The Tambor-class submarine''' was a United States Navy submarine design, used primarily during World War II.  They were the USN's first fully successful fleet submarine, and began the war close to the fighting. Six of the class were in Hawaiian waters or the Central Pacific on 7 December 1941, with  at Pearl Harbor during the attack. They went on to see hard service; seven of the twelve boats in the class were sunk before the survivors were withdrawn from front-line service in early 1945; this was the highest percentage lost of any US submarine class. Tautog was credited with sinking 26 ships, the largest number of ships sunk by a US submarine in World War II. The Tambors attained the top speed of  and range of  (allowing patrols in Japanese home waters) of the preceding , and improvements included six bow torpedo tubes, a more reliable full diesel-electric propulsion plant, and improved combat efficiency with key personnel and equipment relocated to the conning tower.Tambor class article at The Pacific War Online Encyclopedia In some references, the Tambors are called the "T Class", and SS-206 through SS-211 are sometimes called the "Gar class".

Design history

Preliminary designs
Early U.S. submarine designs of World War I assigned to escort shipping revealed that they had minimal ability to deter an aggressive threat. Despite the fact that German U-boats proved beyond a doubt that no navy could be a world sea power without submarines, the role played by U.S. submarines in the defense of the Pacific would have to be rethought by Navy planners.

Following the Armistice, and after testing the capabilities of German design via captured U-boats, the U.S. Navy began to see the potential for extended offensive submarine operations. Submarine operations with the fleet required boats with a high speed of 21 knots so that they could maneuver with the Standard-type battleships. A high endurance was also desired to enable sustained patrols in Japanese home waters, hopefully providing warning of enemy operations as well as sinking warships close to home. These qualities would later prove vital in commerce raiding during World War II, though this was largely absent from prewar planning due to the restrictions of the Washington Naval Treaty. The huge advancement in American technology required to fill that role with "a new all-purpose fleet submarine" also became apparent.

The first attempt to produce a fleet submarine was the , later renamed the T class, launched 1918-19. These produced a high speed with four engines clutched together in tandem pairs. This design resulted in excessive vibration and engine damage, and the class was decommissioned in the 1920s and scrapped in 1930. The second attempt was the Barracuda class; the first three V-boats, launched 1924–25. These combined large direct drive main diesels with small diesel-electric diesels to achieve 21 knots. Their engines, built by the Bureau of Steam Engineering (BuEng) based on German MAN designs, were unreliable and the boats had poor seakeeping qualities. They were decommissioned in 1937 and saw only limited service, mostly training and experimental, in World War II.

A different direction, that of a large, long-range "cruiser" submarine with moderate speed, was taken with , , and , the second trio of V-boats launched 1927–30. These were influenced by German "U-cruisers" such as the Type U-139 of World War I. Up to  overall and  surfaced displacement, these were the largest non-nuclear submarines ever built by the United States. They were armed with a pair of 6-inch deck guns to allow engaging armed merchant cruisers or Q-ships on the surface. However, their huge size was a disadvantage in most tactical situations. They could not dive quickly and were slow in maneuvering. They found a role inserting raiders and supplying guerrillas in World War II, famously in the Makin Island raid but also in the Philippines.

After the unsuccessful attempts outlined above, Navy designers finally worked towards a practical fleet submarine. The first successful approaches to this were the Porpoise or "P"-class and  /  or new "S"-class submarines, launched 1935–1939. These were smaller, more maneuverable boats than the cruiser-type V-boats. However, the "P" class was lacking in speed and their early diesel-electric propulsion was vulnerable to arcing. Although the new "S" class had a faster "composite" power plant combining direct drive and diesel-electric components, they were somewhat lacking in reliability and firepower. Some of the new "S" class were equipped with the Hooven-Owens-Rentschler double-acting diesels, which had poor reliability.

Tambor-class proposal

In the fall of 1937 a proposal for an improved fleet submarine was put forward by the team of officers put together by then-Commander Charles A. Lockwood (later Admiral and Commander Submarine Force Pacific), Lt. Cmdr. Andrew McKee, planning officer at Portsmouth Navy Yard, and Lt. Armand M. Morgan, head of the Navy's submarine design section. It was to be large (1,500 tons), and carry the latest diesel engines, ten torpedo tubes, a  gun, and an updated Torpedo Data Computer. Habitability would be increased by the addition of fresh water distillation units and air conditioning.

However, the design concepts faced opposition from Admiral Thomas Hart, Chairman of the General Board. Hart stubbornly defended the building of small, coastal defense boats (without "luxuries" like air conditioning, whose primary function was not comfort but the elimination of prevalent electrical shorts). Through determination and skilled political maneuvering, the design of Lockwood's team prevailed (though Hart would consent to only a  gun). As with other classes, the small gun was to prevent submarines from attempting to engage heavily armed escorts on the surface. This design was finally adopted by the Navy's General Board and the Submarine Officers' Conference for the 1939 program.

Design specifications

The Tambors had several key improvements over the Sargo class. For the first time in a US submarine, six bow torpedo tubes were equipped. This had been delayed for several years due to an overestimate of the tonnage required for the two extra tubes. The four stern tubes of the Sargos were retained. Larger torpedo rooms eliminated the deck stowage of torpedoes on previous classes, which was abandoned during World War II in any case. Combat efficiency was improved by relocating the sonar operators and the Torpedo Data Computer into an enlarged conning tower to enable direct communication with the captain, and a new periscope with a small head to avoid detection was equipped.Friedman, pp. 196-197 The "negative tank" or "down express" tank found on some World War I-era S-boats was revived; this could be quickly flooded when diving to provide negative buoyancy and get the submarine under water more quickly. The hull had improved streamlining for a higher cruising speed.

Although the Tambors were initially equipped with a 3-inch (76 mm)/50 caliber deck gun, Lockwood and the Submarine Officers' Conference prevailed upon Admiral Hart to allow a supporting deck strengthened to accommodate a 5-inch (127 mm)/51 caliber gun if experience warranted this. In 1942–43, four Tambors: SS-198, SS-199, SS-200 (which was the first one to be so modified, with USS Bonitas gun), SS-203, and two Gars: SS-206, SS-209, were rearmed with the 5-inch/51 guns. All pieces were taken from the Barracuda class or spares for that class, as they were the only class with a submarine "wet mount" for that gun. As with many other submarines that started the war with the 3"/50, the remaining Tambors received 4-inch (102 mm)/50 caliber guns removed from old S-boats that were being withdrawn from combat service.

The full diesel-electric propulsion plant found in a few Sargos was continued, and probably improvements over the Porpoise class eliminated the arcing that had plagued those boats. The "new S-class" had boats with either General Motors-Winton engines or Hooven-Owens-Rentschler (HOR) engines. The HOR engines proved very unreliable, and were replaced by early 1943. The non-GM engine selected was the Fairbanks-Morse 38 8-1/8 engine. Still used as backup power on nuclear submarines, this was one of the best submarine engines ever. The Tambors were lucky; twelve of the subsequent  boats were initially equipped with HORs, apparently to speed up production.

The Tambors had a significant weakness: all four engines were in one compartment, making the boat very vulnerable to damage. This was corrected in the Gato class, whose test depth was also increased from  to , based on testing of depth charges against Tambor.

Mine armament
The Tambor class could substitute mines in place of torpedoes. For the Mk 10 and Mk 12 type mines used in World War II, each torpedo could be replaced by as many as two mines, giving the submarine a true maximum capacity of 48 mines. However, doctrine was to retain at least four torpedoes on mine laying missions, which would limit the capacity to 40 mines, and this is often stated as the maximum in various publications. In practice during the war, submarines went out with at least 8 torpedoes, and the largest minefields laid were 32 mines. Post-war, the Mk 49 mine replaced the Mk 12, while the larger Mk 27 mine was also carried which only allowed one mine replacing one torpedo.

Service

Six Tambors were in Hawaiian waters or the Central Pacific on 7 December 1941, with  at Pearl Harbor during the attack. The remainder of the class was in the continental United States, recently commissioned or on trials. The bulk of the available submarines in the Pacific (not including any Tambors) had been forward deployed to the Philippines in October 1941. The Tambors went on to see hard service; seven of the twelve boats in the class were sunk before the survivors were withdrawn from front-line service for training and experimental duties in early 1945; this was the highest percentage lost of any US submarine class. Tautog was credited with sinking 26 ships, the largest number of ships sunk by a US submarine in World War II. Postwar,  was a target in the Operation Crossroads nuclear weapons tests at Bikini Atoll in 1946, but was only lightly damaged. She was later expended as a target in 1948.

Submarines in class

The last six of the Tambor class are often listed as "Gar-class" submarines. They were ordered in fiscal year 1940 (FY40); the previous six were ordered in FY39, and some design differences were anticipated. On 17 December 1938, the secretary of the navy decided that the FY40 class would duplicate the FY39 class. However, design collapse depth was increased from  to , with test depth remaining at .

See also
 List of most successful American submarines in World War II
 Allied submarines in the Pacific War
 Fleet submarine
 Unrestricted submarine warfare
 Torpedo
 List of submarine classes of the United States Navy
 List of lost United States submarines
 List of submarines of the Second World War

References

Citations

Sources
 Alden, John D., Commander (USN, Ret). The Fleet Submarine in the U.S. Navy: A Design and Construction History. Annapolis: Naval Institute Press, 1979. .

 Blair, Clay, Jr. Silent Victory: The U.S. Submarine War Against Japan. New York: Bantam, 1976. .
 Campbell, John Naval Weapons of World War Two (Naval Institute Press, 1985),

 Gardiner, Robert and Chesneau, Roger, Conway's All the World's Fighting Ships 1922-1946, London: Conway Maritime Press, 1980. .
 Lenton, H. T. American Submarines (Navies of the Second World War) (Doubleday, 1973), .
 Roscoe, Theodore. United States Submarine Operations in World War II. Annapolis: Naval Institute Press, 1949. .
 Silverstone, Paul H., U.S. Warships of World War II'' (Ian Allan, 1965), .

External links

 On Eternal Patrol, website for lost US subs
 Navsource.org fleet submarines photo index page
 Pigboats.com pre-1941 submarine photo site
 DiGiulian, Tony Navweaps.com later 3"/50 caliber gun
 DiGiulian, Tony Navweaps.com 4"/50 caliber gun
 DiGiulian, Tony Navweaps.com 5"/51 caliber gun
 List of USN World War II fleet submarines at The Wayback Machine, archived from www.fleetsubmarine.com

Submarine classes

 Tambor

Tambor-class submarine


X inaktivasyonu, dişi memeli hücrelerinde iki adet bulunan X kromozomlarından birinin inaktive edilmesi işlemi. İnaktive edilecek X kromozomu, baskılayıcı heterokromatin ile paketlenerek, bu kromozomun üzerinde bulunan genlerin ifade edilmesi önlenir. Böylece, sadece bir X kromozomuna sahip erkeklerle, iki X kromozomuna sahip dişiler arasındaki X kromozomu dengesi sağlanmış olur. İnsan ve fare gibi gelişmiş memelilerde, inaktive edilecek kromozomun seçimi rastgele yapılır ve inaktive edilmiş X kromozomu, içinde bulunduğu hücrenin yaşamı boyunca inaktif olarak kalır

Detaylı açıklama
İnsanda dişi bireyler 2 tane X kromozomu taşırlar. Bu durumda her genin iki kopyasını bulundururlar. Erkekte ise bu kromozom 1 adet olduğundan, her genin tek kopyası olacaktır. Bu durumun Y için istisnası mevcuttur:
a) 9 adet psödootozomal gen
b) 9 adet house-keeping genleri

X üzerindeki diğer yüzlerce gen düşünüldüğünde, erkek bireyler dezavantajlı mıdır? Hayır. Çünkü dişiler bulundurdukları X'lerden birisini her hücrede inaktif hale getirirler. Bu kromozomlar interfaz evresinde Barr Cisimciği ya da Davul Tokmağı Kromozomu adı verilen yapılar halinde görülürler. Barr cisimciğinin koyu renkli hali, bu yapının inaktif olduğunun işaretidir. İnaktivasyon, erken embriyonik evrede gerçekleşir. Bir hücrede hangi kromozomun inaktif hale geçeceği birçok organizmada tamamen şansa bağlıdır (Kangurularda bu durum istisnaidir ve daima babadan gelen X inaktive olur). Bir hücrede, X kromozomlarından biri inaktive olduğunda, artık bu hücrenin tüm oğul hücrelerinde de aynı X kromozomu inaktive olur. Bu durumda, farklı etkilere sahip gen içeriği taşıyan klonlar oluşacaktır. Bu da mozaik durumuna imkân verecektir. Kedilerde X inaktivasyonuna katılacak kromozom, dokularda farklılık gösterebilir. Bu durumda bireyin kürk renginde mozaik görünüm ortaya çıkabilir. Çünkü kürk rengi, X'e bağlı olarak kalıtılır. Tekir kedilerin tümü bu durumu sergiler. İnsanda embriyonik evrede; hangi hücrede, hangi X'in (babadan ya da anneden gelen) inaktive olacağı tamamen şansa bağlıdır

X inaktivasyonu mekanizması
 İnaktivasyondan önce; hücre öncelikle X kromozomlarını sayar.
 2'den fazla X saydığında bir tanesi hariç diğerlerinin üzerine moleküler bir işaret koyar (Blok edici faktör / BF).
 Daha sonra, X'in merkezindeki XIC geni tarafından yapılan XIST RNA yapılır. Bu RNA, DNA'ya bağlanan bir RNA'dır ve XIC'nin bulunduğu merkezden itibaren başlayarak tüm kromozom üzerine bağlanır.
 Ardından DNA histonlarında metilasyon, hipoadenilasyon gibi heterokromatinleştirme işlemleri yapıır ve kromozom inaktifleştirilir.

