kasdan || Columbia Pictures
|-
| 2009 || Funny People || Judd Apatow || Universal Pictures
|-
|rowspan="2"| 2010 || Cyrus || Jay DuplassMark Duplass || Fox Searchlight Pictures
|-
| She's Out of My League || Jim Field Smith || DreamWorks Pictures
|-
|rowspan="3"| 2011 || Bridesmaids || Paul Feig || Universal Pictures
|-
| Bad Teacher || Jake Kasdan || Columbia Pictures
|-
| Jeff, Who Lives at Home || Jay DuplassMark Duplass || Paramount Vantage
|-
|rowspan="2"| 2012 || The Five-Year Engagement || Nicholas Stoller || Universal Pictures
|-
| The Reluctant Fundamentalist || Mira Nair || IFC Films
|-
| 2013 || The Heat || Paul Feig || 20th Century Fox
|-
|rowspan="3"| 2014
| Neighbors || Nicholas Stoller || Universal Pictures
|-
| Tammy || Ben Falcone || Warner Bros.New Line Cinema
|-
| Sex Tape || Jake Kasdan || Columbia Pictures
|-
|rowspan="2"| 2015 || The Adderall Diaries || Pamela Romanowsky || A24
|-
| Daddy's Home || Sean Anders || Paramount PicturesRed Granite PicturesGary Sanchez Productions
|-
|rowspan="2"| 2016 || Dirty Grandpa || Dan Mazer || Lionsgate
|-
| Neighbors 2: Sorority Rising || Nicholas Stoller || Universal Pictures
|-
|rowspan="2"| 2017 || Daddy's Home 2 || Sean Anders || Paramount PicturesGary Sanchez Productions
|-
| The Big Sick || Michael Showalter || FilmNation EntertainmentApatow ProductionsAmazon Studios
|-
|rowspan="3"| 2018 || I Feel Pretty || Abby KohnMarc Silverstein || Voltage PicturesWonderland Sound and VisionSTXfilms
|-
| Instant Family || Sean Anders || Paramount PicturesClosest To Hole Productions
|-
|  Second Act || Peter Segal ||STXfilmsHuayi Brothers Pictures
|-
|rowspan="2"| 2019 || Against the Clock || Mark Polish || Benaroya PicturesGravitas Ventures
|-
|| Always Be My Maybe || Ali Wong || Netflix
|-
|rowspan="2"| 2020 || The Lovebirds || Michael Showalter ||Quinn's House3 Arts EntertainmentMedia Rights CapitalParamount PicturesNetflix
|-
|  The King of Staten Island || Judd Apatow ||Apatow ProductionsPerfect World PicturesUniversal Pictures
|-
|rowspan="2"| 2021 || Yes Day || Miguel Arteta || Netflix
|-
|Roadrunner: A Film About Anthony Bourdain || Morgan Neville || Focus Features
|-
|-
|rowspan="1"| 2022 || |The Bubble || Judd Apatow || |Apatow ProductionsNetflix
|-
|rowspan="2"| 2023 ||
You Hurt My Feelings
|| Nicole Holofcener || Likely StoryFilmNation EntertainmentA24
|-
|Totally Killer||Nahnatchka Khan || Blumhouse TelevisionDivide/ConquerAmazon Studios
|-
|}

Television Scores
 Freaks and Geeks (1999–2000)
 Undeclared (2001–2002)
 Wonderfalls (2004)
 Desire – Ford Mondeo (2007) – TV advertisement
 New Girl (2011) – Main Title Theme
 Ben and Kate (2012) – Main Title Theme
 Togetherness (Seasons 1&2 – 2016 HBO)
 The Zen Diaries of Garry Shandling (2017 HBO)
 Friends from College (2019 Netflix)
 City Of Ghosts (2021 Netflix)
 El Deafo'' (2022 Apple TV+)

References

External links

 Interview with Gary Jules and Michael Andrews, on BBC Radio 1
 Donnie Darko spotlight at everloving.com

Living people
American film score composers
American male film score composers
Musicians from San Diego
Ivor Novello Award winners
1967 births
Musicians from Glendale, California
The Greyboy Allstars members

Michael Andrews (musician)


La  (, ou plus communément ) est une église située dans le quartier de Penha à Rio de Janeiro au Brésil, à laquelle l'Église catholique donne les statuts de sanctuaire national et de basilique mineure. Elle est dédiée à Notre-Dame du Rocher, du nom d'un lieu de pèlerinage à la Vierge à Peña de Francia en Espagne, et est rattachée à l'archidiocèse de São Sebastião do Rio de Janeiro.

Construit au sommet d'un rocher, il est célèbre pour les 382 marches de l'escalier principal, où de nombreux fidèles font des promesses, grimpant à pied ou à genoux. La basilique (ou sanctuaire) dispose également de trois funiculaires pour faciliter l'accès aux personnes ne pouvant gravir sa pente et son escalier. Tous sont disponibles gratuitement.

Chaque année, le sanctuaire organise les festivités de la Vierge, au mois d'octobre, avec la célébration de messes toutes les heures le dimanche, de spectacles religieux, de processions lumineuses, de messes en plein air, de présentation de groupes folkloriques, présentation de chœurs et fête sur la pente de l'ascension jusqu'au sanctuaire avec stands de nourriture traditionnelle, sucreries diverses et musique d'ambiance.

Histoire

L'église Notre-Dame-du-Rocher, d'un style architectural brésilien éclectique, est située au nord de Rio de Janeiro, dans le quartier de Penha. Appartenant au sanctuaire de Penha, l'église fait l'objet d'une grande dévotion de la part des catholiques, attirant un grand nombre de personnes tout au long de l'année, notamment en octobre, mois où se déroulent les festivités. Le sanctuaire existe depuis plus de 380 ans et on y accède par les escaliers qui ont fait la renommée de l'église : ils mesurent 111 mètres de haut et comptent 382 marches souvent empruntées par les fidèles pour payer des promesses. L'histoire de la chapelle a commencé avec le propriétaire du cinquième de Sesmaria, le capitaine Baltazar, en 1635 en remerciement à Notre-Dame de l'avoir sauvé un accident qui aurait pu être mortel. Le capitaine, voulant voir ses terres du haut du rocher, fut attaqué par un serpent et, demandant la protection de la Sainte, elle envoya un lézard, ennemi des serpents, le sauvant ainsi. En remerciement il construisit une petite chapelle sur le rocher, base de l'église actuelle. L'escalier viendra plus tard, plus précisément en l'an 1819. En 1817, un couple très pieux demanda au saint de leur donner un enfant, car ils étaient mariés depuis longtemps et n'avaient toujours pas d'enfants. La femme,  a demandé et promis de tailler une échelle dans le granit dur de la falaise pour faciliter l'accès à l'église. L'année suivante, 1818, un fils est né et finalement l'escalier était prêt en 1819. Il y a 382 marches taillées dans la pierre, plus que le nombre de jours dans l'année. La vue depuis l'église est privilégiée, on peut voir le Christ Rédempteur, le Corcovado, la baie de Guanabara, une partie de Teresópolis et aussi l'aéroport international de Rio-Galeão. Le , le pape François, en réponse aux demandes du cardinal archevêque de Rio de Janeiro, Orani João Tempesta, a élevé le sanctuaire marial archidiocésain de Nossa Senhora da Penha à la catégorie de basilique mineure.

Architecture

Comme l'église a émergé d'une petite chapelle et a été développée et rénovée au fil du temps, beaucoup la caractérisent comme appartenant au style éclectique. Son aspect actuel est dû à la dernière rénovation, qui avait comme référence le style de l'architecture néo-gothique. En 1900, l'ingénieur architecte Luiz de Moraes Júnior, né au Portugal, a émigré au Brésil et ici, à l'invitation du père Ricardo, qui était vicaire général de l'Église, il s'est installé à Rio de Janeiro où il s'est consacré aux activités de restauration de façades de l'église, achevés en 1902.

En 1860, le style néoclassique qui avait le vent en poupe à Rio, perd de sa vigueur. D'autres styles s'y sont ajoutés, comme le néo-gothique romantique qui était présent dans de nombreux édifices publics. L'apogée de l'éclectisme de Rio, cependant, a eu lieu au tournant du XIXe au XXe siècle, exactement au moment de la dernière restauration/rénovation de l'église de Penha.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 Montezuma, Roberto. Brésil 500 ans d'architecture. Recife : Université fédérale de Pernambuco, 2002.
  Reis Filho, Nestor Goulart. Cadre de l'architecture au Brésil. São Paulo : Perspective, 1987.
 Del Brenna, G. Rosso. « L'éclectisme à Rio de Janeiro (XIXe siècle) XIX-XX) », dans : Fabris, 1987 Annateresa (org. ) Éclectisme dans l'architecture brésilienne. São Paulo, FABRIS, A.
 Bruand, Y. L'architecture contemporaine au Brésil. D'un éclectisme sans originalité à l'affirmation internationale de la nouvelle architecture brésilienne. São Paulo, Perspective, 1981.
  « Barroco brasileiro ». In: Encyclopédie culturelle Itaú de l'art et de la culture brésiliens. São Paulo : Itaú Cultural, 2017 (lire en ligne).
 Lima, Tatiana Souza Maia de. Sanctuaire de Nossa Senhora da Penha-RJ : Analyse du potentiel touristique actuel. Niterói : Université Fédérale Fluminense, 2008
 Récit dans : Basilique de Penha. Rio de Janeiro (lire en ligne).
 G. Dias, Pollyanna D'Avila. Le  et le néo-gothique dans l'architecture brésilienne : une étude de caractérisation. Minas Gerais : Université fédérale de Minas Gerais, 2007.
 Luiz de Moraes. Dans : BASE Arch, Casa de Oswaldo Cruz. Rio de Janeiro (lire en ligne).

Articles connexes
 Notre-Dame du Rocher de France

Liens externes

RioBasiliqueNotreDameRocher
Architecture éclectique
Édifice religieux à Rio de Janeiro
Édifice religieux du XVIIIe siècle au Brésil
Édifice religieux fondé en 1728
RioBasilique
RioBasilique
RioBasilique
RioBasilique

Basilique Notre-Dame-du-Rocher de Rio de Janeiro


The Square (originaltitel Rutan) er en svensk dramafilm fra 2017 instrueret af Ruben Östlund med Claes Bang, Elisabeth Moss, Dominic West og Terry Notary i hovedrollerne. Filmen udspiller sig i kunstverdenen og kredser omkring en kunstinstallation i Stockholm om temaet "tillid".

Filmen havde premiere i hovedkonkurrencen ved Filmfestivalen i Cannes 2017, hvor den vandt Guldpalmen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Svenske film fra 2017
Dramafilm fra Sverige
De Gyldne Palmer
Robertprisen for årets ikke-amerikanske film

The Square (film)


Simon & Schuster er et amerikansk bogforlag grundlagt i 1924 af Richard Simon og Max Schuster i New York City. Forlaget er nu ejet af CBS Corporation. I 2016 udgav Simon & Schuster omkring 2000 titler fordelt på 35 underforlag.

Referencer

Eksterne henvisninger

Forlag fra USA
Etableret i 1924

Simon & Schuster


Spirtiera este un instrument folosit în laboratoarele de fizică, chimie, biologie, pentru diverse experimente ce se desfășoară în prezența căldurii sau pentru a topi diverse substanțe chimice. Spirtiera este alcătuită din trei părți: partea de jos este "rezervorul" pentru spirt, filament de bumbac sau orice alt material ce nu conține poliester (deoarece poliesterul nu absoarbe spirtul sau orice alt lichid și se topește în prezența căldurii) și capacul rodat ce se află în partea de sus a spirtierei pentru a nu se evapora alcoolul din spirtiera.

Foc
Încălzire
Aparate de iluminat
Echipament de laborator

Spirtieră


An Elymus hispidus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Philipp Filip Maximilian Opiz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Aleksandre Melderis. An Elymus hispidus in nahilalakip ha genus nga Elymus, ngan familia nga Poaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 E. h. barbulatus
 E. h. podperae
 E. h. pouzolzii
 E. h. pulcherrimus
 E. h. varnensis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Elymus

Elymus hispidus


Mountains and hills can be characterized in several ways. Some mountains are volcanoes and can be characterized by the type of lava and eruptive history. Other mountains are shaped by glacial processes and can be characterized by their shape. Finally, many mountains can be characterized by the type of rock that make up their composition.