Moleküler genetik
Klasik genetik
Epigenetik
Cinsiyet

X inaktivasyonu


Baron Ironside, of Archangel and of Ironside in the County of Aberdeen, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1941 for Field Marshal Sir Edmund Ironside, previously Governor of Gibraltar and Chief of the Imperial General Staff.  the title is held by his grandson, the third Baron, who succeeded in that year. The second baron was Deputy Chairman of the House of Lords from 1974 to 1977. However, he lost his seat in parliament after the passing of the House of Lords Act 1999.

The family seat is The Priory House, near Boxted, Essex.

Barons Ironside (1941)
(William) Edmund Ironside, 1st Baron Ironside (1880–1959)
Edmund Oslac Ironside, 2nd Baron Ironside (1924–2020)
Charles Edmund Grenville Ironside, 3rd Baron Ironside (b. 1956)

The heir apparent is the present holder's son, the Hon. Frederick Thomas Grenville Ironside (b. 1991).

Arms

Notes

References

 Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1941

Baron Ironside


Salvador Bernal (Segovia, 1941.), španjolski doktor prava i novinar. Godine 1969. osnovao je Aceprensa te je redoviti suradnik raznih novina i časopisa u Španjolskoj. Autor je prvoga biografskog eseja o sv. Josemariji Escrivi de Balaguer. Njegove "Bilješke o životu utemeljitelja Opusa Del" prevedene su na mnoge jezike i prodane u više stotina tisuća primjeraka. Na hrvatski je to Bernalovo djelo preveo Milan Šesnić.

Izvori

Životopisi, Španjolska
Pravnici
Španjolski novinari
Esejisti

Salvador Bernal


بلدية بِكَة الفَرَنْتِيرة أو (نقحرة: فيخير دي لا فرونتيرا) ، هي إحدى بلديات مقاطعة قادس, التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 12.727 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

أعلام
 جيسوس كاسترو

مراجع

أماكن مأهولة في قادس
بلديات قادس

بكة الفرنتيرة


Liniarul A este un sistem de scriere folosit în Creta în perioada civilizației minoice între aproximativ 2500 și 1450 î.Hr. Împreună cu hieroglifele cretane, acesta este unul dintre cele două sisteme de scriere minoice folosite de vechile popoare minoice și periferice. Linearul A a fost principala scriere folosită în palatul lui Minos și în scrierile religioase ale civilizației minoice. A fost descoperit de arheologul Sir Arthur Evans. El este legat de scrierea Liniar B, care a urmat Liniarului A și a fost folosită de civilizația miceniană .

În anii 1950, Liniarul B era în mare măsură descifrată și se știa că era o codificare a unei forme timpurii a limbii grecești. Deși cele două sisteme au în comun multe simboluri, acest lucru nu a dus la o descifrare ulterioară a Liniarului A. Utilizarea valorilor asociate Liniarului B în Liniarul A produce cel mai adesea cuvinte incomprehensibile. Dacă Liniarul A folosește aceleași valori ca ale silabicului Liniar B, atunci limba asociată, numită "Minoică ", apare fără nicio legătură cu vreo limbă cunoscută.

Scrierea
Liniarul A are sute de semne, despre care se crede că reprezintă valori silabice, ideologice și semantice într-o manieră similară cu cea a Liniarului B. În timp ce multe dintre semnele silabice sunt asemănătoare celor din Liniarul B, aproximativ 80% din logogramele Liniarului A sunt unice,; diferența dintre valorile sonore dintre semnele Liniarului A și ale Liniarului B variază de la 9% la 13%. Apare în primul rând în direcția stânga-dreapta, dar apare ocazional și ca o scriere de la dreapta la stânga sau de tip bustrofedon.

O caracteristică interesantă este cea a modului în care numerele sunt înregistrate în scriere. Cel mai mare număr înregistrat este 3000, dar există simboluri speciale care indică fracțiunile și greutățile.

Signatar

Corpus

Liniarul A a fost descoperit în principal pe Creta, dar și în alte locuri din Grecia, precum și din Turcia și din Israel. Corpusul existent, cuprinzând aproximativ 1.427 de exemplare, cu un total de 7.362 până la 7.396 de semne, dacă scalat la tipul standard, ar încăpea cu ușurință pe două foi de hârtie.

Creta
Potrivit lui Ilse Schoep, descoperirile principale ale tăblițelor cu Linear A s-au aflat în trei locuri din Creta:

"Haghia Triadha în Mesara cu 147 de tăblițe, Zakro/Zakros, un oraș port în extremitatea estică a insulei cu 31 de tăblițe și Chania, alt oraș port în nord-estul insulei cu 94 de tăblițe."  S-au făcut descoperiri în următoarele locuri din Creta:
Apoudoulou
Archanes
Arkalochori
Armenoi
Chania
Gournia
Hagia Triada (largest cache)
Kardamoutsa
Kato Simi (also spelled Kato Syme)
Knossos
Kophinas
Larani
Mallia
Mochlos (also spelled Mokhlos)
Mount Juktas (also spelled Iouktas)
Myrtos Pyrgos
Nerokourou
Palaikastro
Petras
Petsophas
Phaistos
Platanos
Poros, Heraklion
Prassa
Pseira
Psychro (also spelled Psykhro)
Pyrgos Tylissos
Sitia
Skhinias
Skotino cave
Traostalos
Troulos (or Trulos)
Vrysinas
Zakros

În afara Cretei
Până în 1973, se știa că numai o tăbliță cu Linear A a fost găsită în afara Cretei (pe insula Kea ).  De atunci, și în alte locuri s-au găsit inscripții.

Potrivit lui Margalit Finkelberg, cele mai multe - dacă nu toate - inscripții găsite în afara Cretei au fost făcute la nivel local. Acest lucru este indicat de factori precum compoziția materialului pe care s-au făcut inscripțiile. De asemenea, analiza strânsă a inscripțiilor găsite în afara Cretei indică folosirea unui script care se află undeva între Linear A și Linear B, combinând elemente din ambele.

Alte insule grecești

 Kea
 Kythera
 Melos
 Samothrace
 Thera

Grecia continentală

 Mycenae
 Tiryns
 Hagios Stephanos, Laconia

Cronologie
Linear A a apărut în Minoicul Mijlociu, anume între 1625-1450 î.Hr. Era o posibilă ramură contemporană a hieroglifelor cretane și strămoșul Linearului B. Secvențialitatea și răspândirea geografică a hieroglifelor cretane, a Liniarelor A și B, cele trei sisteme de scriere care se suprapun în epoca bronzului din Creta și din Grecia Continentală, pot fi rezumate după cum urmează:

Descoperirea Liniarului A
Arheologul Arthur Evans a numit scrierea "Liniar", deoarece semnele/caracterele sale  constau doar din linii înscrise în argilă, spre deosebire de cele mai multe dintre semnele pictografice numite hieroglife cretane, folosite în aceeași perioadă.

Mai multe tăblițe inscripționate cu semne asemănătoare Liniarului A au fost găsite în Troad, în nord-vestul Anatoliei. În timp ce statutul lor este disputat, ele pot fi importuri, deoarece nu există dovezi ale prezenței minoice în Troad. Clasificarea acestor semne ca un scriere troiană unică (propus de lingvistul contemporan rus Nikolai Kazansky) nu este acceptată de alți lingviști.

Teorii privind limba Liniarului A

Este dificil de evaluat o analiză a Liniarului A deoarece nu există un punct de referință pentru citirea inscripțiilor sale. Cea mai simplă abordare a descifrării poate fi presupunerea că valorile Linearului A se potrivesc mai mult sau mai puțin cu valorile date scrierii Liniarului B descifrat, folosit pentru greaca miceniană.

Greacă
În 1957, cărturarul bulgar Vladimir I. Georgiev a publicat "Descifrarea inscripțiilor cretane în Liniarul A".  Georgiev a publicat apoi o altă lucrare în 1963, intitulată Les deux langues des inscriptions crétoises en linéaire A ("Cele două limbi ale inscripțiilor cretane în Liniarul A"), sugerând că limba tăblițelor din Hagia Triada era greacă, dar restul din Corpusul Liniarului A a fost în Luwiana-Hitită.   În decembrie 1963, Gregory Nagy de la Universitatea Harvard a dezvoltat o listă de termeni ai Liniarului A și a Liniarului B bazat pe presupunerea "că semnele de formă identică sau similară în cele două scrieri ar reprezenta valori fonetice identice sau similare"; Nagy a concluzionat că limbajul Linearului A poartă elemente "asemănătoare cu greaca" și, în general, cu indoeuropeana.

Limbile anatoliene
De la sfârșitul anilor 1950, unii cercetători au sugerat că limbajul Liniarului A ar putea fi o limbă anatoliană.

Luwian
Palmer (1958) a prezentat o teorie bazată pe valorile fonetice ale Linearului B, sugerând că limbajul Liniarului A ar putea fi legat îndeaproape de luwiană. Cu toate acestea, teoria nu a reușit să obțină sprijin universal din următoarele motive:

 Nu există o asemănare remarcabilă între morfologia minoicei și hitito-luwiană.
 Nici una dintre teoriile existente despre originea popoarelor hitito-luwiene și migrația lor spre Anatolia (fie din Balcani, fie din Caucaz ) nu sunt legate de Creta.
 A existat o lipsă de contact direct între hitito-luwieni și Creta minoică; aceasta din urmă nu a fost niciodată menționată în inscripțiile hitito-luwiene. Statele mici situate de-a lungul coastei de vest a anticei Asii Mici erau bariere naturale între hitito-luwieni și Creta Minoică.
 Diferențele antropologice evidente între hitito-luwieni și minoici pot fi considerate ca o altă mărturie indirectă împotriva acestei ipoteze.

Sunt lucrări recente care se concentrează asupra legăturii cu luwiana, nu în termenii că limba minoică ar fi anatoliană, ci mai degrabă în ceea ce privește eventualele împrumuturi din luwiană, inclusiv originea sistemului de scriere în sine.

Liciană
Într-un articol din 2001, profesorul de limbi clasice (emerit) de la Universitatea din Tel Aviv, Margalit Finkelberg, a demonstrat un "grad înalt de corespondență între sistemul fonologic și morfologic al minoicei și cel al licienei " și a lansat ipoteza că "limba Liniarului A ar fi strămoașa directă a licienei, fie un idiom strâns legat de acesta ".

Feniciana
În anul 2001, revista Ugarit-Forschungen a publicat articolul "Prima inscripție în  punică - diferențe vocalice în Liniarele A și B" de Jan Best, care pretinde să demonstreze cum și de ce Liniarul A notează o formă arhaică de feniciană. Aceasta a fost o continuare a încercărilor lui Cyrus Gordon în găsirea conexiunilor dintre limbile minoice și cele semitice occidentale .

Indo-iraniana
O altă interpretare recentă, bazată pe frecvența semnelor silabice și pe studiile comparative paleografice complete, sugerează că limbajul Liniarului minoic A aparține familiei indo-iraniene a limbilor indo-europene. Studiile lui Hubert La Marle includ o prezentare a morfologiei limbajului, evitând identificarea completă a valorilor fonetice dintre liniarele A și B și evitând compararea liniarului A cu hieroglife cretane.

Tireniana
Cercetătorul italian Giulio M. Facchetti a încercat să asocieze Liniarul A la familia de limbi tireniene, care cuprinde etrusca, rhaetica și lemniana. Această familie este considerată a fi un substrat mediteranean pre-indo-european al celui de-al doilea mileniu î.Hr., uneori denumit pre-greacă. Facchetti a propus unele asemănări posibile între limba etruscă și lemniana antică și alte limbi din Marea Egee, cum ar fi minoica. Michael Ventris, care, alături de John Chadwick, a descifrat cu succes Liniarul B, a crezut, de asemenea, într-o legătură între minoică și etruscă. Aceeași perspectivă este susținută de S. Yatsemirsky în Rusia.

O ramură distinctă, altfel necunoscută a indoeuropenei
Potrivit lui Gareth Alun Owens, Liniarul A reprezintă limbajul minoic, pe care Owens îl clasifică ca o ramură distinctă a indoeuropenei potențial legată de greacă, sanscrită, hitită, latină etc.   La "The Literary Center of Crete".

Hurriana
În 2016, Peter van Soesbergen a publicat o serie de două părți Hurrienii și hurriana din Creta Minoică, în care se susține că majoritatea inscripțiilor Linearului A ar putea fi înțelese ca un dialect al hurrianei. Printre asocierile pe care le face sunt uminasi enasi din Liniarul A cu hurianul umminnaši ennaši "a pământurilor zeilor"; ataijowaja din Liniarul A cu absolutivul hurrian attaiwwašuuš "tatăl nostru"; Potokuro, care pare să însemne "total", cu hurrianul puttukuru, " evaluează din nou"; sukiriteia din Liniarul A cu hurrianul Šukri-tešup "binecuvântat Teshub"; api la intrarea într-un mormânt cu groapa Hurrian abi (în special pentru comunicarea cu lumea din urmă). "

Încercări de descifrare a unor cuvinte izolate
Unii cercetători sugerează că pot fi recunoscute câteva cuvinte sau elemente de cuvânt, fără să se ofere (încă) nicio concluzie cu privire la relația cu alte limbi. În general, ei utilizează analogia cu Liniarul B pentru a propune valori fonetice ale semnelor silabice. În special, John Younger consideră că numele locurilor apar de obicei în anumite poziții din texte și notează că valorile fonetice propuse corespund deseori numelor locurilor cunoscute, așa cum sunt acestea indicate în textele Liniarului B (și uneori la denumirile grecești moderne). De exemplu, el propune ca trei silabe, citite ca KE-NI-SO, să fie forma indigenă a lui Knossos. De asemenea, în Linearul A, MA + RU este sugerată să însemne lână și să corespundă atât unei pictograme din Linearul B cu acest sens, cât și cuvântului grecesc clasic "μαλώς" cu același înțeles (în acest caz un cuvânt de împrumut din minoică).

Referințe

Note

Citate

Surse

Lecturi suplimentare

 Marangozis, Ioan (2007). O introducere la Minoan Linear A. LINCOM Europa,

 Thomas, Helena. Înțelegerea tranziției de la scenariul liniar A la linia B. Teza de doctorat nepublicată. Supervizor: Profesorul John Bennet. Teza (D. Phil. ). Universitatea din Oxford, 2003. Include referințe bibliografice (frunze 311-338).
      ( Revizuire  )

Vezi și
 Discul din Phaistos
 Tăblița Dispilio

Legături externe

 Liniar A Texte în Transcriere Fonetică de John Younger (Ultima actualizare: 20 februarie 2010).
 Cercetare liniară A de Hubert La Marle
 DAIDALIKA - Scripturi și limbi ale Cretei minoice și miceniene
 Omniglot: Sisteme de scriere și limbi ale lumii
 Mnamon: Antiche Scritture del Mediterraneo (Scrieri antice din Marea Mediterană)
 GORILA Volumul 1
 Interpretarea scripturilor liniare A de Gia Kvashilava
 Ugarit-Forschungen, banda 32

Scrieri nedescifrate
Sisteme de scriere

Liniar A


فيرونيا (Βυρώνεια) هي مدينة في سيرري في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 750 نسمة.

المراجع

مدن اليونان
أماكن مأهولة في سيرس (مقاطعة)

فيرونيا


Stadion Miejski eller Kolporter Arena er et fodboldstadion, som ligger i den polske by Kielce. Det er hjemmebane for den polske Ekstraklasa-klub, Korona Kielce. Stadion stod færdigt i 2006, og kan rumme omkring 15.500 tilskuere.

Fodboldstadioner i Polen

Stadion Miejski (Kielce)


Şeyh Hâmid Hâmid'ûd-Dîn-i Veli (d.1331 - ö.1412) veya bilinen ismi ile Somuncu Baba, Osmanlı Devleti'nin kuruluş döneminde yaşamış mutasavvıf ve İslam âlimi. Aynı zamanda Bayramiyye Tarikâtı kurucusu Hacı Bayram Veli'nin de hocasıdır. Safevîyye Tarikâtı'nın Anadolu'ya yayılmasında etkin faaliyetlerde bulunmuş önemli bir mutasavvıftır.

Hayatı

1331 tarihinde Kayseri'nin Akçakaya köyünde doğmuştur. Anadolu'nun İslamlaştırılması için gelen Horasan Erenleri'nden Şemseddin Musa Kayseri'nin oğludur. Seyyid olup soyu 24. kuşaktan İslam peygamberi Muhammed'e ulaştığı iddia edilir. Şeyh Hâmid Hâmid'ûd-Dîn-i Veli ilk tahsilini babası Şeyh Şemseddin Musa Kayseri'den almıştır. Bilge kişiliği olan Şeyh Hâmid-i Veli, ilim alanındaki çalışmalarını Şam, Tebriz ve Erdebil'de sürdürmüştür. Safevilik Erdebilî'nin ya da onun babası Sadreddin Erdebili'nin yanında Erdebil'de tamamlamış ve Bayezid-i Bistami'nin ruhaniyetinden mânevi terbiye almıştır. Safev'îyye Tarikâtı'nın Anadolu'ya yayılması, muhtemelen Hoca Alâ ad-Dîn Ali Erdebilî'nin zamanında Şeyh Hâmid-i Veli ile olmuştur.

Dini ve dünyevi ilimlerle ilgili onay alarak, doğru yolu gösterme vazifesi için Anadolu'ya dönerek Bursa'ya yerleşmiştir. Bursa'da çilehanesinin yanında yaptırdığı ekmek fırınında somun pişirip sokak sokak dolaşarak "somunlar, müminler" nidasıyla insanlara ekmek dağıtmıştır. Bu sebeple Şeyh Hamid-i Veli "Somuncu Baba" ve "Ekmekçi Koca" olarak da tanınmıştır. Yıldırım Beyazıd Niğbolu zaferini kazanınca, "Allah'a şükür nişanesi" olarak Bursa Ulu Camii'ni yaptırmıştır. Ulu Cami'nin açılış hutbesini Şeyh Hâmid-i Veli okumuş ve hutbede Fatiha Suresini yedi farklı şekilde yorumlamıştır. Hutbeyi dinleyen padişah başta olmak üzere tüm cemaat Şeyh Hamid-i Veli'den etkilenmiştir. Mânevi kişiliği ve bilgelik yönü ortaya çıkan Şeyh Hamid-i Veli şöhretten korktuğu için talebeleriyle birlikte Bursa'dan ayrılarak Aksaray'a gelmiştir. Abdurrahman el-Askerî ise Somuncu Baba'nın Bursa'dan ayrıldıktan sonra Ceyhan Nehri'nin kenarında bulunan Kozan (Sis) Kalesi yakınlarındaki bir köyde yerleştiğini ve Hacı Bayram-ı Veli'nin de buraya gelip kendisini ziyaret ettiğini belirtmiştir. Burada bir süre kaldıktan sonra önce Şam'a gitmiş, buradan Mekke'ye hacca gitmiş olan Somuncu Baba, hac dönüşü Aksaray'a yerleşmiştir. Aksaray'da Hacı Bayram-ı Veli'yi dünyaya ve ahirete ait ilimlerde eğiterek yetiştirmiş, onu irşad vazifesi için Ankara'ya görevlendirmiştir.

1412 yılında ölen Somuncu Baba, Aksaray'da Hacı Bayram-ı Veli tarafından cenaze namazı kıldırıldıktan sonra bugünkü türbesinin olduğu yere defnedilmiştir.

Somuncu Baba'nın Yusuf Hâkikî ve Hâlil Taybî adında iki oğlu olduğu bilinmektedir. Yusuf Hâkikî Aksaray'da kalarak burada ölmüştür. Diğer oğlu Hâlil Taybî ise Darende'ye yerleşmiştir. Bazı görüşlere göre Somuncu Baba, Darende'nin Hıdırlık adı verilen bölgesinde oğlu Halil Taybî ile birlikte gömülüdür.

Talebeleri
Somuncu Baba ve en meşhur talebesi olan Hacı Bayram Veli'nin Osmanlı Devleti'nde yani Anadolu ve Rumeli üzerinde çok büyük etkileri vardır. Bu önemli isimler şunlardır:

 Hacı Bayram-ı Veli
 Şeyh Şücâüddin Karamânî
 Şeyh Muzaffer Lârendevî
 Molla Fenari
 Şeyh Bedreddin
 Halil Taybî, Darende
 Yusuf Hakiki Baba, Aksaray

Eserleri
Somuncu Baba, zâhirî ve bâtınî ilimlerdeki derin bilgisine rağmen, çok az eser vermiş veya çok az eseri günümüze ulaşabilmiştir. Bu zikredilen hakikata rağmen, Somuncu Baba'nın bize kadar ulaşan Şerh-i Hadis-i Erba'în, Zikir Risalesi, Silâh'u-l Mürîdîn adlı eserleri mevcuttur.

Somuncu Baba Türbesi ve Külliyesi

Somuncu Baba, Şeyh Hamid-i Veli'nin türbesinin nerede olduğu tartışılmaktadır. Büyük ihtimalle Aksaray'da, bir diğer ihtimalse Malatya Darende'dir.

Günümüzde
Kürşat Kızbaz'ın Somuncu Baba Aşkın Sırrı sinema filminde, Somuncu Baba'yı Furkan Palalı canlandırmıştır. Filmin tamamı Aksaray'da çekilmiştir.

Notlar

Kaynakça

Bibliyografya
 Somuncu Baba ve Neseb-i Âlisi

1331 doğumlular
İslam alimleri

Somuncu Baba


Ghidra () é uma ferramenta de engenharia reversa gratuita e de código aberto desenvolvida pela Agência de Segurança Nacional (NSA) dos Estados Unidos. Os arquivos binários foram disponibilizados na RSA Conference em março de 2019; o código foi publicado um mês depois no GitHub. O Ghidra é visto por muitos pesquisadores de segurança como um competidor ao IDA Pro. O software é escrito em Java, usando o framework Swing para a GUI. O componente do descompilador é escrito em C++, portanto, pode ser usado por si próprio (stand-alone).

Scripts para a automatização de análise no Ghidra podem ser desenvolvidos em Java ou Python (via Jython), mas este recurso é extensível e há suporte para outras linguagens de programação através de plugins da comunidade. Plugins que adicionam novas funcionalidades ao Ghidra podem ser desenvolvidos usando um framework de extensão baseado em Java.

História
A existência do Ghidra foi originalmente revelada para o público através do WikiLeaks em março de 2017, mas o software por si próprio permaneceu indisponível até a sua desclassificação e lançamento oficial, dois anos depois.

Em junho de 2019, o Coreboot começou a usar o Ghidra nos seus esforços de engenharia reversa em problemas específicos de firmware, logo após o lançamento de código aberto da suíte de software Ghidra.