Types of mountains according to geology

Glacially sculpted mountains and hills
 Arête
 Drumlin
 Esker
 Flyggberg
 Nunatak
 Pyramidal peak
 Whaleback mountain

Volcanic mountains
 Cinder cone
 Complex volcano
 Guyot
 Lava cone
 Lava dome
 Mud volcano
 Pancake dome
 Pyroclastic cone
 Pyroclastic shield
 Shield volcano
 Stratovolcano
 Subglacial mound
 Submarine Volcano
 Somma volcano
 Tuya
 Volcanic field
 Volcanic plug

Mountains with structure-controlled form
 Bornhardt
 Cuesta
 Dome
 Fault-block mountain
 Fold mountain
 Hogback
 Homoclinal ridge
 Table and mesa
Tepui (Guiana Highlands)
 Traprock mountain

Other types of mountain or hill
 Belki
 Bergsknalle
 Conical hill
 Golets (geography)
 Inselberg
 Kuppe
 Line parent
 Mound
 Mount
 Mittelgebirge
 Residual hill
 Tower karst
 Tumulus
 Barrow (British Isles)
 Kurgan (Eurasian Steppe)
 Ultra

Mountains defined by their vegetation
 Fell
 Grass mountain
 Kalottberg

Types of rock that make up mountains
 Igneous
 Extrusive (see types of volcanoes, above)
 Intrusive
 Metamorphic
 Sedimentary

Groups of mountains
 Cordillera
 Inselberg field
 Hügelland
 Monogenetic volcanic field
 Mountain range
 Polygenetic volcanic field
 Undulating hilly land

References

Types

List of mountain types


Le  district congressionnel de l'Arkansas est un district du Congrès situé dans la partie sud-ouest de l'État américain de l'Arkansas. Les villes notables du district comprennent Camden, Hope, Hot Springs, Magnolia, Pine Bluff et Texarkana.

Le district est actuellement représenté par le Républicain Bruce Westerman.

Historiquement, le district a soutenu des Démocrates conservateurs tels que Mike Ross et David Pryor, et a été considéré comme un district classique de Yellow Dog Democrat. Cependant, la tendance républicaine croissante dans l'État a dépassé le district depuis le début du  siècle, le district soutenant George W. Bush avec 51% en 2004 et le soutien a augmenté lorsque John McCain a remporté le district en 2008 avec 58% des voix.

Historique de vote

Liste des Représentants du district

Résultats des récentes élections

2002

2004

2006

2008

2010

2012

2014

2016

2018

2020

2022
L'Arkansas n'a pas tenu de Primaire, Bruce Westerman (R), le candidat sortant, et John White (D) s'affronteront lors de l'Élection Générale du 8 novembre 2022.

L'Arkansas tiendra son élection générale le 8 novembre 2022. Si aucun candidat à l'Election Générale de reçoit 50% du vote ou plus, alors un Second Tour aura lieu le 8 décembre 2022.

Références

4

Quatrième district congressionnel d'Arkansas


An Anthaenantiopsis in uska genus han Liliopsida. An Anthaenantiopsis in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Anthaenantiopsis

Anthaenantiopsis


Ariel, aşağıdaki anlamlara gelebilir:
 Ariel, Britanya'nın en küçük otomobil şirketlerinden biri
 Ariel (uydu), Uranüs'ün uydusu
 Ariel (şehir), İsrail'in Batı Şeria bölgesinde bulunan bir şehir.
 Ariel (deterjan), Procter & Gamble'in deterjan markası.

Ariel


Bankja, auch Bankya oder Bankia, ist eine Stadt und ein Bezirk im westlichen Bulgarien. 1969 wurde sie zur Stadt erhoben und ist seit 1979 ein Teil der Oblast Sofia-Stadt.

Die Stadt liegt zehn Kilometer westlich von Sofia am Fuß des Berges Ljulin auf einer mittleren Höhe von 695 Metern. Die Wirtschaft beruht auf Tourismus und Badebetrieb. Der Bezirk ist bekannt für seine Mineralquellen und hat eine lange Tradition für medizinische Behandlungen. Der Name der Stadt kommt von dem Begriff bankja, der heiße Quellen bedeutet und eine Diminutiv von banja (Bad) ist.

Die ersten nachgewiesenen Bewohner waren Thraker vor circa 2500 Jahren. Archäologische Grabungen haben Gebäude aus der Römerzeit und Bronzeteile aus dem 4.–5. Jahrhundert nachgewiesen. Die erste urkundliche Erwähnung als Bankja erscheint im 15. Jahrhundert, die ursprünglichen Dörfer Verdikal, Gradoman und Michailowo sind jetzt Bestandteil der Stadt.

Bankja ist der Geburtsort des bulgarischen Premierministers Bojko Borissow. Zudem ist die Stadt seit 2010 Namensgeber für den Bankya Peak, einen Berg im Grahamland in der Antarktis.

Sehenswürdigkeiten

 "Vazovs Eiche", Iwan Wasows bekannter Ruheplatz.
 Die Märtyrerkirche Quiricus und Julitta, die im Jahre 1932 gebaut und vom Bischof Stephen von Sofia geweiht wurde.
 Der frühere Präsidentenpalast, der heute ein Golfclub ist.
 Bankya Palace, ein Badehotel.
 Die Mineralbäder in Bankja, die 1907–1910 nach einem Entwurf des Münchner Architekten Carl Hocheder gebaut wurden.

Weblinks

Einzelnachweise

Thrakischer Ort
Ort in der Oblast Sofia-Stadt

Bankja


The dithyramb (; , dithyrambos) was an ancient Greek hymn sung and danced in honor of Dionysus, the god of wine and fertility; the term was also used as an epithet of the god. Plato, in The Laws, while discussing various kinds of music mentions "the birth of Dionysos, called, I think, the dithyramb." Plato also remarks in the Republic that dithyrambs are the clearest example of poetry in which the poet is the only speaker.

However, in The Apology Socrates went to the dithyrambs with some of their own most elaborate passages, asking their meaning but got a response of, "Will you believe me?" which "showed me in an instant that not by wisdom do poets write poetry, but by a sort of genius and inspiration; they are like diviners or soothsayers who also say many fine things, but do not understand the meaning of them."

Plutarch contrasted the dithyramb's wild and ecstatic character with the paean. According to Aristotle, the dithyramb was the origin of Athenian tragedy. A wildly enthusiastic speech or piece of writing is still occasionally described as dithyrambic.

History
Dithyrambs were sung by choirs at Delos, but the literary fragments that have survived are largely Athenian. In Athens, dithyrambs were sung by a Greek chorus of up to fifty men or boys dancing in circular formation, who may or may not have been dressed as Satyrs, probably accompanied by the aulos. They would normally relate some incident in the life of Dionysus or just celebrate wine and fertility.

The ancient Greeks laid out the criteria of the dithyramb as follows:
 special rhythm
 aulos accompaniment in Phrygian mode
 enriching text
 considerable narrative content
 originally antistrophic character

Competitions between groups, singing and dancing dithyrambs were an important part of the festivals of Dionysus, such as the Dionysia and Lenaia. Each tribe would enter two choirs, one of men and one of boys, each under the leadership of a coryphaeus. The names of the winning teams of dithyrambic contests in Athens were recorded. The successful choregos would receive a statue that would be erected—at his expense—as a public monument to commemorate the victory. However, most of the poets remain unknown.

The earliest mention of dithyramb, found by Sir Arthur Wallace Pickard-Cambridge, is in a fragment of Archilochus, who flourished in the first half of the seventh century BCE: "I know how to lead the fair song of the Lord Dionysus, the dithyramb, when my wits are fused with wine." As a literary composition for chorus, their inspiration is unknown, although it was likely Greek, as Herodotus explicitly speaks of Arion of Lesbos as "the first of men we know to have composed the dithyramb and named it and produced it in Corinth".

The word dithyramb has no known origin, but is frequently assumed not to be derived from Greek. An old hypothesis is that the word is borrowed from Phrygian or Pelasgian, and literally means "Vierschritt", i. e., "four-step", compare iamb and thriambus, but H. S. Versnel rejects this etymology and suggests instead a derivation from a cultic exclamation. Dithyrambs were composed by the poets Simonides and Bacchylides, as well as Pindar (the only one whose works have survived in anything like their original form).

Later examples were dedicated to other gods, but the dithyramb subsequently was developed (traditionally by Arion) into a literary form. According to Aristotle, Athenian tragedy developed from the dithyramb; the two forms developed alongside one another for some time. The clearest sense of dithyramb as proto-tragedy comes from a surviving dithyramb by Bacchylides, though it was composed after tragedy had already developed fully. Bacchylides' dithyramb is a dialogue between a solitary singer and a choir. It is suggestive of what tragedy may have resembled before Aeschylus added a second actor instead of the choir.

In the later 5th century BCE, the dithyramb "became a favorite vehicle for the musical experiments of the poets of the 'new music'." This movement included the poets Timotheus of Miletus, Cinesias, Melanippides, and Philoxenus of Cythera. By the 4th century BCE the genre was in decline, although the dithyrambic competitions did not come to an end until well after the Roman takeover of Greece.

Modern dithyrambs
Dithyrambs are rare in English language literature. In German literature they appear more frequently, and from the 19th century several compositions were inspired by them.

Literature
John Dryden's Alexander's Feast (1697) is a notable example of an English language dithyramb.

Friedrich Schiller wrote a Dithyrambe in 1796. Friedrich Nietzsche composed a set of Dionysos-Dithyramben in 1888/89. The poetry cycle Dithyrambischer Herbst by Austrian poet Alfred Grünewald was published in 1920.

Music and dance
From the 19th century dithyrambs appear frequently in classical music, as well in vocal as instrumental compositions.

Franz Schubert wrote a song for bass voice based on Schiller's Dithyrambe ( 801, published as Op. 60 No. 2 in 1826). Schubert's earlier attempt at setting the same poem for a more extended vocal ensemble had remained unfinished (, 1813). Schubert's Fantasie in C Major, Op. 15 (D.760), often called the "Wanderer Fantasy", was referred to as "the splendid Wanderer- Dithyramb" by Franz Liszt in his letter to Professor Siegmund Lebert of December 2, 1868. Johann Friedrich Reichardt (in Schillers lyrische Gedichte volume 2, published around 1809) and Wilhelm Taubert (Op. 144 No. 2, 1864) were other composers setting Schiller's poem. Other composers basing vocal music on dithyrambs include Giuseppe Verdi ("Brindisi", No. 6 of his 1845 Album di Sei Romanze), and Max Bruch (Op. 39,  1871). Othmar Schoeck's 1911 Dithyrambe, Op. 22 is based on an unnamed verse by Goethe.

Instrumental dithyrambs were composed by Robert Volkmann and Hermann Ritter. Nikolai Medtner composed several dithyrambs, including a set of three for solo piano as his Opus 10. Additionally, the final movement of his first violin sonata carries the title, and the last of his Vergessene Weisen Op. 40 is a Danza ditirambica.

The last movement of Igor Stravinsky's Duo Concertant for violin and piano is entitled Dithyrambe. Richard Edward Wilson's 1983 Dithyramb is for oboe and clarinet. Wolfgang Rihm composed a 30-minute work, Concerto, in 2000, with the subtitle Dithyrambe and a scoring for string quartet and orchestra.

In 1961 the American choreographer James Waring created a dance piece entitled Dithyramb with music and objects by the Fluxus artist George Brecht.

The Swedish composer, Ture Rangström, 1884–1947, wrote an early symphonic poem, "Dithyramb" in 1909, revised in 1948 by Kurt Atterberg.

See also
 Iambus (genre)
 Thriambus

Notes

Sources
 Armand D'Angour: "How the Dithyramb Got Its Shape." Classical Quarterly 47 (1997) 331–351.

 Harvey, A. E. 1955. "The Classification of Greek Lyric Poetry." Classical Quarterly 5.

 Pickard-Cambridge, Sir Arthur Wallace. 1927. Dithyramb Tragedy and Comedy. Second edition revised by T.B.L. Webster, 1962. Oxford: Oxford University Press, 1997. .
 —. 1946. The Theatre of Dionysus in Athens.
 —. 1953. The Dramatic Festivals of Athens.
 Sourvinou-Inwood, Christiane. 2003. Tragedy and Athenian Religion. Oxford: Oxford UP.

External links

 Bacchylides, "The Theseus Dithyramb" – composed c. 500 BCE ()
 IMSLP:
 Vocal:
 Instrumental:
 Dithyrambs at The LiederNet Archive

Ancient Greek theatre
Hymns to Dionysus
Religious music
Ancient music

Dithyramb


مقاطعة نوردلاند هي إحدى مقاطعات الدانمارك السابقة.

أعلام
 جينز أوتو كراغ

مراجع

أقاليم الدنمارك
تأسيسات سنة 2007 في الدنمارك
دول وأقاليم أسست في 2007
مقاطعات دنماركية سابقة (1970–2006)

مقاطعة نورييلاند


Stijena Al Naslaa je reljefni oblik 50 km južno od oaze Tayma u Saudijskoj Arabiji. Po sredini je podijeljen na dva dijela, oba postavljena na malim postoljima. Cjelokupni oblik stijene mogao bi biti posljedica erozije vjetrom i kemijskog trošenja koje je moglo biti moguće zbog vlažnih uvjeta u zaštićenoj donjoj strani stijene. Podijeljen je na dva dijela nečim što bi moglo biti geološka pukotina.

Stijena je visoka oko 6 metara i široka 9 metara, a na svojoj je jugoistočnoj strani prekrivena brojnim petroglifima

Izvori

Arheološki lokaliteti u Saudijskoj Arabiji
Geologija

Al Naslaa


Elia, de son nom complet Elia Taïeb, est une chanteuse française d'origine russe et tunisienne née à Paris. Elle est signée sur le label 7 Corp du rappeur Booba et à ce jour a sorti 2 EP intitulés respectivement Elia et Océan.

Biographie
Fille du compositeur Jean-Pierre Taïeb, Elia se passionne pour la musique dès petite. Après une formation scientifique au lycée Louis le Grand, elle consacre deux années aux lettres en intégrant l'hypokhâgne du lycée Henri-IV.

En 2019, elle sort ses premiers morceaux (dont le titre Aurore) et son premier EP, Elia, produit par le duo Twinsmatic et composé de quatre titres dont une collaboration avec le rappeur Ashh. Le , elle dévoile Si tu savais, un nouveau single accompagné d'un clip vidéo.

C'est en janvier 2021 que la jeune chanteuse signe sur le label 7 Corp/92i du rappeur Booba. Elle apparait ensuite sur le titre Grain de sable, du dixième album studio de celui-ci, ULTRA. Le titre atteint la 13ème place du Top Singles Français. Elle sort le 18 juin 2021 son second EP Océan composé de 7 titres.

Elia participe en 2022 à l'Eurovision France, avec comme objectif de représenter la France lors de la compétition internationale. Elle interprète le titre Téléphone.

Elle obtient sa première certification Or en août 2023 avec le titre Grain de Sable en featuring avec Booba.

Discographie

EP's

Apparitions
 2021 : Ashh feat. Elia - Utopia station (sur l'album L'Amour et la violence)
 2021 : Booba feat. Elia - Grain de sable (sur l'album Ultra)
 2022 : Ashh feat. Elia - Visages (sur l'album Opium)
 2023 : Karabalik Beatz feat. IBRV & Elia - Trash Life (sur l'album General Kara)
 2023 : Dopeboy DMG feat. Elia - Concorde (sur l'album Mental)

Notes et références

Liens externes

Chanteuse française du XXIe siècle
Chanteuse des années 2020
Naissance à Paris
Auteure-compositrice-interprète française

Elia (chanteuse)


Lockmarsch, í stuttu máli Locke, er þýskur mars sem gefur merki um byrjun skrúðgöngu.

Marsar

Lockmarsch


DigiCash Inc. foi uma empresa de dinheiro eletrônico fundada por David Chaum em 1989. As transações do DigiCash eram únicas porque eram anônimas devido a uma série de protocolos criptográficos desenvolvidos por seu fundador.  A DigiCash declarou falência em 1998 e posteriormente vendeu  seus ativos para a eCash Technologies, outra empresa de moeda digital, que foi adquirida pela InfoSpace em 19 de fevereiro de 2002. </div>

História
David Chaum está associado à invenção da tecnologia de assinatura cega. Em 1982, enquanto estudava na Universidade da Califórnia, Berkeley, Chaum escreveu um artigo descrevendo os avanços tecnológicos para a tecnologia de chaves públicas e privadas, a fim de criar esta Tecnologia de Assinatura Cega.  A tecnologia de assinatura cega da Chaum foi projetada para garantir a total privacidade dos usuários que realizam transações online. Chaum estava preocupado com a natureza pública e o acesso aberto a pagamentos online e informações pessoais. Ele então propôs a construção de um sistema de protocolos criptográficos, no qual um banco ou o governo seria incapaz de rastrear pagamentos pessoais realizados online.  Essa tecnologia foi totalmente implementada em 1990, por meio da empresa de Chaum, a DigiCash.

Tecnologia
O DigiCash era uma forma de pagamento eletrônico inicial, que exigia que o software do usuário retirasse as notas de um banco e designasse chaves criptografadas específicas antes que pudessem ser enviadas a um destinatário. Esse avanço da criptografia de chave pública e privada permite que os pagamentos eletrônicos se tornem indetectáveis pelo banco emissor, pelo governo ou por terceiros. Esse sistema de Assinaturas Cegas por meio do software DigiCash melhorou a segurança de seus usuários por meio da emissão de chaves seguras, o que impediu que terceiros acessem informações pessoais por meio de transações online. O Mark Twain Bank, posteriormente adquirido pelo banco Mercantile, localizado no Missouri, era o único banco dos Estados Unidos que suportava os sistemas DigiCash. O Deutsche Bank, com sede na Alemanha, foi o segundo banco de apoio dos sistemas DigiCash.

Falência
A DigiCash não conseguiu expandir a empresa com sucesso por meio da expansão de sua base de usuários. Chaum afirmou em uma entrevista em 1999 que o projeto DigiCash e seu sistema de tecnologia entraram no mercado antes que o comércio eletrônico fosse totalmente integrado à Internet.  Em 1998, a DigiCash entrou com um pedido de falência do Capítulo 11 e em 2002 a empresa foi vendida por ativos.  Uma implementação mais moderna da abordagem DigiCash é fornecida pela Taler Systems SA como Software Livre com o protocolo " GNU Taler ".

Ver também

 Bitcoin

Referências

Sistemas de pagamento

DigiCash


Eustathios Palatinos (auch Eustachius Palatinus o. Eustazio Palatinos) war der Katepan von Italien vom Herbst 1045 bis zum Herbst 1046. Die spärlichen Informationen über ihn stammen von Lupus Protospatharius, dem Anonymus Barensis und aus einem von ihm ausgestellten Sigillion vom Dezember 1045.

Eustathios war Nachfolger des Katepans Basilios Theodorokanos, der Patrikios Argyros, Sohn des Meles von Bari, ging zur selben Zeit erneut  nach Konstantinopel. Eustathios landete in Otranto und reiste von dort aus nach Bari, dem Sitz des Katepanats. In der Nähe von Tarent wurde er von Drogo von Hauteville, dem Bruder Wilhelm Eisenarms, des normannischen Grafen von Apulien, geschlagen. Daraufhin kehrte er nach Bari zurück, wo ihn der Kommandant der Warägergarde, Johannes Raphael, im Herbst 1046 ablöste.

Literatur
 Vera von Falkenhausen: Untersuchungen über die byzantinische Herrschaft in Süditalien vom 9. bis ins 11. Jahrhundert (Schriften zur Geistesgeschichte des östlichen Europa, 1), Wiesbaden 1967, S. 90, 92, 105, 110, 186f. verbesserte italienische Ausgabe  La dominazione bizantina nell'Italia meridionale dal IX all'XI secolo, Bari 1978, S. 97, 119 Anm. 77, 141, 204
 Jacques Lefort – Jean-Marie Martin: Le sigillion du catépan d'Italie Eustathe Palatinos pour le juge Byzantios (décembre 1045). In: Mélanges de l'École française de Rome. Moyen Âge, temps modernes 98, 1986, S. 525–542.
 Ferdinand Chalandon: Histoire de la domination normande en Italie et en Sicilie. Paris 1907.

Historische Person (Italien)
Geboren im 10. oder 11. Jahrhundert
Gestorben im 11. oder 12. Jahrhundert
Mann
Person (Byzantinisches Reich)

Eustathios Palatinos


John Stroeder (nacido el  en Bremerton, Washington) es un exjugador de baloncesto estadounidense. Con 2,08 de estatura, jugaba en la posición de pívot.

Equipos
1976-1980  Universidad de Montana
1980-1982 Birmingham Bullets
1982-1983  Montana Golden Nuggets
1983-1986  CEP Lorient
1986-1987  Rapid City Thrillers
1987-1988  Milwaukee Bucks
1987-1988  San Antonio Spurs
1988-1989  Albany Patroons
1988-1989  Golden State Warriors
1989-1990  Albany Patroons
1989-1990  CB Sevilla
1990-1991  Alvik BK

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en ACB.COM

Baloncestistas de Washington
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Montana Grizzlies
Baloncestistas del Club Baloncesto Sevilla
Baloncestistas de la Liga ACB
Baloncestistas de los Rapid City Thrillers
Baloncestistas de los Milwaukee Bucks
Baloncestistas de los San Antonio Spurs
Baloncestistas de los Albany Patroons
Baloncestistas de los Golden State Warriors
Baloncestistas de los Montana Golden Nuggets
Baloncestistas del Alvik BK
Baloncestistas del CEP Lorient

John Stroeder


Kleinudagurinn var haldinn í fyrsta sinn þann 10. nóvember árið 2021.

Í tilkynningu sem send var á íslenska fjölmiðla kemur fram að alþekkt sé í nágrannalöndum Íslands að vinsælt bakkelsi og aðrir réttir eigi sér sérstakan dag, á borð við  í Svíþjóð og pönnukökudaginn í Danmörku. Var jafnframt bent á að kleinan sé ekki síður mikilvæg íslenskri þjóðmenningu og því tilvalið að fagna henni með sams konar degi.

Dagsetningin sjálf var í sömu tilkynningu sögð hafa orðið fyrir valinu þar sem Íslendingar fagni bolludeginum og fjölmörgum öðrum dögum á vorönn en að fáir slíkir dagar væru að hausti. Þegar haustlægðirnar dynji á sé notaleg tilhugsun að hittast með fjölskyldunni og steikja kleinur, en dagurinn megi þó ekki vera svo seint að hann keppi við laufabrauðsgerðina.

Á Instagram-síðu helgaðri kleinudeginum kemur fram að fjallað hafi verið um kleinudaginn í Morgunvaktinni á Rás 1, í hádegisfréttum RÚV, í Popplandi á Rás 2 og í Síðdegisútvarpinu á Rás 2.

Heimasíða kleinudagsins er www.kleinudagurinn.is.

Tilvísanir

Íslenskir hátíðisdagar

Kleinudagurinn


Victoria Na (* 23. März 1991 in Carlton) ist eine australische Badmintonspielerin.

Karriere
Victoria Na siegte 2011 bei den Ethiopia International und den Namibia International im Dameneinzel. Im gleichen Jahr war sie auch bei den Zimbabwe International im Mixed mit Luke Chong erfolgreich. Bei der Badminton-Ozeanienmeisterschaft 2012 gewann sie Bronze im Einzel. Durch die Einzelerfolge qualifizierte sie sich für die Olympischen Sommerspiele 2012.

Weblinks
london2012.olympics.com.au

Badmintonspieler (Australien)
Olympiateilnehmer (Australien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Australier
Geboren 1991
Frau

Victoria Na


Taylor Gayle Rutherford (Dallas, 8 de julho de 2004), mais conhecida como Gayle, é uma cantora e compositora estadunidense. Depois de assinar com a Atlantic Records, ela lançou o single abcdefu em 2021, que alcançou sucesso mundial.