A partir do Ghidra 10.0, ele pode ser usado, oficialmente, como um depurador. O depurador do Ghidra suporta a depuração de programas Windows em modo de usuário através do WinDbg e programas Linux atráves do GDB.

Arquiteturas suportadas
As seguintes arquiteturas ou formatos binários são suportados:

 x86 16, 32 e 64 bit
 ARM e AARCH64
 PowerPC 32/64 e VLE
 MIPS 16/32/64
 MicroMIPS
 68xxx
 Java e bytecode DEX
 PA-RISC
 PIC 12/16/17/18/24
 SPARC 32/64
 CR16C
 Z80
 6502
 8048 e 8051
 MSP430
 AVR8 e AVR32
 SuperH
 V850

Ligações externas

Desmontadores
Agência de Segurança Nacional
Software livre programado em C++
Software livre programado em Java

Ghidra


Sotra Patera (nazvana po otocima Sotra u Norveškoj) istaknuta je depresija na Titanu, najvećem Saturnovom mjesecu. Prije je bila poznata kao Sotra Facula; trenutni naziv odobren je 19. prosinca 2012. To je moguća kriovulkanska kaldera širine 30 km i 1,7 km dubine. Nalazi se istočno od najveće navodne kriovulkanske planine na Titanu, 1,45 km visokog Doom Monsa (dosl. Kleta gora). Sotra Patera je najdublja poznata jama na Titanu.

Ledeni vulkan ili kriovulkan Doom Mons tvori približno kružnu planinu dimenzija oko 65 kilometara široku. Ima dva vrha koji su visoki oko 1.000 metara, odnosno 1,450 metara visoki, a najdublja je Sotra Patera s 1.700 metara. Na bokovima planine vidljivi su tokovi nalik na prste, veličine možda 100 metara u debljini.

Misija Cassini – Huygens mapirala je Sotra Pateru koristeći ugrađeni radarski instrument na Cassiniju te vizualni i infracrveni spektrometar za mapiranje. Ranije istraživanje regije 2004. otkrilo je kružnu svijetlu točku ili faculu, koja je imala nadimak "Ruža". Kasniji prelet Cassinija ponovno je pregledao regiju iz drugog kuta, omogućujući članovima američkog Geološkog zavoda za astrogeologiju da stvore stereoskopsko mapiranje Sotra Patere i okolice. Istraživači su također otkrili još najmanje dvije planine i još jedan veliki krater, tvoreći lanac planina dugačak nekoliko stotina kilometara uz bok nizinama prekrivenim lavom.

S Doom Monsom, Sotra Patera smatra se "daleko najboljim dokazom za vulkansku topografiju bilo gdje dokumentiranu na ledenom satelitu", prema planetarnom znanstveniku Jeffreyu Kargelu sa Sveučilišta u Arizoni. Uspoređivan je sa zemaljskim vulkanima poput Etne, Lakija i vulkanskih stožaca u blizini Flagstaffa u Arizoni. Još nema dokaza o trenutačnoj aktivnosti, ali istraživači planiraju nadgledati područje zbog mogućih promjena.

Nejasno je što je moglo izbiti iz Sotra Patere - vjerojatno voda pomiješana s amonijem ili egzotičniji ugljikovodični spojevi poput polietilena, parafinskih voskova ili asfalta. Erupcije su također možda izbacile metan na površinu. Titanova gusta atmosfera metana neprestano se razbija sunčevom svjetlošću u gornjim slojevima atmosfere fotolizom; kriovulkanizam stoga može objasniti kako se atmosfera nadopunjava.

Pretpostavlja se da erupcije Sotra Patere potječu iz sloja tekuće vode koji leži ispod ledene kore Titana. Izrazito krateriran izgled planine ukazuje na to da je morala erumpirati sa znatnom snagom, ali precizan mehanizam kojim se to dogodilo nije dovoljno poznat. Tekuća voda obično je gušća od leda, ali moguće je da se gustoća vode može smanjiti miješanjem s drugim tvarima, poput amonijaka, što joj omogućuje da silom izbije na površinu. Alternativno, možda su odgovorni neki drugi mehanizmi kao što je podzemno stvaranje mjehurića metana ili nakupljanje tektonskog tlaka.

Izvori

Površinske karakteristike Titana

Sotra Patera


Nakon što je izborila svoju nezavisnost od španjolske vlasti, Nizozemska je u prvoj polovici 17. stoljeća zauzela vodeći položaj u svjetskoj pomorskoj trgovini. Raspolagala je s oko 16,000 trgovačkih brodova, dok su sve ostale pomorske države zajedno imale jedva oko 4,000, od čega Engleska svega 570. Uz to je imala gotovo potpun monopol u lovu na haringe u Sjevernom moru, znatan udio u lovu na kitove (3,000 ribarskih brodova, godišnji dohodak 60 milijuna guldena), bogate kolonije u Indiji i Americi. Njena se pomorska trgovina protezala sve do Japana, a Sheldom, Meusom i Rajnom dopirala je duboko u Europu. Gomilajući ogromna bogatstva iz svih krajeva svijeta i isključujući bezobzirno svoje pomorske protivnike, najviše je štetila Engleskoj, u to vrijeme je u njezinim rukama bilo i do 9/10 engleske vanjske trgovine. Zbog toga je Engleska poslije revolucije 1648. pristupila mjerama za nacionalizaciju svog tržišta.

Najvažnija je bila o plovidbi — Navigacijski akt od 9. listopada 1651., čije su odredbe drastično pogađale nizozemsku trgovinu. Situacija je ubrzo krenula prema oružanom sukobu. No u tom ratu, snaga nizozemske ratne mornarice nije odgovarala ni približno jačini, zadacima i zamahu trgovačke mornarice. Istina, Nizozemska je geografski bila najbolje postavljena za prevoženje prekomorske robe u Europu, ali joj je u možebitnom pomorskom sukobu Engleska svojim položajem mogla zatvoriti oba morska prilaza — kroz La Manche i Sjevernim morem.

Zbog prevlasti u trgovini vođena su tri rata:

 Prvi anglo-nizozemski pomorski rat (1652. – 1654.)
 Drugi anglo-nizozemski pomorski rat (1665. – 1667.)
 Treći anglo-nizozemski pomorski rat (1672. – 1674.)

Anglo-nizozemski pomorski ratovi


Tilya Damla Sönmez (d. 3 Mayıs 1987, İstanbul), Türk dizi, sinema ve tiyatro oyuncusu, seslendirmen. Gece Gündüz, Türkan, Bir Aşk Hikayesi, Güllerin Savaşı ve Çukur dizileri ile adından söz ettirmiş ve tanınırlığı artmıştır.

Hayatı
3 Mayıs 1987 tarihinde İstanbul'da doğdu. Anne tarafından Abhaz, Baba tarafından Çerkes kökenli olduğunu belirtmiştir. St. Joseph Fransız Lisesi'ni bitirdikten sonra Paris Sorbonne Üniversitesi'nde başladığı tiyatro eğitimini Yeditepe Üniversitesi Tiyatro Bölümü'nde tamamladı. Mimar Sinan Üniversitesi Devlet Konservatuvarı'nda yarı zamanlı iki yıl keman, bir yıl da piyano dalında öğrenim gördü. New York Black Nexxus Academy'de Stuart Burney ile çalıştı.

2009 yılında Bornova Bornova filmindeki rolüyle 46. Altın Portakal Film Festivali'nde "En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu", Sadri Alışık Sinema ve Tiyatro Ödülleri'nde "Umut Veren Genç Yetenek", Uçan Süpürge Kadın Filmleri Festivali'nde "Genç Cadı" ödüllerini aldı.

2015 yılında 18. Uçan Süpürge Kadın Filmleri Festivali'nde Festival Genç Başkanı görevini yürütürken Deniz Seviyesi filmindeki rolüyle de 21. Altın Koza Film Festivali ve Milano Uluslararası Film Festivali'nde "En İyi Kadın Oyuncu" ödüllerinin sahibi oldu.

2012 yılında Tiyatro Yanetki'nin "Yalnız Batı" adlı oyunuyla başlayan, sonrasında 2014 yılında "Savaş" oyunuyla devam eden profesyonel tiyatro hayatının üçüncü oyunu Pürtelaş'ın Constellations/Parçacıklar adlı oyunudur. "Savaş" oyunundaki rolü ile Yeni Tiyatro Dergisi'nden "En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu" ödülünü almıştır.

Sönmez, tiyatro ve sinema ile birlikte televizyon dizilerinde de yer almaktadır. Gece Gündüz, Türkan, Bir Aşk Hikayesi ve Güllerin Savaşı gibi diziler ile birlikte 2019 yılında Çukur dizisinde rol alırken aynı yıl içerisinde Netflix yapımı Rise of Empires: Ottoman belgesel dizisinde de yer aldı.

Filmografisi

Reklam filmleri

Tiyatro oyunları

Seslendirmeleri

Ödüller

2015 – 15. Uluslararası Milano Film Festivali / En İyi Kadın Oyuncu

2014 – 2. Yeni Tiyatro Dergisi Emek ve Başarı Ödülleri / Yardımcı Rolde Yılın En Başarılı Kadın Oyuncusu

2014 – 21. Uluslararası Altın Koza Film Festivali / En İyi Kadın Oyuncu

2010 – 15. Sadri Alışık Ödülleri / Umut Veren Oyuncu

2009 – 46. Uluslararası Altın Portakal Film Festivali / En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu

2009 – SİYAD Ödülleri / En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu

2010 – Yeşilçam Ödülleri / Genç Yetenek

2018 – 25. Uluslararası Uluslararası Adana Film Festivali - En İyi Kadın Oyuncu Ödülü (Sibel)

2018 – London Film Week - Best Actress (Sibel)

Kaynakça

Dış bağlantılar

 AlloCiné'de Damla Sönmez  (Fransızca)

1987 doğumlular
Türk kadın dizi oyuncuları
İstanbul doğumlu kadın oyuncular
Yaşayan insanlar
Türk kadın sinema oyuncuları
Altın Portakal Ödülü sahibi oyuncular
Saint Joseph Fransız Lisesinde öğrenim görenler
Çerkes asıllı Türkler

Damla Sönmez


Johannes Kragh (født 9. maj 1870 i Bisserup, død 11. januar 1946 i Gentofte) var en dansk maler og billedhugger.

Kragh blev uddannet som både håndværker og kunstner, og han arbejdede med kalkmaleri, glasmosaik, akvarel, oliemaleri og skulptur. 1883-87 var han elev af Jacob Kornerup, Viggo Pedersen og Holger Grønvold, derefter et år på Kunstakademiet og 1888-89 hos P.S. Krøyer på Kunstnernes Frie Studieskoler. Han blev malersvend 1891. Han var præstesøn og dyrkede kirkekunsten, idet han var påvirket af Joakim Skovgaard og Skønvirke-strømningen. Hans ældste kirkeudsmykninger var kalkmalerier, men siden koncentrerede han sig om glasmaleriet. Hans mest sete værk er dog de store mosaikker på tårnet af Palace Hotel på Rådhuspladsen i København. Han malede desuden en hel del portrætter, men også landskaber. Han har lavet mange portrætbuster.

Eksterne henvisninger

Malere fra Danmark
Billedhuggere fra Danmark
Deltagere ved olympiske kunstkonkurrencer
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)

Johannes Kragh


Neisseria gonorrhoeae, gonokok olarak da bilinen, insanlarda bel soğukluğu hastalığından sorumlu olan bakteridir. İlk olarak 1979 yılında Albert Neisser tarafından izole edilmiştir.

Neisseria türleri çoğalmak için kompleks besiyerlerine ihtiyaç duymakta ve yağ asidi gibi etkenler üremelerine ters etkide bulunmaktadır. Kok şeklindeki bakteriler, kahve çekirdeği benzeri çiftler halinde (diplokok) bulunurlar. Ortama, fiziksel ve kimyasal faktörlere karşı çok duyarlıdır. Bu yüzden çikolatalı agar gibi besiyerlerinde kültürü yapılabilir. Optimum çoğalma sıcaklığı 35 °C ve 37 °C arasıdır. Gram negatiflerdir. Boyamada kırmızı renk gözlemlenir.

Bulaşma Şekli
Cinsel yollarla bulaşır, cilde nüfuz edemez. Kolonizasyon için bir mukoza zarına ihtiyaç duyar. Bulaştığı yerler: Erkek ve dişi ürogenital yolları, rektum,  farenks ve konjanktiva mukozal epitelyum.