Biografia e carreira
Gayle nasceu em 8 de julho de 2004, em Dallas, Texas. Ela começou a cantar aos sete anos e, eventualmente, mudou-se para Nashville, Tennessee para seguir uma carreira musical. Depois de lançar vários singles auto-produzidos, ela foi descoberta por um membro do júri do American Idol e pela editora de música da Arthouse, Kara DioGuardi e assinou contrato com a Atlantic Records.

Em 2021, Gayle lançou "ABCDEFU", sua primeira canção com a Atlantic. Tornou-se viral no TikTok e no Spotify. Ela rapidamente alcançou o top 10 na Alemanha, Áustria, Suíça, Suécia, Finlândia, Irlanda, Reino Unido, Austrália e Nova Zelândia, bem como o top 20 nas paradas norueguesa e holandesa.

Em maio de 2022, a cantora fez uma apresentação digital por meio de captura de movimentos em um evento chamado 'Logitech Song Breaker Awards' dentro do Roblox em parceria com a marca de produtos de informática Logitech.

Discografia

Singles

Ligações externas

Cantores de música pop dos Estados Unidos
Cantoras dos Estados Unidos
Artistas da Atlantic Records

Gayle (cantora)


Der Begriff Künstlernobilitierung bezeichnet die Erhebung eines Künstlers in den Adelsrang, sie ist eine Form des Personaladels. Das erste Zeugnis eines geadelten Künstlers geht auf das Jahr 1289 zurück und stammt aus Neapel.

Titel
Spätestens seit dem 14. Jahrhundert war es für Maler, Bildhauer und Baumeister in vielen Ländern möglich, einen Rittertitel (eques) verliehen zu bekommen. Künstler konnten auch den Titel eines Pfalzgrafen (Comes Palatinus) erhalten. Sodoma und Tizian wurden sogar auf den Rang eines Comes Palatinus Sacri Lateranensis erhoben, der nur vom Kaiser verliehen werden konnte.

Motivation
Im 16. und 17. Jahrhundert kam es zu einer starken Verbreitung der Künstlernobilitierung. Zuvor war sie den Bürgerinnen und Bürgern adliger Herkunft vorbehalten. Begründet wurde die Adligung eines Künstlers meist mit seiner Tugendhaftigkeit. Es gibt unterschiedliche Motive für die Verleihung eines Adelstitels an einen Künstler.

Der Adelsrang war zum einen eine Form der Vergütung. So wurden Künstler für ihre Arbeit bezahlt, indem die Auftraggeber sie nobilitierten. Die Künstler Leone Leoni und Baccio Bandinelli wurden zum Beispiel als Entschädigung für Auftragswerke von Karl V. in den Ritterorden von Santiago aufgenommen.
Weiterhin wollten einige Herrscher ihre Künstler hoffähig  machen, um sie an andere Höfe schicken zu können, zunächst einmal Zutritt zu erhalten und würdig vertreten zu werden. Die Entsendung eines geadelten Künstlers an einen anderen Hof verlieh ihm den Eindruck eines "vertrauenswürdigen Abgesandten."

Mit dem Adelstitel erhielt der Künstler Privilegien wie beispielsweise Steuerfreiheit und das Recht, eine Waffe tragen zu dürfen. Adligen war es nicht mehr gestattet, als Handwerker zu arbeiten. Die Vergabe eines Adelstitels an einen Künstler ist ein Zeichen für die Emanzipation der Kunst vom Handwerk.

Auch im 19. Jahrhundert gab es noch viele Fälle von Künstlernobilitierung.

Literatur
 Schütze, Sebastian: Arte Liberalissima e Nobilissima. Die Künstlernobilitierung im päpstlichen Rom. Ein Beitrag zur Sozialgeschichte des Künstlers in der Frühen Neuzeit. In: Zeitschrift für Kunstgeschichte. 55 (1992). S. 319–351.
 Warnke, Martin: Hofkünstler. Zur Vorgeschichte des modernen Künstlers. Köln: DuMont, 1985. ISBN 3-7701-3847-3, S. 202–223.

Einzelnachweise

Kunstgeschichte
Kunstbetrieb
Adel
Höfische Gesellschaft

Künstlernobilitierung


An Setaria alonsoi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pensiero ngan A.M.Anton. An Setaria alonsoi in nahilalakip ha genus nga Setaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Setaria

Setaria alonsoi


Ecoductele sunt structuri care permit animalelor să traverseze în siguranță bariere realizate de om. Ecoductele pot fi: pasaje subterane tuneluri, viaducte sau pasaje superioare (în special pentru animale mari sau pentru animale ce se deplasează în turme); tuneluri de amfibieni; scări pentru pești; Baldachin pod (mai ales pentru maimuțe și veverițe), tuneluri și podețe (pentru mamifere mici cum ar fi vidre, arici, bursuci); acoperișuri verzi (pentru fluturi și păsări).

Ecoductele sunt o practică de conservarea habitatelor, permițând conexiuni sau reconectări între habitate, și combâtând fragmentarea habitatelor. Ei ajută și la evitarea coliziunilor dintre vehicule și animale, care, în plus față de uciderea sau rănirea animalelor sălbatice poate provoca leziuni la oameni și pagube materiale.

Structuri similare pot fi folosite pentru animale domestice, cum ar fi tunelurile pentru bovine.

Drumurile și fragmentarea habitatelor

Fragmentarea habitatelor apare atunci când oamenii construiesc bariere, cum ar fi drumuri, căi ferate, canale, linii electrice și conducte care pătrund și divizează habitatul faunei sălbatice . Dintre acestea, drumurile sunt cele mai răspândite și au cele mai pronunțate efecte negative . Oamenii de știință estimează că sistemul de drumuri din Statele Unite ale Americii impactează asupra ecologiei a cel puțin o cincime din suprafața terestră a țării . Timp de mai mulți ani, ecologiștii au documentat relațiile adverse între drumuri și fauna sălbatică.  identifică patru moduri în care drumurile și traficul au impact negativ asupra populațiilor de animale sălbatice: (1) se reduce cantitatea și calitatea habitatului, (2) crește mortalitatea din cauza coliziunilor cu vehiculele (rutiere), (3) se împiedică accesul la resursele de pe partea cealaltă a drumului, și (4) se subdivid populațiile de animale sălbatice în subpopulații mai mici și mai vulnerabile (fragmentare). Fragmentarea habitatelor poate duce la dispariție dacă o populație de gene este suficient de limitată.

Primele trei efecte (pierderea habitatului, moartea în accidente, și izolarea resurselor) exercită o presiune asupra diferitelor populații de animale prin reducerea resurselor disponibile și uciderea directă a indivizilor într-o populație. De exemplu,  a constatat că accidentele rutiere nu reprezintă o amenințare semnificativă la populații sănătoase, dar pot fi devastatoare pentru populațiile mici, în scădere, sau amenințate. Mortalitatea rutieră a afectat în mod semnificativ o serie de specii proeminente din Statele Unite, inclusiv cerbul cu coada albă (Odocoileus virginianus), panterele de Florida (Puma concolor coryi), și ursul negru (Ursus americanus) . În plus, pierderea habitatului poate fi directă, dacă habitatul este distrus pentru a face loc pentru un drum, sau indirectă, dacă habitatele aflate aproape de drumuri sunt compromise din cauza emisiilor (zgomote, lumină, poluare etc.) . În cele din urmă, speciile care sunt în imposibilitatea de a migra pe drumuri pentru a ajunge la resurse, cum ar fi hrană, adăpost și împerechere vor trece printr-o reducere a reproducerii și a ratei de supraviețuire, care poate compromite viabilitatea populației (Noss et al., 1996).

În plus față de primii trei factori, numeroase studii au arătat că construirea și utilizarea de drumuri este o sursă directă de fragmentare a habitatelor . După cum s-a menționat mai sus, populațiile înconjurate de drumuri sunt mai puțin susceptibile la a primi imigranți din alte habitate și, ca rezultat, suferă de o lipsă de diversitate genetică. Aceste populații mici sunt deosebit de vulnerabile la extincție din cauza stochasticității demografice, genetice și de mediu, deoarece acestea nu conțin suficiente alele pentru a se adapta la noile presiuni selective, cum ar fi schimbările de temperatură, habitat, și disponibilitatea hranei .

Relația dintre drumuri și fragmentarea habitatelor este bine documentată. Un studiu a constatat că drumurile contribuie mai mult la fragmentarea habitatelor forestiere decât defrișările . Un alt studiu a concluzionat că fragmentarea cauzată de drumuri a pădurilor anterior contigue din estul Americii de Nord este principala cauză pentru declinul speciilor de păsări de pădure și a afectat negativ și mamiferele mici, insectele și reptilele din Statele Unite ale Americii . Dupa ani de cercetare, biologii sunt de acord că drumurile și traficul duce la fragmentarea habitatelor, izolarea și accidentele rutiere, toate combinându-se pentru a compromite în mod semnificativ viabilitatea populațiilor de animale sălbatice din întreaga lume.

Coliziunile cu vehiculele
În plus față de preocupările de conservare, coliziunile faunei sălbatice cu vehiculele au un cost semnificativ pentru populația umană, deoarece accidentele provoacă pagube materiale, rănirea și chiar moartea pasagerilor și șoferilor.  a estimat numărul de coliziuni cu ungulate în trafic, în Europa, la 507.000 pe an, soldate cu 300 de oameni morți, 30.000 de răniți, și pagube materiale de peste 1 miliard de dolari. În paralel, 1,5 milioane de accidente rutiere care implică cerbi în Statele Unite ale Americii provocă o valoare estimată de 1,1 miliarde de dolari în daune auto în fiecare an .

Problemele de conservare asociate drumurilor (mortalitatea faunei sălbatice și fragmentarea habitatelor) împreună cu costruile umane și economice substanțiale care rezultă din accidente i-au făcut pe oameni de știință, ingineri, și autoritățile de transport să ia în considerare o serie de instrumente de atenuare și reducere a conflictului dintre drumuri și fauna sălbatică. Din opțiunile disponibile, structurile cunoscute sub numele de ecoducte au fost cele mai de succes la reducerea atât a fragmentării habitatelor cât și a numărului de accidente rutiere cu animale (, Clevenger, 2006).

Ecoductele sunt pasaje structurale pe sub sau pe deasupra drumurilor, concepute pentru a facilita traversarea în condiții de siguranță a drumurilor publice de către fauna sălbatică . În ultimii ani, biologii conservaționiști și managerii de faună sălbatică au susținut construcția de ecoducte împreună cu gardurile de pe marginea drumurilor ca o modalitate de a crește permeabilitatea drumurilor și conectivitatea habitatelor, precum și scăderea numărului de accidente ce implică animale. Ecoduct este un termen-umbrelă care cuprinde pasaje inferioare, pasaje superioare, tuneluri, poduri verzi, tuneluri mici pentru amfibieni/mamifere mici, și viaducte pentru fauna sălbatică . Toate aceste structuri sunt proiectate pentru a oferi coridoare semi-naturale pe deasupra și pe dedesubtul drumurilor, astfel încât animalele pot trece în condiții de siguranță, fără a pune în pericol pe ei înșiși și pe automobiliști.

Istoria și locații
Rapoarte scrise despre scările pentru pești datează din Franța secolului al XVII-lea, unde mănunchiuri de ramuri au fost folosite pentru a crea trepte în canale abrupte pentru ocolirea obstacolelor. O versiune a fost brevetată în anul 1837 de către Richard McFarlan din Bathurst, New Brunswick, Canada, care a proiectat o rută care să ajute peștii să treacă barajul unei fabrici de cherestea hidraulice. În 1880, prima scară de pești a fost construită în Rhode Island, Statele Unite ale Americii, la barajul Pawtuxet Falls. Pe măsură ce Epoca Industrială avansa, barajele și alte obstacole fluviale au devenit mai mari și mai frecvente, ceea ce a dus la necesitatea efectivă de pentru amenajarea trecerilor pentru pești.

Primele ecoducte pe uscat au fost construite în Franța, în anii 1950 . Țările europene, între care Țările de Jos, Elveția, Germania și Franța, au fost folosind diverse structuri de trecere pentru a reduce conflictul între animalele sălbatice și drumuri de mai multe decenii și utilizează o varietate de pasarele și pasaje subterane pentru a proteja și de a restabili animalele sălbatice, cum ar fi: amfibieni, bursuci, ungulate, nevertebrate, precum și alte mamifere mici .

Humane Society din Statele Unite raportează că peste 600 de tuneluri instalate pe sub drumuri majore și minore din Țările de Jos au contribuit la creșterea substanțială a nivelului populației pe cale de dispariție a viezurelui european. Cel mai lung viaduct pentru animale, în apropiere de Crailo în Țările de Jos, are 800 m și se întinde peste o autostradă, o cale ferată și un teren de golf.

Ecoductele sunt din ce în ce mai frecvente în Canada și Statele Unite ale Americii. Ecoducte recognoscibile se găsesc în Parcul Național Banff din Alberta, unde pasaje cu vegetație asigură trecerea în siguranță peste Șoseaua Trans-Canadiană urșilor, elanilor, cerbilor, lupilor, și multor altor specii . În Banff au fost realizate 24 de ecoducte ca parte a unui drum proiect de îmbunătățire în 1978 . În Statele Unite, mii de ecoducte au fost construite în ultimii 30 de ani, inclusiv podețe, poduri și pasaje. Acestea au fost folosite pentru a proteja caprele de munte în Montana, salamandra pătată în Massachusetts, muflonii în Colorado, testoasa de deșert în California, și panterele de Florida, aflate pe cale de dispariție, în Florida .

Costurile și beneficiile
Beneficiile derivate din construcției ecoductelor care extind coridoarele de migrație ale faunei peste și pe sub drumurile principale par să depășească costurile de construcție și întreținere. Un studiu estimează că adăugarea ecoducte pentru un proiect rutier reprezintă o creștere de 7-8% a costului total al proiectului . Teoretic, costurile monetare asociate cu construirea și menținerea ecoductelor în zone importante din punct de vedere ecologic sunt depășite de beneficiile asociate protejării populațiilor de animale sălbatice, reducerii daunelor vehiculelor, și salvarea vieților șoferilor și pasagerilor prin reducerea numărului de coliziuni cauzate de animale sălbatice.

Un studiu realizat de Departamentul de Transport al statului Virginia estima că ecoductele devin eficiente, în termeni de deteriorare a bunurilor, atunci când acestea împiedică între 2,6 și 9,2 coliziuni între vehicule și cerbi pe an, în funcție de costul de pasaj. Aproximativ 300 de cerbi au trecut prin pasajele subterane în anul în care a avut loc studiul .

Eficacitatea
Au fost efectuate mai multe studii pentru a determina eficacitatea de coridoarelor ecologice asigurării conectivității habitatelor (prin furnizarea viabile coridoare de migrație) și reducerii accidentelor. Eficacitatea acestor structuri pare a depinde mult de locația lor (datorită diferențelor de localizare, structură, de specii prezente, habitate etc.) dar punctele de trecere au fost benefice pentru o serie de specii într-o varietate de locații. Unele povești de succes ale ecoductelor sunt prezentate mai jos.

Parcul Național Banff
Banff National Park oferă una dintre cele mai bune oportunități de a studia eficacitatea de ecoductelor pentru că parcul cuprinde o mare varietate de specii și este întretăiat de un mare drum comercial numit Șoseaua Trans-Canadiană (TCH). Pentru a reduce efectele drumului pe patru benzi, s-au construit 24 de ecoducte (22 de pasaje subterane și două supraterane) pentru a asigura conectivitatea habitatelor și a proteja șoferii . În 1996, Parks Canada a dezvoltat un contract cu cercetătorii universitari pentru a evalua eficacitatea ecoductelor. Ultimul deceniu a produs o serie de publicații care analizau impactul ecoductelor asupra diferitelor specii și în general asupra mortalității faunei sălbatice (a se vedea , , și ).

Folosind o varietate de tehnici pentru a monitoriza trecerile în ultimii 25 de ani, oamenii de știință raporteaza ca 10 specii de mamifere mari (între care cerb, elan, urs negru, urs, leu de munte, lupul, și coiot) au folosit cele 24 de ecoducte din Banff în total de 84.000 de ori până în ianuarie 2007 . Cercetarea a identificat și o "curbă de învățare" astfel că animalele au nevoie de timp să se adapteze la structuri înainte să se simtă confortabil folosindu-le. De exemplu, trecerile urșilor grizzly au crescut de la șapte, în1996, la peste 100 în 2006, deși numărul real de urși individuali care folosesc structurile a rămas constant în acest timp, între 2 și 4 urși. Un set similar de observații a fost făcut pentru lupi, trecerile crescând de la două până la aproximativ 140 în aceeași perioadă de 10 ani. Cu toate acestea, în acest caz numărul real de lupi din haite care folosesc punctele de trecere a crescut dramatic, de la un minim de doi până la un nivel record de peste 20 de exemplare. În continuarea acestor rezultate pozitive,  au raportat că utilizarea ecoductelor și gardurilor au redus redus mortalitatea indusă de traficul de pe TCH la  ungulatele mari cu mai mult de 80 la sută. Analizele recente pentru carnivore au arătat că rezultatele nu sunt la fel de pozitive, mortalitatea urșilor fiind în creștere cu o medie de 116 la sută în paralelă directă la dublarea egală a volumului de trafic pe șosea, arătând în mod clar că mortalitatea urșilor nu a fost redusă (Hallstrom, Clevenger, Maher și Whittington, în pregatire). Cercetările privind trecerile în Banff au demonstrat astfel valori diverse, în funcție de specia în cauză.

Parks Canada planifică construirea a 17 ecoducte noi peste TCH pentru a crește siguranța șoferilor în apropiere de cătunul Lake Louise. Lipsa de eficacitate a gardurilor standard în reducerea mortalității urșilor demonstrează că sunt necesare măsuri suplimentare.

Districtele Collier și Lee din Florida
Douăzeci și patru de pasaje subterane și 12 poduri modificate pentru animale sălbatice au fost construite de-a lungul a 40 km din șoseaua interstatală 75 în districtele Collier și Lee din Florida . Aceste treceri sunt special concepute pentru a viza și a proteja specia pe cale de dispariție de panteră de Florida, o subspecie de leu de munte ce se găsește în sud-estul Statelor Unite. Oamenii de știință estimează că mai există doar 80-100 de pantere de Florida în viață în sălbăticie, ceea ce le face una dintre cele mai periclitate mamifere mari din America de Nord (Foster și Humphrey, 1995). Pantera de Florida este deosebit de vulnerabilă la coliziunile cu vehicule, care au ucis 11 exemplare în 2006 și 14 în 2007 .

Comisia de Conservare a Peștelui și Animalelor Sălbatice din Florida (FWC) a folosit o serie de instrumente de atenuare într-un efort de a proteja panterele de Florida și combinația de ecoducte și garduri s-a dovedit cea mai eficientă . Din 2007, nicio panteră nu a mai fost ucisă în zonele echipate cu garduri continue și ecoducte, iar FWC dorește să construiască mai multe astfel de structuri în viitor. Pasajele de pe I-75 au părut a servi și râșilor, cerbilor, ratonilor și a redus semnificativ coliziunile animalelor cu vehicule de-a lungul șoselei interstatale (Foster și Humphrey, 1995).

Pasajele subterane din California de Sud
Ecoductele au fost importante și pentru protejarea biodiversității în mai multe zone din California de Sud. În districtul San Bernardino, biologii au ridicat garduri de-a lungul șoselei statale 58 pentru a completa pasajele subterane folosite de țestoasa de deșert amenințată. Numărul de morți în rândul țestoaselor de deșert pe șosea a scăzut cu 93% în primii patru ani după introducerea gardurilor, dovedind că, chiar și treceri improvizate (tuburi de drenaj al apelor pluviale, în acest caz) au capacitatea de a crește permeabilitatea șoselelor și de a proteja speciile sensibile . În plus, studiile lui  și  raportează că pasajele subterane din districtele Orange, Riverside și Los Angeles au atras utilizarea semnificativă de către o varietate de specii, inclusiv râși, coioți, vulpi cenușii, cerb, și nevăstuici cu coadă lungă. Aceste rezultate ar putea fi extrem de importante pentru eforturile de conservare a faunei sălbatice din zonele Puente Hills și Chino Hills, care au fost din ce în ce mai fragmentate de construcția de drumuri .

Ecoductele din Țările de Jos

Țările de Jos au peste 66 de ecoducte (pasaje sub- și supraterane) care au fost folosite pentru a proteja speciile pe cale de dispariție de viezure, precum și populațiilor de mistreți, cerbi și căprioare. Începând din 2012, Veluwe, cu 1000 de kilometri pătrați de păduri, mlaștini și dune de nisip, cea mai mare câmpie naturală din Europa de Nord-Vest, conține nouă ecoducte, la 50 de metri lățime, în medie, care sunt utilizate pentru transferul animalelor sălbatice pe autostrăzi care traversează Veluwe. Primele două ecoducte din Veluwe au fost construite în 1988, peste A50 când a fost construită autostrada. Cinci alte ecoducte în Veluwe au fost construite pe drumuri existente, unul peste un drum provincial cu două benzi. Cele două ecoducte peste A50 au fost folosite de aproape 5.000 de cerbi și mistreți într-o perioadă de un an . Țările de Jos au și cel mai lungă ecoduct din lume, numit Natuurbrug Zanderij Crailoo (podul natural de la carieră de calcare de la Crailo) . Structura masivă, finalizată în anul 2006, are 50 m lățime și peste 800 m lungime și se întinde pe o linie de cale ferată, un business park, un râu, un drum, și un complex sportiv . Monitorizarea este în prezent în curs de desfășurare pentru a examina eficacitatea acestui proiect inovator, care combină protecția a faunei cu dezvoltarea urbană. Cel mai vechi ecoduct olandez este Zeist Vest - A28, deschis în 1988.

Slaty Creek Wildlife Underpass, Calder Freeway, Pădurea Neagră, Australia
Un alt studiu de caz al eficienței ecoductelor vine de la un pasaj subteran construit pentru a minimiza impactul ecologic al Șoselei Calder care trece prin Pădurea Neagră din Victoria, Australia. În 1997, Compania de Drumuri a Guvernului Victorian a construit ecoductul Slaty Creek cu un cost de 3 milioane de dolari . Oamenii de știință au folosit 14 tehnici diferite pentru a monitoriza pasajul timp de 12 luni, în scopul de a determina abundența și diversitatea speciilor care folosesc pasajul . În timpul perioadei de 12 luni, 79 de specii de faună au fost detectate în pasaj (comparativ cu 116 specii detectate în pădurea din jur), între care amfibieni, lilieci, păsări, koala, wombats, possumi, reptile și canguri . Rezultatele indică faptul că pasajul ar putea fi util pentru o gamă largă de specii, dar autorii sugerează că Slaty Creek ar putea fi îmbunătățit prin modificarea designului și întreținerea gardurilor pentru a minimiza accidentele de-a lungul Șoselei Calder și prin încercarea de a exclude prădătorii exogeni, cum ar fi pisicile și vulpile din zonă.

International cu Wildlife Crossing Design Competition
În 2010, ARC Solutions - un parteneriat interdisciplinar - a inițiat International cu Wildlife Crossing Design Competition, concurs de proiectare de ecoducte peste șoseaua interstatală 70 de lângă Denver, Colorado. I-70 este cunoscut sub numele de "Zidul Berlinului" pentru animalele sălbatice din Colorado, și designerii trebuie să țină cont de multe provocări unice în zonă, inclusiv zăpada și vremea severă, de altitudinea mare și de pantele abrupte, de cele șase benzi carosabile, pista de biciclete, și de volumele ridicate de trafic, precum și de mai multe specii de animale sălbatice, inclusiv râsul.

După ce a primit 36 de observații din nouă țări, un juriu de experți în arhitectură peisagistică, inginerie, arhitectură, ecologie și transporturi de talie mondială a selectat cinci finaliști în noiembrie 2010, care să dezvolte modelele conceptuale de ecoducte. În ianuarie 2011, echipa condusă de HNTB cu Michael Van Valkenburgh & Asociatii (New York) a fost selectată ca fiind câștigătoarea. Proiectul cuprinde un singur pod cu deschiderea de 100 m întins peste autostradă plantat cu o varietate de tipuri de vegetație, inclusiv cu o pădure de pin și ierburi de luncă, pentru a atrage diferite specii spre traversare. Proiectul modular din prefabricate din beton armat fac ca o mare parte din pod să poată fi construită în afara amplasamentului și apoi adusă aici.