Hastalıklar
Gonorrhoeae, cinsel yolla bulaşan hastalıklar arasında en çok karşılaşılandır. HIV ve bazı cinsel yolla bulaşan hastalıkların bulaşma riskini arttırır. Hastalık kadınlarda genellikle asemptomatiktir.

N.gonorrhoeae vücutta genellikle üretra ve endoserviksin kolumnar epitelyumuna yerleşir. Genital olmayan bölgelerden rektum, orofarenks ve konjunktivaya yerleşebilir.

Üretra ve servikse irin akıntılarına neden olabilir . Ayrıca patojenin yayılmasına bağlı olarak menenjite sebebiyet verebilir .

N.gonorrhoeae ile ilişkili diğer hastalıklar irinli konjunktiva, anorektal gonorrhoeae ve faranjit'tir.

Tedavi
N.gonorrhoeae'nın penisilinlere bağışıklık kazanmasından beri, tedavide genellikle seftriakson (3. nesil sefalosporin), oral azitromisin desteği ile beraber kullanılmaktadır.

Kaynakça

Neisseriaceae
Bakteriler
Proteobakteriler

Neisseria gonorrhoeae


Petru Incicău (n. 1887, Șepreuș, Arad – d. 1943, Baia de Criș) a fost învățător și deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Petru Incicău a studiat pedagogia la Sibiu și a devenit învățător în Brâznic, județul Hunedoara.

Activitate politică

A participat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1918 în calitate de delegat al Reuniunii Învățătorilor din Districtul Dobra. De asemenea, a participat la organizarea Consiliului Național Român din Brâznic.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003

Lectură suplimentară
 Mircea Vaida-Voevod, Gelu Neamțu, 1 decembrie 1918: Mărturii ale participanților: Ioachim Crăciun: Documente la un sfert de veac de la Marea Unire, Editura Academiei Române, 2005
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1887
Decese în 1943
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Transilvăneni
Învățători români

Petru Incicău


Vilcabamba, İnkaların, İspanyollar ülkelerini işgal ederken Peru'da sığındıkları şehirdir.

Vilcabamba, Machu Picchu'nun 35 km güneybatısındaki çok dik dağlarda, Urubamba ve Río Apurímac nehirlerinin arasında bulunur. Yerliler bu şehri Corihuayracamba olarak adlandırır.

Manco Capac II, bu dağ şehrine kaçarak İspanyol işgalcilere karşı direniş göstermiştir. Öldürülmesinden sonra oğulları Sayri Túpac ve Titu Cusi Yupanqui savaşı devam ettirmişlerdir. Onların ölümünden sonra 1570'te Túpac Amaru tahta geçmiş, 24 Temmuz 1572'de İspanyolların Vilcabamba'yı bulmasıyla yakalanıp tutuklanmıştır.

İngiliz fotoğrafçı ve araştırmacı Peter Frost 1999'da yaptığı bir gezi sırasında sığınak şehrin izlerini buldu. 2001 yılının Haziran ayında, bir arkeoloji grubunu 3900 m. yükseklikte bulunan bu şehre götürdü. Burada 6.000 km² bir alanda tarım terasları, tahıl depoları, mezarlıklar, yüzden fazla dairesel bina, 8 km'lik  sulama amaçlı bir kanal keşfettiler. Burada ayrıca altında mezarlık olan, dini amaçlı açık bir alan da mevcuttur.

Araştırmacılar Vilcabamba'ya ulaştıklarında şehir çoktan yağmalanmıştı. Mezarlarda iskeletler olmasına rağmen, yanlarında gömülen eşyalar bulunamadı. Bulunan seramikler ve taş iş aletleri iki ayrı zaman dilimine aittir. Büyük ihtimalle şehir 1200 yılında kurulmuş, daha sonra yeniden yerleşilmiştir. Karlarla kaplı dağlara bakan görkemli manzarası vardır.

Peru'daki eski yerleşim birimleri
Peru'daki Dünya Mirasları
Cusco Bölgesi
Kayıp şehir ve kasabalar
16. yüzyılda İnka uygarlığında kurulan oluşumlar
16. yüzyılda İspanyol İmparatorluğu
1539'da kurulan yerleşim birimleri
16. yüzyılda feshedilmiş oluşumlar
1892'de arkeolojik buluntular

Vilcabamba, Peru


Pulau Bohayan oder Pulau Bohihan ist eine zu Malaysia gehörende Insel in der zur Celebessee offenen Darvel Bay. Die Insel liegt etwa 25 km südlich von Lahad Datu.

Bohayan gehört zu einer Gruppe dicht bewaldeter Inseln im Südwesten der Darvel Bay. Sie hat in etwa die Form eines Dreiecks mit einer 238 m hohen Erhebung. Ihre maximale Länge ist ca. 2,5 km, die größte Breite etwa 1,5 km. Die Insel ist unbewohnt, wird aber vom malaysischen Zoll benutzt, um die aus Lahad Datu auslaufenden Schiffe mit Tropenholzladung zu kontrollieren. Vor der Insel befinden sich Ankerplätze, die während der Monsunzeit gerne von größeren Schiffen genutzt werden.

Die Insel wird wegen der vorgelagerten Korallenriffe gerne von Tauchern besucht.

Einzelnachweise

Bohayan
Bohayan
Bohayan

Pulau Bohayan


The Walla Walla River is a tributary of the Columbia River, joining the Columbia just above Wallula Gap in southeastern Washington in the United States. The river flows through Umatilla County, Oregon, and Walla Walla County, Washington. Its drainage basin is  in area.

Course
The headwaters of the Walla Walla River lie in the Blue Mountains of northeastern Oregon. The river originates as the North and South Forks of the Walla Walla River. The surrounding forested land holds a network of hiking and mountain-biking trails.

The confluence of the North and South Forks lies east of Milton–Freewater, Oregon. The river flows eastward to reach Milton–Freewater, which is built along its banks, and then flows northward through Milton–Freewater. Irrigation water is drawn from the river here and at numerous locations along the river.

The Walla Walla River flows southwest of the city of Walla Walla in the Walla Walla valley. Mill Creek, which flows through the city of Walla Walla, joins the Walla Walla River at the Whitman Mission west of the city of Walla Walla.

The Touchet River joins the Walla Walla at the town of Touchet, Washington. The annual mean discharge of the Walla Walla River just below the Touchet River confluence is . The maximum recorded discharge was  in 1964.

The river enters the Columbia a mile south of the town of Wallula just north of Wallula Gap. The section of the Columbia River is called Wallula Lake, the reservoir impoundment created by McNary Dam.

History

The Walla Walla tribe occupied the region around the Walla Walla river prior to white settlers entry to the region.

The Lewis and Clark Expedition (1804–1806) was the first United States overland expedition to the Pacific coast and back—the return expedition stopped at the mouth of the Walla Walla and stayed with the Walla Walla tribe for a portion of the journey, proceeding from there overland to the Snake River. British explorer David Thompson was the first European to navigate the entire length of the Columbia River, to the Pacific Ocean, in 1811.

Fort Nez Percés  (later known as Fort Walla Walla) was a fortified fur trading post on the Columbia River on the territory of modern-day Wallula, Washington. It was in operation from 1818 until 1857 on the eastern shore of the Columbia River, immediately north of the mouth of the Walla Walla River. The Oregon Treaty ended joint U.S.A. - British occupation that had been effect since the Treaty of 1818. The fort was abandoned in 1857 when the Hudson's Bay Company gave up its Columbia District business in the Oregon Territory.

The Whitman Mission was established in 1836. It lies near the banks of the river to the west of the modern city of Walla Walla.

Fish
The Walla Walla River supports populations of spring Chinook salmon, summer steelhead, and bull trout among other species.  There is a sport fishery for steelhead in the river.
It also holds channel catfish and smallmouth bass in the summer.

Science
Work done by Oregon and Washington State governments, federal and state environmental agencies and local watershed councils and groups on the Walla Walla River & the overall catchment area has produced a wide range of studies.  The Walla Walla Basin Watershed Council (WWBWC www.wwbwc.org) has both electronic and paper copies of many of these reports that date back to the 1930s. Considerable work has gone into the assessment of water quantity and quality for the purpose of salmon recovery and sustainable irrigation supply.  A highly-connected alluvial groundwater system and its over-abstraction through over-allocated irrigation usage have also acted to influence flows and quality in the Walla Walla River.

The promise of the Walla Walla River lies in its integrated water-management strategy using Managed Aquifer Recharge (Or Shallow Aquifer Recharge) to utilise available non-irrigation season water to replenish groundwater supplies and the over-allocation of groundwater resources by both state governments.  The Walla Walla partnership along with the WWBWC set a national example with this innovative and low-cost alternative to surface storage using dams.

Photos

See also
List of rivers of Oregon
List of longest streams of Oregon
List of tributaries of the Columbia River
List of Washington rivers
Walla Walla Basin Watershed Council

References

External links

 Flows and Forecasts on the Walla Walla River

Rivers of Oregon
Rivers of Washington (state)
Lewis and Clark Expedition
Tributaries of the Columbia River
Rivers of Umatilla County, Oregon

Walla Walla River


Tin Lemac (Zagreb, 6. siječnja 1983.) hrvatski je književni kritičar, teoretičar i autor.

Životopis
Rođen je 6. siječnja 1983. u Zagrebu. Diplomirao je i doktorirao na Filozofskom fakultetu u Zagrebu na području stilistike lirskog teksta. Područje njegova znanstvenog bavljenja književnošću obuhvaća područje poetike i stilistike suvremenog hrvatskog pjesništva, teorijske stilistike poezije i pedagoške stilistike. Njegov kritički rad vezan je za suvremene zbirke poezije i teorijske studije suvremenih hrvatskih autora. Objavio je nekoliko knjiga, zbirki poezije, te preko stotinu znanstvenih, kritičkih i stručnih tekstova u relevantnoj domaćoj i inozemnoj periodici. Sudjelovao je na znanstvenim konferencijama u zemlji i inozemstvu i napisao pogovore pjesničkim zbirkama nekim manje afirmiranim autoricama i autorima iz Hrvatske i susjedstva. Član je Društva hrvatskih književnika, Matice hrvatske, Hrvatskog filološkog društva, Komisije za stilistiku Međunarodnog komiteta slavista, međunarodnog recenzentskog odbora časopisa Athens Journal of Philology, US China Foreign Language i Language and Literature Studies, međunarodne akademske mreže istraživača teorije poezije International Network for Study in Lyric i međunarodnog znanstvenog odbora konferencija na Fakultetu za strane jezike Alfa BK Univerziteta u Beogradu. Uređuje je književni časopis Republika. Radi kao docent na Odjelu za kroatistiku Sveučilista u Zadru.

Bibliografija

Teorija književnosti

 Autorsko, povijesno, mitsko: pjesnički diskurz Vesne Parun - teorija i interpretacija (Biakova, 2015; Balkanski književni glasnik, 2022.)
 Poetičke simetrije u pjesništvu Josipa Pupačića (Biakova, 2017.)
 Stil pjesništva Anke Žagar (Biakova, 2018.)
 U ime autora: prolegomena za teoriju i stil ispovjedne lirike (Biakova, 2019.)
 Crna kosa tanatosa: poetičko-stilska obzorja u pjesništvu Marije Čudine (Matica hrvatska, 2020.)
 O pjesmi pjesmom: Metadiskurzivne relacije u poeziji (Edicije Božičević, 2023.)

Poezija

 Bubnjar (Biakova, 2019.; Balkanski književni glasnik, 2021.)
Stavak o jednoj maloj kritici (Spacetime, 2020.)
Naseobine (Društvo hrvatskih književnika, 2021.)
Proza

 Život i smrt Filipa Kaurina (Balkanski književni glasnik, 2022.)
 Čudni su putovi književni (Balkanski književni glasnik, 2020.)

Izvori

Hrvatski književni kritičari
Hrvatski pjesnici
Životopisi, Zagreb

Tin Lemac


Guspini (sardisk: Gùspini) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 130 meters højde og har 11.870 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 174,67 km² og grænser til kommunerne Arbus, Gonnosfanadiga, Pabillonis, San Gavino Monreale, San Nicolò d'Arcidano og Terralba.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sud Sardegna

Guspini


Biryani (sau Birijani; Urdu: بریانی; Hindi: बिरयानी, )  este o mâncare cu orez. Numele Biryani provine de la cuvântul persan beryā(n) (بریان) și înseamnă "prăjit". Există variante regionale și locale de Biryani în Orientul Mijlociu până în partea de sud-est a Asiei.