Podul cu boltă din rezervația de tigri Anamalai
Mulți macaci cu coadă de leu, specie periclitată, erau uciși în timp ce traversau șoseaua Puduthotam din Valparai, India de Sud. Datorită eforturilor depuse de ONG-uri și de administrația forestieră, s-au realizat câteva poduri cu boltă care leagă copacii de pe ambele părți ale drumului. Acest lucru a ajutat la atenuarea accidentelor cu macaci în regiune. Environment Conservation Group a inițiat o misiune națională pentru a crește gradul de conștientizare cu privire la importanța adoptării metodelor de combatere a accidentelor cu animale, misiunea lor PATH călătorind peste 17.000 de kilometri în douăzeci și două de state.

Referințe

Bibliografie

 Cite uses deprecated parameter |coauthors= (help) Pages containing cite templates with deprecated parameters

 Hallstrom, W., A. P. Clevenger, A. Maher and J Whittington. 2008. Effectiveness of highway mitigation fencing for ungulates and carnivores. Journal of Applied Ecology - In Review.

 |access-date= requires |url= (help) Pages using citations with accessdate and no URL

Poduri
Tuneluri

Ecoduct


Kirsten Anne-Lise Simone født Simonsen (født 1 juli 1934 i København) er en forhenværende dansk ballerina. Hun blev optaget på Det Kongelige Teaters Balletskole i 1945, hvor hun studerede hos Vera Volkova. Efter endt uddannelse ansattes hun ved Den Kongelige Danske Ballet i 1952, hvor hun debuterede som Hilda i Et Folkesagn. I 1956 udnævntes hun til solodanserinde og blev i 1966 første solodanserinde.

Kirsten Simone dansede både klassiske og moderne solopartier, heriblandt alle de store Tjajkovskij-balletter, og var en af sin tids førende Bournonville-dansere. Hun dansede bl.a. titelrollerne i Sylfiden, Tornerose, Carmen og Cullbergs Frøken Julie.

Endvidere havde hun bærende roller i bl.a. Flemming Flindts De Tre Musketerer (1966), Elsa-Marianne von Rosens Don Juan (1967) og Harald Landers Fête polonaise (1970).

I løbet af karrieren var Simone gæstedanser ved adskillige udenlandske balletter, heriblandt American Ballet Theatre, Bolsjoj Teatret i Moskva og London Festival Ballet. Hun blev efter sin pensionering som danser ansat som lærer ved Det Kongelige Teaters Balletskole

Simone optræder som mentor for unge balletdansere i filmen Ballerina fra 1966.

Forældre
Hun var datter af radioforhandler Carl Kristian Simonsen (1901-82) og telefonistinde Anna Ryberg (1902-86).

Hæder
Simone udnævntes til Ridder af Dannebrog 1965, Ridder af 1. grad 1980 og Kommandør 1998. I 2001 tildeltes hun medaljen Ingenio et arti i 2001 for sit kunstneriske virke.

Hun modtog Tagea Brandts Rejselegat i 1970.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Kirsten Simone, Ballerina Gallery
 Dictionary of Dance: Kirsten Simone

Balletdansere fra Danmark
Personer fra København
Modtagere af Ingenio et arti
Kommandører af Dannebrog
Modtagere af Tagea Brandts Rejselegat

Kirsten Simone


La piranga hormiguera copetona o habia copetona (Habia cristata) es una especie de ave de la familia Cardinalidae, anteriormente clasificado como Thraupidae, endémica de Colombia.

Hábitat
Vive en el bosque de montaña, entre los 700 y 1.800 m de altitud en la Cordillera Occidental de los Andes colombianos, a menudo entre la vegetación densa, a lo largo de ríos o en barrancos.

Descripción
Mide 19 cm de longitud. El plumaje es principalmente de color rojo, con una cresta larga y prominente escarlata, y con los flancos y el vientre grisáceos. La cresta de la hembra es más corta.

Alimentación
Se alimenta de insectos y frutos.

Referencias

Enlaces externos

cristata
Aves endémicas de Colombia
Animales descritos en 1875
Taxones descritos por George Newbold Lawrence

Habia cristata


Rugby Challenge 4 est un jeu vidéo de Rugby à XV, développé par Wicked Witch Software et publié par Tru Blu Entertainment. C'est le quatrième jeu

de la série Rugby Challenge. C'est la suite de Jonah Lomu Rugby Challenge, Jonah Lomu Rugby Challenge 2 et Rugby Challenge 3 qui ont tous les trois étés développés par Sidhe. Rugby Challenge 4 est sorti sur PlayStation 4, Xbox One, et Nintendo Switch.

Système de jeu

Nouveautés

 Rugby à sept féminin.
 Lors des tentatives de transformation et de pénalité, la caméra reste derrière le buteur de l'équipe qui joue.

Stades
Il y a 34 stades dans Rugby Challenge 4.

Licences

Fictifs

 Castle Park
 French Division 1 Stadium (Stade de France)
 French Division 2 Stadium (Stadium de Toulouse)

Équipes

Championnats
Comme l'édition précédent, le jeu n'a pas eu les licences du Top 14 et de la Pro D2, ils apparaîtront sous le nom de French Division 1 (pour le Top 14) et French Division 2 (pour la Pro D2).

Pour les équipes nationales, seules les équipes de Nouvelle-Zélande, d'Australie, d'Afrique du Sud, et d'Angleterre sont composées de vrais joueurs. Mais le Centre de fans (permettant de télécharger des équipes créés par la communauté) permet de remplacer les équipes du jeu par ceux de la communauté.

Top 14 (French Division 1)

Pro D2 (French Division 2)

Super Rugby

Aviva Premiership rugby

ITM Cup

Elite 14

AU Cup

ABSA Currie Cup

Equipes nationales
Comme dit précédemment, seules les équipes de Nouvelle-Zélande, d'Australie, d'Afrique du Sud, et d'Angleterre sont composées de vrais joueurs.

Une nouveauté dans ce jeu, c'est les équipes féminines de rugby à sept.

Equipes de rugby à XV

Equipes de rugby à 7 masculin

Equipes de rugby à 7 féminin

Autres équipes

 Wicked Witch

Compétitions

 World Rugby Championship
 Buildcorp National Rugby Championship
 ABSA Currie Cup
 ITM Cup
 Super Rugby
 Quad Nations
 Bledisloe Cup Series
 Aviva Premiership Rugby
 French Division 1 (Top 14)
 French Division 2 (Pro D2)
 Elite 14 (Pro 14)
 Euro Nations (Tournoi des Six Nations)
 Euro Club Championship (Coupe d'Europe)
 Seven-a-side Championship
 International Seven-a-side series
 European Knockout Cup (Compétition opposant le Portugal, la Russie, l'Espagne, la Belgique et la Géorgie)
 Pacific Rim Championship (Coupe des Nations du Pacifique)
 African Nations Cup (Coupe d'Afrique)
 South American Shield (Championnat d'Amérique du Sud)

Jeu vidéo sorti en 2020
Jeu Windows
Jeu Nintendo Switch
Jeu Xbox One
Jeu PlayStation 4
Jeu vidéo de rugby à XV

Rugby Challenge 4


සාර්ස්-කොවී-2 නම් වන වෛරසයක් හේතුකොට ගෙන ඇතිවන කොවිඩ්-19 (COVID-19) නම් රෝගී තත්වයක්, 2019–20 කොරෝනාවෛරස ව්‍යාප්ත වසංගතය () නමින් හැඳින්වෙන ව්‍යාප්ත සංගතයක් (pandemic) ලෙස ලොව පුරා පැතිරෙමින් පවතී.. 2019 දෙසැම්බර් මාසයේ චීනයේ හුබෙයි පළාතේ වූහාන් නුවරින් මෙම ව්‍යාප්තිය ආරම්භ වී ඇත. ලෝක සෞඛ්‍ය සංවිධානය 2020-01-30 දින එය ජාත්‍යන්තර අවධානය යොමුවිය යුතු මහජන සෞඛ්‍ය පිළිබඳ හදිසි තත්ත්වයක් (PHEIC) ලෙස නම් කරන ලද අතර 2020-03-11 දින එය ව්‍යාප්ත සංගතයක් (pandemic) ලෙස නම් කරන ලදී.  දින වනවිට රටවල් සහ භූමිප්‍රදේශ දෙසියයකට (200) වඩා ස්ථාන වලින් කොවිඩ්-19 රෝගීන්  වඩා වාර්ථාවී ඇති අතර, මරණ  පමණ වාර්ථා වී ඇත. එසේම රෝගීන්  වඩා ප්‍රමාණයක් සුව අතට හැරී ඇත.

මෙම වෛරසය ප්‍රධාන වශයෙන් ව්‍යාප්ත වන්නේ මහජනයාගේ සමීප සම්බන්දතාවල දී සහ කහින විට සහ කිවිසුම් යනවිට පිටවන බිඳිති මාර්ගයෙනි. වෛරසය සාමාන්‍යයෙන් වාතය මගින් බෝ නොවන මුත් ශ්වසන ක්‍රියාවලියේ දි respiratory droplets ඇතිවීමේ හැකියාවක් ඇත. වෛරසය මගින් අපවිත්‍ර වූ මතුපිටක් ස්පර්ශ කොට නැවත තම මුහුණ ඇල්ලීම මගින් මෙම රෝගය වැළඳීමට හැකියාවක් ඇත. රෝග ලක්ෂණ පෙන්නුම් කරන්නෙකුගෙන් රෝගය බෝවීමට වැඩි හැකියාවක් ඇතිමුත්, රෝග ලක්ෂණ රහිත රෝගියෙකු ගෙන් පවා රෝගය බෝවීමට හැකියාව ඇත. වෛරස ශරීරයට ඇතුල්වීමේ සිට රෝග ලක්ෂණ පෙන්නුම් කිරීම දක්වා කාලය සාමාන්‍යයෙන් දින පහක් (5) වනමුත්, දින දෙකේ (2) සිට් දහ හතර (14) දක්වා වෙනස් විය හැකිය. සාමාන්‍ය රෝග ලක්ෂණ වනුයේ උණ, කැස්ස, සහ හුස්ම ගැනීමේ අපහසුව වේ. සංකූලතා ලෙස නිව්මෝනියාව සහ ARDS දැකිය හැක. මෙම රෝගය සඳහා එන්නතක් හෝ විශේෂිත ප්‍රතිවෛරස ප්‍රතිකාරයක් සොයාගෙන නොමැත. මූලික ප්‍රතිකාර ක්‍රම වන්නේ රෝග ලක්ෂණානුකූල  සහ උපකාරක චිකිත්සාව වෙයි. රෝග වැලැක්වීමේ ක්‍රමවේද ලෙස නිතර දෑත් සේදීම, කහින විට දී මුඛය ආවරණය කිරීම, සමාජ දුරස්ථකරණය, සැකකටයුතු පුද්ගලයන් අධීක්ෂණය සහ ස්වයං නොරෝධායනය වීම දක්වා ඇත.

වෛරසය පැතිරයාම වැලැක්වීම සඳහා ගන්නා උත්සාහයක් ලෙස ගමනාගමන වාරණය කිරීම, නිරෝධායන කිරීම, ඇඳිරි නීතිය, workplace hazard controls, උත්සව කල්දැමීම සහ අවලංගු කිරීම් සහ ආයතන වසාදැමීම භාවිතා වේ. මේ අතර  හුබෙයි හි නිරෝධායනය, ලොව අන් ස්ථානවල දක්නට ඇති ජාතික හෝ කළාපීය නිරෝධායනය, චීනයේ සහ දකුණු කොරියාවේ Korea ඇඳිරි නීතිය පැනවීම, දේශසීමා වසා දැමීම හෝ මගීන් ඇතුලුවීමට වාරණ පැනවීම, screening at airports and train stations, සහ මගීන් පිටවීමට වාරණ පැනවීම වේ.

මෙම මහා වසංගතය නිසා ලොව පුරා socioeconomic disruption, ක්‍රීඩා, ආගමික සහ සංස්කෘතික උත්සව කල්දැමීම සහ අවලංගු කිරීම, panic buying කිරීම නිසා සැපයුම් සීමාවීම සිදුවී ඇත. ලොව පුරා රටවල් 160 කට වඩා ජාතික හෝ ප්‍රාදේශීය මට්ටමින් පාසල් සහ විශ්වවිද්‍යාල වසා දමා ඇත. අන්තර්ජාලය පුරා වෛරසය පිළිබඳ වැරදි තොරතුරු සහ conspiracy theories පැතිරී ඇති අතර චීන සහ අග්නිදිග ආසියාතිකයන් කෙරෙහි xenophobia සහ racism සිදුවීම් වාර්ථාවී ඇත.

වසංගතවේදය

වැළැක්වීම

 දෑත් සේදීම

 සමාජ දුරස්ථ කරණය
 ස්වයං නිරෝධායනය

ආශ්‍රිත

 සාස් රෝගය (SARS)
 මර්ස් රෝගය (MERS)

කෝවිඩ්-19 එන්නත්

 Pfizer එන්නත
 AstraZenaca එන්නත
Moderna එන්නත

එන්නත ක්‍රියා කරන්නේ කෙසේද?
එන්නත් යනු ඔබව විශේෂිත රෝගවලින් ආරක්‍ෂා කරන බෙහෙත්වේ. ඒවා මගින් ආසාදනය ඇති කරන විෂබීජයට (වයිරසය හෝ බැක්ටීරියාව) එරෙහිව සටන් කරන ආකාරය මතක තබා ගැනීමට ඔබගේ ප්‍රතිශක්තිකරණ පද්ධතිය පුහුණු කරයි. COVID-19 එන්නත ලබා දෙන්නේ පුහුණුව ලත් සෞඛ්‍යය වෘත්තීකයෙකු මගින් ඔබගේ අතෙහි ඉහළ කොටසට ඉදිකටුවක් යැවීම මගිනි.

එන්නත් යනු අසනීප ඇති නොකර ඔබගේ ප්‍රතිශක්තිකරණ පද්ධතිය ශක්තිමත් කරන ආරක්‍ෂිත ක්‍රමයකි. එන්නතෙහි මාත්‍රා දෙකකින් පසුව, ඔබට ආසාදනය වුවහොත්, අසනීපය වඩා අඩු ආකාරයකට ඇතිවීමේ ඉඩකඩ බොහෝ වැඩිය.

COVID-19 එන්නත ලබා ගැනීමෙන් පසුවද සමහර තාවකාලික අතුරු ආබාධ තිබිය හැකිය.

 අතෙහි ඉදිකටුව ගිය ස්ථානයේ ඉදිමුවක්
 වෙහෙසකර බව
 හිසරදය
 මාංශ පේශි රුදාව, සහ
 උණ සහ ඇඟ ශීතලවීම.

සමහර අය තුල COVID-19 එන්නත හේතුවෙන් ෆ්ලූ ආකාර රෝග ලක්‍ෂණ ඇතිවිය හැකිය.

බොහෝ අතුරු ආබාධ ඉතා සරල වන අතර දින 1 -2 අතර කාලයකදී පහව යයි. ඕනෑම බෙහෙතක් හෝ එන්නතක් ආකාරයෙන්ම COVID-19 එන්නත සම්බන්ධයෙන්ද විරළ සහ/හෝ නොදන්නා අතුරු ආබාධ තිබිය හැකිය.

ලොව ළදරුවන්ට එන්නත් ලබාදෙන පළමු රට
ලොව ළදරුවන්ට කොරෝනා එන්නත් ලබාදෙන පළමු රට බවට පත්වෙමින් කියුබාව එරට වයස අවුරුදු දෙක ඉක්ම වූ ළදරුවන්ට එන්නත් ලබාදීම 2021.09.06 දින ආරම්භ කළේය. ඒ සඳහා යොදා ගැනෙන්නේ කියුබාව දේශීය වශයෙන් නිෂ්පාදනය කළ අබ්ඩාලා සහ සොබර්නා යන කොරෝනා එන්නත්ය. මේයට ප්‍රථම වයස අවුරුදු දොළහ ඉක්ම වූවන්ට එම එන්නත් ලබාදීම මුලින් ආරම්භ කෙරුණා. නමුත් කියුබානු කොරෝනා එන්නත් සඳහා ලෝක සෞඛ්‍ය සංවිධානයේ අනුමැතිය මෙතෙක් හිමි වී නැත.

ගර්භනී, මව් කිරි ලබාදෙන
ගර්භනී කාන්තාවන් හට එන්නත ලබා ගැනීමට උනන්දු කරයි. ගර්භනීවීමට බලාපොරොත්තුවන, හෝ මව් කිරි ලබා දෙන කාන්තාවන් විසින්ද COVID-19 එන්නත ආරක්‍ෂාකාරී ලෙස ලබා ගත හැකිය.

ගර්භනී කාන්තාවකට COVID-19 ආසාදනය වුවහොත්, ඔවුන් හට දරුණු ලෙස අසනීපවීමේ ඉහළ අවදානමක් ඇත. ඔවුන්ගේ නූපන් දරුවන්ද කල් පිරීමට පෙර ඉපදීම හෝ රෝහල්ගතවී ප්‍රතිකාර ලබා ගැනීමේ වැඩි අවදානමක් දරයි. COVID-19 එන්නත සියළු ගර්භනී මව්වරුන් හට නිර්දේශ කරන්නේ මෙම හේතුව නිසාය.

සටහන්

මූලාශ්‍ර

වැඩිදුර කියවීමට
Mainland China and Hong Kong
 Wuhan unexplained viral pneumonia epidemic The pathogen was initially identified as a new type of coronavirus. CCTV, (9 January 2020).
 Wuhan Municipal Health Commission
 Statutory Reporting of Severe Respiratory Disease associated with a Novel Infectious Agent. CHP, Hong Kong, (7 January 2020)

WHO

Europe
 "Cluster of pneumonia cases caused by a novel coronavirus, Wuhan, China". ECDP (17 January 2020)
 Wuhan novel coronavirus and avian flu: advice for travel to China. PHE, UK, (10 January 2020).
 Threat level remains LOW but authorities raise alertness to symptoms MSN (22 January 2020)

භාහිර සබැඳි
 Live global map of Wuhan novel coronavirus (2019-nCOV) spread using official Chinese sources by Medgic
 Realtime interactive global map of Wuhan novel coronavirus (2019-nCOV) spread by Johns Hopkins University

2019–20 කොරෝනා වෛරස ව්‍යාප්ත වසංගතය

කොවිඩ්-19 ව්‍යාප්ත වසංගතය


Budoni (sardinski: Budùne, galurski: Budùni) je grad i općina (comune) u pokrajini Sassariju u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 16 metara i ima 5 148 stanovnika. Prostire se na 54,28 km2. Gustoća naseljenosti je 95 st/km2.Susjedne općine su: Posada, San Teodoro i Torpè.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Budoni


Crveni križ cara Konstatina (engl. Red Cross of Constantine), službeno Slobodnozidarski i vojni red crvenog križa cara Konstatina i pridruženih mu redova svetog Groba i svetog Ivana Evanđelista (engl. Masonic and Military Order of the Red Cross of Constantine and the Appendant Orders of the Holy Sepulchre and of St John the Evangelist) je kršćanski bratski red u slobodnom zidarstvu. Kandidati za red moraju već biti članovi zanatske lože i kapitela Kraljevskog luka. Također, moraju biti i pripadnici kršćanske religije te istaknuti svoje vjerovanje u kršćansku doktrinu Presvetog Trojstva.

Red Crvenog križa cara Konstatina je trostupanjski red u slobodnom zidarstvu, dok sa svojim pridruženim redovima u ovom se sustavu dodjeljuje ukupno pet stupnjeva. Podizanjem u viteza Red Crvenog križa cara Konstatina pristupa se u prvi stupanj ovog reda. Slijede još dva stupnja, kao i dva druga različita slobodnozidarski reda (oba kršćanskog karaktera) koja su pod nadzorom svake nacionalne (ili regionalne) Velike imperijalne Konklave Reda.

Struktura stupnjeva
Red Crvenog križa cara Konstantina ima tri stupnja:
 1° – vitez (engl. Knight Mason)
 2° – svećenik, odnosno Zaređeni Euzebije (Priest Mason ili Installed Eusebius):
 3° – princ (Prince Mason), negdje i suveren

Prvi stupanj viteza
Nakon primanja u Red, član postaje vitez zidar ili vitez Red Crvenog križa cara Konstatina. Ova ceremonija poznata je kao podizanje i odvija se u konklavi. Konklava je regularna jedinica ovog Reda a i naziv je za bilo koji skup članova prvog stupnja ovoga reda. Ceremonija je kratka i jednostavna i uči vrijedne moralne lekcije utemeljene na priči o rimskom caru Konstantinu Velikom i bitci kod Milvijskog mosta.

Drugi stupanj svećenika
Pri izboru za potkralja (engl. Viceroy), drugog zapovjednika konklave, član mora biti primljen u drugi stupanj kroz ceremoniju kojoj on postaje ugledni svećenik-zidar, odnosno zaređeni Euzebije. Ova ceremonija se odvija u koledžu svećenika-zidara. Koledž je naziv za bilo koji skup članova drugog stupnja ovoga reda. Ceremonija je izrazito duhovne naravi i otvoreno uključuje religioznu simboliku i ritual. Nakon što je stekao ovaj stupanj, svećenik ima pravo vršiti dužnost potkralja u svojoj ili bilo kojoj drugoj konklavi ili koledžu. Općenito, ovaj se stupanj može dodijeliti samo onima koji su podignuti u potkralja konklave, iako su izuzeci mogući izuzećem.

Treći stupanj princa
Kad je izabran za suverena, voditelja konklave, član mora biti primljen u treći stupanj u ceremoniji u kojoj postaje savršeni princ-zidar. Ova ceremonija se odvija u senatu prinčeva-zidara. Senat je naziv za bilo koji skup članova drugog stupnja ovoga reda. Stekavši ovaj stupanj, princ-zidar ima pravo biti suveren u svojoj ili bilo kojoj drugoj konklavi ili senatu. Osim izuzećem, ovaj se stupanj dodjeljuje samo onima koji su izabrani za suverena. Kao i kod svih masonskih stupnjeva i ovaj se članu može dodijeliti samo jednom, drugim riječima član koji postaje suveren po drugi put, ili u drugoj konklavi, bit će imenovan i postavljen na dužnost ali neće prolaziti drugi put kroz istu ceremoniju.

Pridruženi redovi

Dva dodatna kršćanska masonska reda nalaze se pod nadzorom Velike imperijalne Konklave (nacionalnio-upravljajućeg tijela) Crvenog križa cara Konstatina. Prvi je Red Svetoga Groba (engl. Order of the Holy Sepulchre), dok drugi Red Svetoga Ivana Evanđelista (engl. Order of St John the Evangelist). Svaki se od tih redova sastoji od pf jednog stupnja ili ceremonije. Iako se u ova dva reda prima odvojeno obično se to odvija istoga dana, jedno iza drugog. U većini jurisdikcija pravilo je da član prvog stupnja Red Crvenog križa cara Konstatina mora pravodobno pristupiti u ova dva pridružena reda prije nego što bi se mogao smatrati kvalificiranim za prijelaz na drugi i treći stupanj Red Crvenog križa cara Konstatina.

Red Svetoga Groba
Ovaj slobodnozidarski red ne treba miješati s identično nazvanim Redom Svetoga Groba unutar Rimokatoličke Crkve. Iako se oba reda pozivaju na iste povijesne događaje među njima nema realne poveznice. Slobodnozidarski Red Svetoga Groba ima dugačak i složen ritual simboličkog značenja utemeljen na legendi o vitezovima koji čuvaju navodno mjesto ukopa Isusa Krista. I slobodnozidarski i crkveni redovi uzimaju jeruzalemski križ kao svoj simbol, ali crkveni red ovaj križ prikazuje crvenom bojom na bijelom štitu dok slobodnozidarski red prikazuje križ unutar kruga postavljenog na sredini štakastog križa a na medalji Reda ova se značka dodatno nalazi u crnoj i zlatnoj pastirici. Sastanak Reda se održava u svetištu, a predsjedavajući se zove prelat.