Componenta principală este orezul, în special orezul Basmati. La aceasta se adaugă carne condimentată și prăjită, cum ar fi carne de miel, oaie, pui sau carne de vită. De asemenea, sunt variante vegetariene, biryani cu ouă fierte de găină. Tipic, de asemenea, sunt ceapa, ardei iute si nuci, care se adaugă la orez.  Populare sunt variantele cu iaurt, legume sau mango - chutney.

Vezi și
 Pilaf

Legături externe
Orez Biryani cu pui

Bucătăria indiană
Bucătăria turcă

Biryani


Atlassedrus (fræðiheiti: Cedrus atlantica) er sígrænt tré af þallarætt. Flestar heimildir telja hann sjálfstæða tegund, en nokkrar telja hann undirtegund af Líbanonsedrus (C. libani subsp. atlantica).

Hann er ættaður frá Atlasfjöllum í N-Afríku.

Tilvísanir

Þallarætt
Sedrus

Atlassedrus


An Telipogon pfavii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Telipogon pfavii in nahilalakip ha genus nga Telipogon, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Telipogon

Telipogon pfavii


Gradsko groblje sv. Josip je rimokatoličko groblje u Sarajevu. Površine je 2 hektra i najveće je katoličko groblje u Sarajevu. Brojni ugledni sarajevski katolici pokopani su ovdje. Među njima su hrvatski književnik Silvije Strahimir Kranjčević i povjesničar Antun Hangi. Arhitekturno se ističe arkadama u duhu moderne uz ulaz, izrađenim po projektu Josipa Vancaša. Iznad ulaza je mali toranj sa zvonom. Nadbiskup vrhbosanski dr. Ivan Šarić blagoslovio je arkade i zvono u tornju 24. prosinca 1933. godine. Grobna kapela monsinjora dr Stjepana Hadrovića je na istočnom kraju arkada. Umrle se pokapalo ovdje do 1965. godine. Nakon toga više nije bilo pokopa jer je otvoreno veće groblje Bare. Nakon velikosrpske agresije na Sarajevo opet se ovdje pokapalo mrtve. Župni ured župe Srca Isusova upravljanje objektom prenio je na tvrtku Pokop. U skoro 4,5 tisuće grobnih mjesta pokopano je blizu 7 tisuća osoba. Grobovi su namijenjeni isključivo za pokop katolika. Prostornu cjelinu čini s pravoslavnim grobljem sv. Marko Evanđelist, s kojim čini zapadni dio zajedničkog katoličko-pravoslavnog groblja, zatim s pravoslavnim Bolničkim grobljem, odnosno sadašnjim muslimanskim grobljem Stadion. U blizini su Betanija, stadion na Koševu, dvorana Zetra, stadion za brzo klizanje, gradsko groblje Stadion, gradsko groblje Lav, Koševsko brdo, Koševo, Fakultet zdravstvenih studija, Ciglane i Bjelave.

Izvori

Katolička groblja u Bosni i Hercegovini
Groblja u Sarajevu

Gradsko groblje sv. Josip u Sarajevu


Caigua est la capitale de la paroisse civile de Caigua de la municipalité de Simón Bolívar dans l'État d'Anzoátegui au Venezuela.

Références

Localité dans l'État d'Anzoátegui

Caigua (Venezuela)


Baron Monk Bretton, of Conyboro and Hurstpierpoint in the County of Sussex, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created by letters patent on 4 November 1884 for the Liberal politician John George Dodson. He was succeeded by his son, the second Baron. He was notably chairman of the London County Council from 1929 to 1930.  the title is held by the latter's grandson, the fourth Baron, who succeeded his father in that year.

The judge Sir John Dodson was the father of the first Baron.

Barons Monk Bretton (1884)
John George Dodson, 1st Baron Monk Bretton (1825–1897)
John William Dodson, 2nd Baron Monk Bretton (1869–1933)
John Charles Dodson, 3rd Baron Monk Bretton (1924–2022)
Christopher Mark Dodson, 4th Baron Monk Bretton (b. 1958)

The heir apparent is his elder son, Hon. Benjamin Charles Dodson (b. 1989)

Notes

References

The General Armory of England, Scotland, Ireland and Wales; comprising a registry of armorial bearings from the earliest to the present time, by Sir Bernard Burke, C.B., LL.D., Ulster King of Arms, London, Harrison, 59, Pall Mall, 1884.

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1884
Noble titles created for UK MPs

Baron Monk Bretton


{{Infobox album
| Nume            = "Alive"
| Alte_nume       =
| Tip             = Disc single
| Artist          = Sia Furler
| Coperta         = Alive - Sia.jpg
| Text            = Coperta discului single "Alive".
| Background      = yellow
| Album           = This Is Acting
| Lansare         =  AUS: 24 sept. 2015
| Format          = disc single și descărcare digitală
| Înregistrare    = 2015
| Limbi           = engleză
| Gen             = Electropop și soul
| Durată          = 4:23
| Casă            = Interia, Monkey Puzzle, RCA
| Studio          =
| Producător      = Jesse Shatkin
| Compilat de     = Sia Furler, Adele Adkins și Tobias Jesso Jr.
| Recenzii        =
 Digital Spy:  legătură
 Music Times: legătură
 NME: legătură
 Rolling Stone: legătură
| Cronologie      = Sia
| Anterior        = "Fire Meet Gasoline"(2015)
| Acest album     = "Alive"(2015)
| Următor         = "Cheap Thrills"(2016)
}}

"Alive" este un cântec al interpretei australiane Sia Furler. El a fost inclus în cel de-al șaptelea material discografic de studio al solistei, This Is Acting, lansat în 24 septembrie 2015 de către casele de discuri Interia, Monkey Puzzle și RCA Records. Compoziția a fost lansată ca primul extras pe single al albumului la nivel global.

Cântecul a fost compus de căre Sia, Adele și Tobias Jesso Jr. și produs de Jesse Shatkin. "Alive" este un cântec electropop și soul de 4 minute și 23 de secunde. Cântecul este cea de-a două piesă de pe material care urmează după "Bird Set Free".

General
În septembrie 2015, Sia a confirmat că single-ul principal de pe This Is Acting, "Alive", va fi lansat mai târziu în acea lună și că a fost scris inițial pentru Adele. Ea a descris că piesa "a fost despre viața lui Adele" și "scrisă în prospectiva lui Adele". Ea a explicat mai departe pentru Ryan Seacrest că piesa a fost scrisă într-o sesiune de scriere cu Adele pentru cel de-al treilea său album de studio, 25, dar a fost respins în ultimul moment. Rihanna de asemenea a respins piesa.

"Alive" este scris în cheia F# minor cu un tempo de 100 de bătăi pe minut. Cântecul urmează o progresie de coardă de F#m–C#m–D–#m–C#m–D–Bsus2, și vocea Siei acoperă de la F#3 to E5.

Lansare
Pe data de 22 septembrie 2015, Sia a postat un tweet pe Twitter care sugerează că single-ul va fi lansat pe data de 25 septembrie. O previzualizare de 25 de secunde a fost încărcată pe canalul Siei de VEVO pe 23 septembrie, iar data de lansare a fost modificată cu o zi mai devreme, pe 24 septembrie. Sia a actualizat în continuare pe contul său de Twitter că va lansa piesa în dimineața zilei de 24 septembrie. Single-ul a avut premiera pe Snapchat la aproximativ 7 dimineața și a fost lansat la scurt timp după pe alte servicii.

Interpretări live
Pe 7 noiembrie 2015, Sia a interpretat la Saturday Night Live; episodul a fost găzduit de Donald Trump. A interpretat "Alive" și "Bird Set Free". Pe data de 1 decembrie 2015, Sia a interpretat "Alive" la The Ellen DeGeneres Show și The Voice. Pe data de 6 decembrie 2015, Sia a interpretat "Alive" la X Factor UK. Apoi din nou în 11 decembrie 2015, în timpul lui The Graham Norton Show, unde a fost dezvăluit faptul că Sia a considerat să poarte o mască de protezare în loc de o perucă.

Ordinea pieselor pe disc

Specificații
 A ^ Versiunea de pe albumul de proveniență, This Is Acting.
 B ^ Remix "Plastic Plates Remix".
 C ^ Remix "Maya Jane Coles Remix".
 D ^ Remix "AFSHeeN Remix".
 E ^ Remix "Boehm Remix".
 F ^ Remix "Cahill Remix".
 G ^ Remix "Cahill Club Mix".
 H ^ Remix "Cahill Club Edit".
 III ^ Remix "Cahill Radio Edit".

Videoclip
Videoclipul cântecului a fost regizat de către Sia și Daniel Askill, acesta a fost lansat la data de 5 noiembrie 2015. În care joacă copilul de carate vedetă Mahiro Takano. Videoclipul a fost filmat în Japonia.

Un videoclip cu versuri a fost încarcat pe data de 20 octombrie 2015 pe canalul de Vevo al Siei. Videoclipul prezintă un cadru alb-negru, figuri feminine cu fața întunecată și cu părul vopsit jumătate blond, jumătate brunet, iar apoi versurile melodiei sunt scrise pe pereți.

Clasamente
Pe Billboard Hot 100, cântecul a debutat la numărul 56 și a vândut 54,000 de copii în prima sa săptămână. În Australia, cântecul a debutat la numărul zece și a primit certificat de aur din partea lui Australian Recording Industry Association.

Certificări

Note
  reprezintă "disc de platină";

Note

Legături externe

Discuri single din 2015
Cântece din 2015
Cântece pop
Discuri single
Sia

Alive (cântec de Sia)


Richard Lynn Stenhouse junior (* 2. Oktober 1987 in Memphis, Tennessee) ist ein US-amerikanischer Autorennfahrer. Er gewann 2011 die NASCAR Nationwide Series.

Karriere

Stenhouse begann seine Motorsportkarriere in Midget-Car-Rennen 2003. Er nahm bis 2012 an Midget-Rennen teil. 2008 debütierte er in der ARCA Racing Series. Er gewann zwei Rennen und wurde Vierter in der Fahrerwertung. 2009 fuhr er für Roush Fenway Racing erstmals in der NASCAR Nationwide Series. Er nahm an 7 von 35 Rennen teil, erzielte eine Pole-Position und wurde 62. in der Fahrerwertung. 2010 blieb Stenhouse bei Roush Fenway Racing in der Nationwide Series. Er nahm nur an drei Rennen nicht teil. Ein dritter Platz war sein bestes Ergebnis und er wurde 16. in der Gesamtwertung. 2011 absolvierte Stenhouse für Roush Fenway Racing die komplette Nationwide-Series-Saison. Er entschied zwei Rennen für sich und gewann die Gesamtwertung der Nationwide Series. Außerdem debütierte er für Wood Brothers Racing im Sprint Cup. Er nahm an einem Rennen teil. Darüber hinaus ging er bei einem Rennen in der Rolex Sports Car Series an den Start. 2012 ging er für Roush Fenway Racing im Sprint Cup an den Start.

2017 gewann Stenhouse in seiner fünften kompletten Cup Series-Saison seine ersten beiden Cup-Rennen.

In seiner Karriere war Stenhouse in mehrere Crashes verwickelt und erntete schnell den Spitznamen Wrecky Spinhouse Jr.

Karrierestationen

Weblinks
 Offizielle Website von Ricky Stenhouse junior (englisch)

 Karrierestatistik von Ricky Stenhouse junior bei racing-reference.info (englisch)

NASCAR-Rennfahrer
Rennfahrer (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1987
Mann

Ricky Stenhouse junior


Karamustafalı, Samsun ilinin Çarşamba ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahalle, Gürcistan göçmeni Gürcüler tarafından kurulmuştur.

Coğrafya
Samsun iline 50 km, Çarşamba ilçesine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Çarşamba'nın mahalleleri

Karamustafalı, Çarşamba


Kuća Jelaska je kuća u Splitu, Hrvatska. Nalazi se na adresi Trg Gaje Bulata 6.

Opis dobra
Stambeno-poslovna trokatnica nasuprot zgrade Hrvatskog narodnog kazališta Split, izgrađena je 1911. za poznatog splitskog obrtnika Josipa Jelasku, prema projektu prof. Jurja Botića. Iako skromnih secesijskih obilježja, ima istaknute urbanističke vrijednosti. Sa zgradom Kazališta na zapadu, samostanskim sklopom na sjeveru, te polurazrušenim bastionom Priuli na jugu, uobličuje Kazališni trg.

Zaštita
Pod oznakom Z-5388 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificiranog kao profana graditeljska baština, stambene građevine.

Izvori

Zgrade u Splitu
Secesijske građevine u Hrvatskoj
Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Kuća Jelaska


Abschiedsvorstellung ist ein deutscher Fernsehfilm von Peter Weck aus dem Jahr 1986.

Handlung
Im Künstler-Seniorenheim Ewige Rampe, das einst von Erna Schulze-Beiersdorf gestiftet wurde, leben eine Reihe von ehemals erfolgreichen Schauspielern und Sängern. Sie bereiten den runden Geburtstag von Schauspielerin Beatrice Roemer am nächsten Tag vor. Nur die Mitbewohnerin Eva Berger ist nicht eingeladen. Sie stellt Beatrice vor dem Mittagessen deswegen zur Rede und Beatrice zeigt ihr deutlich, wie sehr sie sie verachtet. Eva Berger ist in ihren Augen höchstens eine kleine Statistin, und aufgrund ihrer langjährigen Tätigkeit als Klatschkolumnistin Beatrice sowieso ein Dorn im Auge. Eva droht, Dinge aus Beatrices Vergangenheit öffentlich zu machen. Wenig später ist Eva tot und wurde, wie der erstbehandelnde Arzt Dr. Schroeder feststellt, mit Blausäure vergiftet, da sie nach Mandeln roch.

Oberkommissar Richter und Assistent Löffler von der Mordkommission übernehmen den Fall. Eva starb beim Mittagessen, an dem außer ihr nur Beatrice teilnahm. Beide hatten zwischendurch das Zimmer verlassen, um zu telefonieren. Als Beatrice von ihrem Telefonat zurück ins Zimmer kam, war Eva bereits verstorben. Beatrice wurde ohnmächtig und ist seither nicht ansprechbar. Zum Mittagessen gab es Mandelpudding, doch riecht eine der beiden Puddingschalen deutlicher nach Mandel als die andere. Richter lässt sie untersuchen. Heimleiterin Renate Werner hatte von Eva zehn Tage vor ihrem Tod einen Umschlag erhalten, in dem Richter unter anderem ein Notizbuch findet. Aus ihm geht hervor, dass Eva von einigen Heimbewohnern regelmäßig Geld erhielt. Richter geht davon aus, dass diese Personen von Eva erpresst wurden. Nachdem er den anwesenden Heimbewohnern vom Tod Evas berichtet hat, beginnt er mit den Einzelbefragungen.

Der ehemalige Tänzer Frank van Doorn gibt zu, Eva bezahlt zu haben. Er hatte einst Lebensmittel gestohlen und war deswegen zu einer kurzen Haftstrafe verurteilt worden. Da Personen, die gestohlen haben, laut Statuten nicht im Heim aufgenommen werden dürfen, bezahlte Frank Eva für ihr Schweigen. Die ehemalige Soubrette Rosi Hargitay bezahlte Eva, da sie sich heimlich um einige Jahre jünger gemacht hatte und sonst ihr Comeback als Dolly in Hello Dolly gefährdet gewesen wäre. Peter Paulsen behauptete stets, Kammersänger zu sein und in Bayreuth gesungen zu haben. Beides stimmte nicht, was Eva wusste, sodass sie ebenfalls für ihr Schweigen Geld erhielt. Sängerin Elisabeth Wisotzki wurde von Eva nicht erpresst und zeigt im Gespräch eher Mitleid für die Frau. Eva war einst begeistert von Elisabeths Berichten über die Weltreisen gewesen, die sie mit ihrer Zwillingsschwester, Pianistin Gertrud, unternommen hatte. Als Gertrud Selbstmord beging, verlor Elisabeth ihre Stimme und konnte seither nie wieder auftreten. Eva jedoch wollte wie die Schwestern in Kürze eine Weltreise unternehmen und sparte eifrig dafür. In ihrem Zimmer fanden sich daher auch verschiedene Prospekte über Reiseziele in der ganzen Welt.

Der ehemalige Schauspieler Benno Behrmann behält sein Geheimnis für sich und gibt vor, aus Dankbarkeit freiwillig das Geld gegeben zu haben. Er verstand sich nicht mit Stifterin Erna Schulze-Beiersdorf, die auf Evas Anregung hin das Heim gründete. Nach Ernas Tod war es Eva, die sich für die Aufnahme von Benno einsetzte. Der hat regelmäßig starken Husten, den er mit Hustensaft bekämpft. Richter erkennt schnell, dass Benno in Wirklichkeit Alkoholiker ist – ein Grund, weswegen man aus dem Heim ausgewiesen wird – und in den Hustensaftflaschen reiner Cognac ist.

Richter führt einige Telefonate, während Löffler die Autobiografie Abschiedsvorstellung von Beatrice Roemer liest. Eva hatte sie wegen Vorkommnissen erpressen wollen, die Anfang der 1950er-Jahre stattgefunden haben. Auch in ihrer Biografie hat sie diese Zeit ausgelassen. Während Löffler im Lesezimmer in das Buch vertieft ist, erscheinen Elisabeth und Peter. Peter vergewissert sich, dass die Polizei nicht hinter das Geheimnis von Elisabeth gekommen ist: Sie ist in Wirklichkeit die Pianistin Gertrud Wisotzki, die nach dem Selbstmord ihrer Schwester Elisabeth auf deren Wunsch hin ihre Identität angenommen hat. Elisabeths Einkünfte waren deutlich besser als Gertruds. Peter weiß von Gertruds Geheimnis, weil er sie Klavier hat spielen hören. Gertrud wiederum kennt Peters Geheimnis, doch sind beide ineinander verliebt und verraten niemandem ihr Wissen. Auch Löffler behält es für sich. Mit Richter verhört er Beatrice, die zugibt, indirekt für Evas Tod verantwortlich zu sein. Nach Evas Drohung, ihr Geheimnis an die Presse zu geben, wollte Beatrice sich vor Evas Augen das Leben nehmen. Sie vergiftete ihren eigenen Pudding mit Blausäure, die sie vor Jahren von ihrem Neffen erhalten hatte. Es verließ sie jedoch der Mut. Sie ging sich sammeln, rief dann ihren Neffen an, um sich von ihm zu verabschieden, und kehrte danach ins Zimmer zurück. Eva hatte kurz vor ihr telefoniert und war blass zurückgekehrt. Nach Beatrices Rückkehr wiederum war sie tot, weil sie wie regelmäßig den Nachtisch von Beatrice gestohlen hat. Richter meint, dass Beatrice zumindest wegen fahrlässiger Tötung angeklagt werden könne und Beatrice versucht nun, sich mit dem Rest der Giftampulle das Leben zu nehmen. Das Gift jedoch wirkt nicht, da ihr Neffe die Ampulle von Beginn an mit einer harmlosen Flüssigkeit gefüllt hatte. Auch weiß Richter längst, dass Eva an einem Herzinfarkt gestorben ist. Auch dessen Ursache kennt er: Eva hatte eine Weltreise antreten wollen und zu dem Zweck vor wenigen Tagen ihr gesamtes Vermögen abgehoben. Ihr Reiseveranstalter Weite-Welt-Reisen entpuppte sich jedoch als betrügerisch und der Geschäftsführer war mit ihrem Geld verschwunden. Im Telefonat, das Eva kurz vor ihrem Tod führte, erfuhr sie genau das. Die darauf folgende Aufregung führte zum Infarkt.

Beatrices Neffe erscheint und berichtet dem Kommissar von den ominösen Wochen in den 1950ern. Beatrice hatte eine Hauptrolle in einem Theaterstück übernehmen sollen, doch ging die Rolle am Ende an eine andere Darstellerin. Nach zwei gescheiterten Selbstmordversuchen fand sich Beatrice in der Psychiatrie wieder, obwohl sie beide Versuche nur vorgetäuscht hatte. Aus der Anstalt jedoch kam sie so schnell nicht wieder heraus und diese Schande wollte sie für sich behalten. Der Fall, der keiner war, ist nun gelöst. Am Ende hat nur Löffler ein Problem: Er hat mit Heimleiterin Renate geflirtet und sie ins Theater eingeladen, hat für die Vorstellung jedoch keine Karten.

Produktion
Abschiedsvorstellung wurde in den Studios der Berliner Union Film gedreht. Die Kostüme schuf Beatrice Kothe. Der Film erlebte am 17. März 1986 im ZDF seine Fernsehpremiere.

Regisseur Peter Weck erinnerte sich gerne an die Dreharbeiten: "Stoff und Umstände waren einfach herrlich. […] All diese einmaligen Könner und Komödianten wollten nicht nur ihrem […] 'Affen Zucker geben', sondern offenbarten auch mit großer Hingabe und Selbstironie die menschliche Seite und Eitelkeiten von Schauspielerin", so Weck rückblickend in seinen Erinnerungen.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1986
Deutscher Film
Fernsehfilm (ZDF)
Curth Flatow

Abschiedsvorstellung


බහු දේවවාදී රෝම ආගමේ ප්‍රධාන දෙවියෝ ජුපිට' වෙයි. දෙවියන්ගේ රජු වෙයි.

බල ක්‍ෂේත්‍ර
 අහස
 ගිගිරුම්

රෝම දෙවි දේවතාවියෝ

ජුපිට'


Ermelino Matarazzo est un district situé dans la zone est de la municipalité brésilienne de São Paulo, capitale de l'État homonyme, il compte 113 615 habitants, selon les informations du recensement démographique de 2010, 97,3 % de ces personnes travaillant en dehors du quartier.

Le district borde la municipalité de Guarulhos au nord, les districts de Vila Jacuí et de Ponte Rasa à l'est et à l'ouest il borde le district de Penha.

Le nom du district a été donné en l'honneur du fils du comte Francesco Matarazzo, né à Sorocaba, Ermelino Matarazzo, en 1883. Le garçon était le successeur de son père, mais il mourut tôt dans un accident de voiture, à Bruzolo - Turin, en 1920.

Le quartier d'Ermelino Matarazzo totalise une superficie de 8,70 km² et comprend sur son territoire la Macrozone de Protection de l'Environnement et la Macrozone de Structuration et Qualification Urbaines. Sur le territoire d'Ermelino Matarazzo se trouve également le sous-bassin du ruisseau Mongaguá, qui comprend les ruisseaux Ponte Rasa, Franquinho et Mongaguá, qui se jettent dans la rivière Tietê.

Histoire
Le développement du quartier d'Ermelino est lié au processus initial de colonisation du pays depuis le XVIe siècle.

La région, à l'époque, était occupée par les Indiens Guaianá des villages Ururaí qui vivaient sur la rive gauche de la Tietê, mais il existe des registres de terres données par des lettres de sesmarias aux bandeirantes qui ont progressivement envahi les terres indigènes, datant de 1580. Les anciennes terres s'appelaient "Jaguaporeruba".

Au milieu du XVIIIe siècle, il y a une référence au Site de Piraquara (Trou du poisson en Tupi), dans le Testament du Capitaine Paulo da Fonseca, le même site apparaît dans le Testament de Baltazar Veiga Bueno, en 1739. Au siècle suivant, le site en question est en possession du Père Manuel de Souza, de sorte que les plaines inondables de Tietê ont été occupées, créant Chácara Quindarussu et Chácara Itapegica,

Avec le processus d'industrialisation de São Paulo, au début du XXe siècle, les grandes fermes et les fermes ont été vendues par lots, initiant le phénomène d'urbanisation qui a amené des centaines d'habitants dans la région, des migrants et des immigrants, principalement des Portugais et des Italiens. qui ils ont cherché des opportunités d'emploi dans les industries du centre-ville et des logements moins chers dans la région périphérique.

Vers 1913, la famille Matarazzo acheta un terrain dans la région qui allait s'appeler Ermelino Matarazzo.