Red Svetoga Ivana Evanđelista
U ovaj se red pristupa u kratkoj ceremoniji očito kršćanskog karaktera. Uobičajeno je da se u Red Svetoga Ivana Evanđelista prima istog dana kada i u Red Svetoga Groba, pri čemu se jedna ceremonija odvija odmah iza druge. Susreti članova Reda održavaju se u preceptoratima, a predsjedavajući se zove preceptor. Na medalji Reda nalazi se srebrni orao s ispruženim krilima kojem se dodaje vijenac u odnosu na ulogu preceptor ili bilo kojeg člana Reda koji je sadašnji ili bivši preceptor. Orao je tradicionalni simbol Svetoga Ivana Evanđelista.

Povijest
Slobodno zidarstvo je od 18. stoljeća ugradilo simbole i rituale nekoliko srednjovjekovnih vojnih redova u mnoge masonske redove, ponajviše u Red Crvenog križa cara Konstatina koji je izveden iz Sakralnog vojnog konstantinskog Reda Svetoga Jurja (engl. Sacred Military Constantinian Order of Saint George), kao i u neke istaknute u Yorčkom obredu.

Utvrđivanje preciznog podrijetla ovog red povjesničarima se pokazalo problematičnim posebice zbog velikog broja bratstava čiji naslovi uključuju ili su povijesno uključivali izraz "crveni križ". Čini se vjerojatnim kako je Red Crvenog križa cara Konstatina nastao u Engleskoj prije 1780. godine, dok je (poslije nekoliko reorganizacija) najranije dokumentirani datum Reda ovog sadašnjeg ustroja iz 1865. godine kada je njegovu konstituciju formalno uspostavio Robert Wentworth Little. Vremenom je postao jedan od deset 'pridruženih' masonskih redova kojim se upravlja iz zajedničkog sjedišta u Mark Masons' Hall-u u Londonu. Nakon uspostave konklava u prekomorskim zemljama osnovano je nekoliko suverenih stranih Velike imperijalne Konklave (vladajućih tijela) Reda.

Međunarodni opseg Reda
Crveni križ cara Konstatina djeluje u više od 40 različitih država diljem svijeta. Sve regularne jurisdikcije prate svoje povijesno podrijetlo od Velike imperijalne konklave Reda za Englesku i Wales.

Hrvatska
Velika imperijalna konklava Slobodnozidarskog i vojnog reda crvenog križa cara Konstatina za Hrvatsku djeluje prvi Velikoj loži Hrvatske.

Vidi još
 Masonski redovi
 Red Svetoga Groba u Jeruzalemu

Izvori

Vanjske poveznice
 Crveni križ cara Konstatina za Englesku
 Crveni križ cara Konstatina za SAD-u
 Crveni križ cara Konstatina za Hrvatsku

Masonski redovi
Slobodno zidarstvo u Ujedinjenom Kraljevstvu

Crveni križ cara Konstatina


Robin Hood: Men in Tights is a 1993 adventure comedy film and a parody of the Robin Hood story. The film was produced and directed by Mel Brooks, co-written by Brooks, Evan Chandler, and J. David Shapiro based on a story by Chandler and Shapiro, and stars Cary Elwes, Richard Lewis, and Dave Chappelle in his film debut. It includes frequent comedic references to previous Robin Hood films, particularly Prince of Thieves (upon which the plot is loosely structured), and the 1938 Errol Flynn adaptation The Adventures of Robin Hood.

The film also features Brooks in a minor role – the first time he had appeared in one of his own films in which he does not receive top billing or play the lead role since Young Frankenstein. In addition to Brooks, it features Brooks regulars Dom DeLuise and Dick Van Patten in minor roles as well as Rudy De Luca and Gene Wilder in cameos as party guests, the latter of whom was uncredited.

Though the film received mixed reviews from critics, it was a box-office success, grossing $72 million on a $20 million budget.

Plot
Robin of Loxley is captured during the Crusades and is imprisoned in Jerusalem. With the help of fellow inmate Asneeze, he escapes and frees the other inmates. Upon returning to England, Robin finds Asneeze's son, Ahchoo, and discovers that Prince John has assumed control while King Richard is away fighting in the Crusades. Richard is unaware that the prince is abusing his power. Robin returns to his family home, Loxley Hall, only to find it being repossessed by John's men. His family's blind servant, Blinkin, informs Robin that his family is dead, and his father left him a key which opens "the greatest treasure in all the land."

Robin recruits Little John and Will Scarlet O'Hara to help regain his father's land and oust Prince John from the throne. On his quest, Robin attracts the attention of Maid Marian of Bagelle, who wants to find the man who has the key to her Everlast chastity belt. They are also joined by Rabbi Tuckman, who shares with them his sacramental wine and bargain circumcisions.

While Robin is training his band of tights-clad Merry Men, the spoonerism-spouting Sheriff of Rottingham hires the mafioso Don Giovanni to assassinate Robin at the Spring Festival. They plan to hold an archery tournament to attract Robin. Maid Marian hears of the plot, and sneaks out of her castle to warn Robin, accompanied by her heavyset, German lady-in-waiting, Broomhilde.

At the archery tournament, a disguised Robin makes it to the final round, but loses after his arrow is split in two by his opponent. Confused that he lost, Robin reviews the movie's script to discover that he gets another shot. Giovanni's assassin attempts to kill Robin by shooting at him with a scoped crossbow from Royal Folio Depository, but Blinkin catches the arrow in midair. Robin then takes the second shot, this time using a special "PATRIOT arrow", hitting the target. Robin is arrested, with Marian promising to marry the Sheriff to spare his life.

Robin and the Merry Men interrupt the wedding between the Sheriff and Maid Marian. She is carried off to the tower by the Sheriff, who wants to deflower her but cannot open her chastity belt. Robin arrives and duels the sheriff, during which Robin's key falls into the lock of Marian's chastity belt.

After winning the fight Robin spares the Sheriff's life only to miss his sheath and accidentally run the Sheriff through. The witch Latrine, Prince John's cook and adviser, saves him by giving him a magical Life Saver in exchange for marriage. Before Robin and Marian can attempt to open the lock, Broomhilde arrives, insisting they get married first. Rabbi Tuckman conducts the ceremony, but they are suddenly interrupted by King Richard, recently returned from the Crusades, who orders Prince John to be taken away to the Tower of London and made part of the tour.

Robin and Marian are married, and Ahchoo is made the new sheriff of Rottingham. That night, Robin and Maid Marian attempt to open the chastity belt, only to discover that even with the key, the lock won't open. The film ends with Robin calling for a locksmith.

Cast

 Cary Elwes as Robin Hood
 Richard Lewis as Prince John
 Roger Rees as Sheriff of Rottingham
 Amy Yasbeck as Maid Marian
 Dave Chappelle as Ahchoo
 Mark Blankfield as Blinkin
 Eric Allan Kramer as Little John
 Matthew Porretta as Will Scarlet O'Hara
 Isaac Hayes as Asneeze
 Tracey Ullman as Latrine
 Patrick Stewart as King Richard
 Dom DeLuise as Don Giovanni
 Steve Tancora as Filthy Luca
 Joe Dimmick as Dirty Ezio
 Dick Van Patten as The Abbot
 Mel Brooks as Rabbi Tuckman
 Megan Cavanagh as Broomhilde
 Avery Schreiber as Tax Assessor
 Chuck McCann as Villager
 Brian George as Dungeon Maitre D'
 Zitto Kazann as Head Saracen Guard
 Richard Assad as Assistant Saracen Guard
 Herman Poppe as Sheriff's Guard
 Clive Revill as Fire Marshall
 Joe Baker as Angry Villager
 Carol Arthur as Complaining Villager
 Kelly Jones as Buxom Lass
 Clement von Franckenstein as Royal Announcer
Robert Ridgely as The Hangman
 Corbin Allred as Young Lad
 Chase Masterson as Giggling Court Lady
 Don Lewis as Mime
 Roger Owens as Peanut Vendor
 Patrick Valenzuela as Lead Camel Jockey
 Steffon as Sherwood Forest Rapper
 David DeLuise as Villager
 Rudy De Luca as Party Guest
 Gene Wilder as Party Guest (uncredited)
 Marc Ian Sklar as Merry Man (uncredited)
 Tim Storms as Merry Man (uncredited)

Reception
Vincent Canby of The New York Times wrote, "What's missing is the kind of densely packed comic screenplay that helped to make Young Frankenstein and High Anxiety two of the most delectable movie parodies of the last 20 years. Men in Tights has the manner of something that wasn't argued over long enough. A few good gags are supplemented by dozens of others that still need to be worked on or tossed out entirely." Caryn James wrote, "Men in Tights is not as relentlessly clever and comic as his '70s films, but its funniest moments prove that Mr. Brooks has not lost his shrewd, nutty irreverence." Gene Siskel of the Chicago Tribune gave the film half of one star out of four and called it "a most disappointing Mel Brooks movie parody that suggests that the once hilarious Brooks has lost his way. The pacing is agonizingly slow, and many of the jokes are recycled from his earlier, better work."

Rita Kempley of The Washington Post called it "a pointless and untimely lampoon of Robin Hood: Prince of Thieves from the increasingly creaky spoofmeister Mel Brooks." Peter Rainer of the Los Angeles Times was mixed, writing that "what's enjoyable about the best parts of Men in Tights is its grab-bag, throwaway style", but also finding "something a little dutiful and desperate about portions of the film, as if Brooks were trying to capture an audience he didn't really connect with." Jay Boyar of the Orlando Sentinel called the film "crashingly unfunny" and a sign that "the 67-year old comedian's sense of humor isn't nearly as sharp as it once was." In his book, Reel Bad Arabs, Jack Shaheen saw the movie positively, describing it as a "funny fable" that spoofs Robin Hood: Prince of Thieves, containing "harmless visual and verbal puns".

On review aggregator website Rotten Tomatoes, the film holds an approval rating of 42%, based on 45 reviews, and an average rating of 5.10/10. The critical consensus reads: "Undisciplined, scatological, profoundly silly, and often utterly groan-worthy, Robin Hood: Men in Tights still has an amiable, anything-goes goofiness that has made it a cult favorite." Audiences polled by CinemaScore gave the film an average grade of "B" on an A+ to F scale. Over time, the film has developed a cult following.

Box office
Robin Hood: Men in Tights debuted at number six at the weekend box office in the United States, with a gross of $6.8 million and a total of over $10 million, after opening on the previous Wednesday.  Fox was reportedly "thrilled" with the film's performance.

The film went on to gross $35.7 million in the United States and Canada. It is Brooks' fifth-highest-grossing film.  Internationally it grossed $36.3 million for a worldwide total of $72 million.

Brooks has mentioned that Men in Tights and Spaceballs are his two top-selling films on video in a DVD interview for the latter film.

Soundtrack

Home media
Robin Hood: Men in Tights was released via Laserdisc and VHS in 1994 by Fox Video. A Region 1 DVD was released by 20th Century Fox Home Entertainment and was doubled-featured with Spaceballs on February 6, 2007. Columbia TriStar also released the film on DVDs, VHS and Laserdisc in other territories from 1994 to 2002, while Sony Pictures Home Entertainment re-released the DVDs from 2006 to 2016. The film was released on Blu-ray on May 11, 2010, and was re-released in a DVD Combo Pack on October 1, 2018, in the United States, Fabulous Films on April 22, 2019, in Europe, and Umbrella Entertainment on December 15, 2021, in Australia.

References

External links

Robin Hood films
Robin Hood parodies
1993 films
1990s adventure films
1990s parody films
American adventure comedy films
American satirical films
Films directed by Mel Brooks
Films produced by Mel Brooks
American parody films
Films set in England
Films set in the 12th century
American slapstick comedy films
Self-reflexive films
Gaumont Film Company films
Columbia Pictures films
20th Century Fox films
Crusades films
Brooksfilms films
Films with screenplays by Mel Brooks
Films about royalty
Cultural depictions of Clint Eastwood
Cultural depictions of Marlon Brando
Films scored by Hummie Mann
Cultural depictions of Richard I of England
1993 comedy films
1990s English-language films
1990s American films

Robin Hood: Men in Tights