Famille Matarazzo

En 1913, les industries Matarazzo, sous le commandement de Francesco Matarazzo, acheta à différents propriétaires de vastes terres qui étaient subdivisées, donnant à la région un nouveau nom, Jardim Matarazzo.

Quelques années plus tard, la construction commence sur l'Estrada de Rodagem São Paulo / Rio et l'Estrada de Ferro Variante Poá, dont la gare porte le nom du premier fils brésilien du comte, né au Brésil, Ermelino Matarazzo, alors que le chemin de fer traversait les terres familiales.

L'amélioration des transports obligea les Matarazzo à vendre 10% des lots acquis au début du siècle, créant un petit village autour de la nouvelle gare. Ce n'est qu'en 1946 que les industries Matarazzo ont été établies dans la région, mettant en œuvre l'IRFM - Indústrias Reunidas Francisco Matarazzo.

Cependant, le processus d'industrialisation a été de courte durée à cette époque, en raison des industries préférant les quartiers proches des autoroutes, ce qui a radicalement changé le profil de la région, qui a commencé à offrir des terrains moins chers, sans infrastructure, recevant une grande masse de travailleurs. Les habitants du nord-est et, plus tard, les italiens, attirés par l'industrie de la famille Matarazzo, résultant en un quartier à prédominance résidentielle.

Plus tard, avec la construction de la Rodovia dos Trabalhadores, actuellement la Rodovia Ayrton Senna, et à proximité de l'aéroport international de Cumbica, le quartier a de nouveau accueilli certaines industries, notamment chimiques, qui continuent de fonctionner dans la région. Cependant, le nombre d'établissements commerciaux et de services continue d'augmenter, reflétant la tendance à l'externalisation qui s'opère dans toute la ville.

Les quartiers d'Ermelino Matarazzo
Le premier village à émerger fut Jardim Matarazzo, après 1940, de nouveaux quartiers ont émergé, comme suit :

 Jardim Belém
 Jardim Keralux
 Jardim Matarazzo
 Jardim Verônia
 Parque Boturussu
 Parque Guedes
 Vila Cisper
 Vila Guaraciaba (partie)
 Vila Nova Teresa
 Vila Paranaguá
 Vila Robertina
 Vila Sílvia (partie)

Émancipation politique
Le district d'Ermelino a été subordonné à São Miguel Paulista jusqu'en 1959, date à laquelle il a été démembré par la loi nº 5285 du 18 février 1959.

Le 29 novembre 2010, la loi municipale 15 342 a été promulguée, rédigée par le politicien Chico Macena, qui a établi la date officielle du 7 février comme jour de fondation d'Ermelino Matarazzo, y compris le calendrier municipal de la ville.

Parmi les réalisations figurent l'USP Leste, Fatec, Unifesp, parmi beaucoup d'autres.

Aspects économiques
Le commerce et les services prédominent en tant qu'activité économique dans la région, concentrés principalement sur les avenues São Miguel, Boturussu, Paranaguá et Olavo Egídio de Sousa Aranha, et sur la rue Prof. Antônio de Castro Lopes, entre autres.

Le quartier est traversé par la ligne 12 de la CPTM et compte deux gares, la gare d'USP Leste et la gare de Comendador Ermelino, il abrite le Parc écologique de Tietê, en plus de EACH-USP Leste, l'École des arts, des sciences et des sciences humaines de l'université de São Paulo, ouverte en 2005.

Transports

Religion
Le quartier est connu pour les diverses mobilisations sociales, liées à la paroisse São Francisco de Assis, avec le chef religieux et communautaire Père Antônio Luís Marchioni, (Père Ticão), mais il existe d'autres lieux de prière importants :

Paroisse São Francisco de Assis - fondée en 1958 - Rua Miguel Rachid, 997

Paroisse São José - R. José Lopes Rodrigues, 495

Chapelle Nossa Senhora Aparecida - Rua Dr. Assis Ribeiro, 7934

Questions de la région

Le district d'Ermelino Matarazzo se caractérise par une région relativement pauvre de la ville (bien qu'avec un IDH considéré comme élevé, supérieur à 0,800), mais avec un grand potentiel de croissance, principalement en raison de la création en 2005 de l'École des arts, des sciences et des sciences humaines de l'université de São Paulo et la proximité de l'aéroport International de Guarulhos.

Le principal besoin de la région est celui des emplois, 97% de la population (recensement 2010) ne travaille pas dans le quartier, ce qui signifie que ces travailleurs ont un grand besoin de locomotion, et donnent au quartier des allures de dortoir.

En matière d'éducation, les besoins les plus importants concernent les crèches et les lycées, dont la demande peut atteindre 6000 places.

Sur le plan de la santé, bien que le réseau primaire soit en nombre suffisant, la population revendique la couverture de spécialités telles que la dentisterie, la psychiatrie, l'orthophonie, entre autres. Il est également nécessaire d'agrandir l'hôpital Ermelino Matarazzo, car il répond actuellement à une grande partie de la demande de la zone est.

Quant à l'assainissement de base, 99,7% des ménages sont raccordés au réseau public d'approvisionnement en eau. Quant au réseau d'assainissement, bien qu'environ 90% des ménages soient raccordés, seuls 26% bénéficient d'un traitement. Le reste est rejeté dans les cours d'eau de la région, en particulier dans les zones de Jardim Keralux, Favela Mungo Park et Córrego Ponte Rasa. Il convient également de considérer que de nombreuses occupations illégales dans la région se situent dans des zones non aedificandi, qui devraient être supprimées afin de ne pas endommager le système d'approvisionnement en eau.

D'autres points à noter incluent une augmentation des connexions entre le quartier et le Parc écologique de Tietê et l'installation de transports en commun qui font une connexion directe entre ce district et le district de Ponte Rasa.

Malgré tous les problèmes, un aspect de la région qui peut être loué est l'intense mouvement culturel. Plusieurs groupes civils, formels et informels, s'organisent dans le quartier afin de combler le manque de contenu culturel et artistique de la population, souvent concentrée au centre de la ville. Des groupes tels que Periferia Invisível, Tenda Literária, Os Mesquiteiros, Grupo do Balaio, Núcleo Filó, Cultura ZL, MQG, La Escada, entre autres, promeuvent l'articulation culturelle dans le quartier depuis quelques années, transformant le quartier en un grand centre de culture, avec un énorme potentiel de croissance.

Voir aussi
 Liste des districts de São Paulo
 Population des districts de São Paulo (recensement de 2010)
 Zone territoriale des districts de São Paulo (IBGE)
 Télécommunications à São Paulo

Notes et références

Liens externes
 http://www.ermelinomatarazzo.net
 Journée d'Ermelino Matarazzo

 Um novo dia para Ermelino Matarazzo - Metrô News
 http://emjornal.com.br/noticias/?p=2618 http://www.cadernosp.com.br/ermelino-matarazzo/1715/eventos-do-programa-vai-chegam-a-regiao/ http: //www.cadernosp.com.br/ermelino-matarazzo/2327/projeto-social-leva-teatro-a-regiao/ http://circodobalaio.wordpress.com/2010/10/05/1-ano-da- rede-livre-leste/ http://redelivreleste.blogspot.com/
 http://www.teses.usp.br/teses/disponiveis/100/100135/tde-29082013-230632/pt-br.php

District à São Paulo

Ermelino Matarazzo (São Paulo)


Die isländische Fußballmeisterschaft 1933 war die 22. Spielzeit der höchsten isländischen Fußballliga.

Es nahmen vier Teams am Bewerb teil, in dem jede Mannschaft jeweils einmal auf jede andere traf. Der Titel wurde von Valur Reykjavík gewonnen.

Abschlusstabelle

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der ersten Spalte aufgelistet, die Gastmannschaft in der obersten Reihe. Die Ergebnisse sind immer aus Sicht der Heimmannschaft angegeben.

Weblinks und Referenzen

Fußballsaison 1933
1933

Isländische Fußballmeisterschaft 1933


Renaissance (einnig nefnt Act I: Renaissance) er sjöunda breiðskífa bandarísku söngkonunnar Beyoncé. Platan var gefin út 29. júlí 2022 af Parkwood Entertainment og Columbia Records. Renaissance er fyrsti hlutinn í þríleik. Beyoncé samdi og sá um upptökustjórn ásamt Nova Wav, The-Dream, Symbolyc One, A. G. Cook, Honey Dijon, Beam, Tricky Stewart, BloodPop, Skrillex, Hit-Boy, No I.D., P2J og öðrum. Á lögum plötunnar koma fram Beam, Grace Jones og Tems.

Beyoncé skapaði og tók upp Renaissance á meðan COVID-19 heimsfaraldrinum stóð og leitaðist við að hvetja til gleði og flóttatilfinninga hjá hlustendum sem höfðu upplifað einangrun og til að fagna klúbbatímabili þegar jaðarsett fólk sótti í frelsi í gegnum danstónlist. Lög plötunnar eru útsett á þann hátt að takturinn passar saman í hvert skipti á milli laga þannig að saman virðist platan vera eitt samfellt lag. Sú aðferð er kölluð "beatmatching" og er sú sama og plötusnúðar gera í blöndunum sínum. Tónlistarstefna plötunnar sameinar stefnur eins og diskó og hústónlist, sem á rætur sínar að rekja til danstónlistar svartra á áttunda áratug 20. aldar. Platan er virðingarvottur fyrir svarta og samkynhneigða frumkvöðla þessara tónlistarstefna. Textasmíð plötunnar kannar þemu eins og flótta, sældarhyggju, sjálfsöryggi og sjálfstjáningu.

Platan fór beint í efsta sæti á bandaríska Billboard 200 vinslældalistanum og varð sjöunda sólóplata Beyoncé í röð til að ná þeim árangri. Platan hefur verið viðurkennd sem platínu plata af Recording Industry Association of America (RIAA). Hún komst einnig í fyrsta sæti í Ástralíu, Belgíu, Kanada, Danmörku, Frakklandi, Írlandi, Hollandi, Nýja-Sjálandi, Svíþjóð og Bretlandi. Aðalsmáskífan "Break My Soul" var gefin út 20. júní 2022 og komst í efsta sæti ýmissa vinsældalista um allan heim, þar á meðal bandaríska Billboard Hot 100, auk þess að vera fengið platínu viðurkenningu af RIAA. Önnur smáskífa plötunnar, "Cuff It", komst hæst í 6. sæti á Billboard Hot 100 og náði á topp tíu lista í öðrum löndum.

Platan hlaut eindóma lof frá tónlistargagnrýnendum fyrir sitt frjálslega, en samtímis samheldna hljóð, skemmtilegt skap og raddhæfileika Beyoncé. Hún varð sú plata sem fékk bestu einkunn ársins 2022 og var valin besta plata ársins af ýmsum útgáfum eins og Los Angeles Times, The New York Times, NPR, Pitchfork og Rolling Stone. Renaissance og lög plötunnar hlutu níu tilnefningar á 65. árlegu Grammy-verðlaunahátíðinni, þar á meðal tilnefningu fyrir plötu ársins. Þar vann hún fjögur verðlaun, þar á meðal fyrir Best Dance/Electronic Album, og varð Beyoncé þar með verðlaunaðasta manneskja í sögu Grammy-verðlaunanna. Til að kynna plötuna fór Beyoncé af stað í tónleikaferðalagið Renaissance World Tour.

Lagalisti

Heimildir

Tilvísanir

Hljómplötur Beyoncé
Hljómplötur gefnar út árið 2022
Bandarískar breiðskífur

Renaissance (Beyoncé plata)


Mesembryanthemoideae, potporodica biljaka, dio porodice čupavica (Aizoaceae). Sastoji se od dva roda. Najvažniji je rod ledenika (Mesembryanthemum), s preko 100 vrsta sukulenata u zemljama Sredozemlja.

Rodovi
 Mesembryanthemum L.
 Psilocaulon N.E.Br.; nepriznat od Klak, C., Bruyns, P.V. & Hedderson, T.A.J., 2007.

Izvori

Čupavice

Mesembryanthemoideae


Jón Jósep Snæbjörnsson (Akureyri, Islandia, 1 de junio de 1977), conocido artísticamente como Jónsi, es un cantante y actor islandés y miembro de la banda Í Svörtum Fötum ("Vestidos de negro"). Representó a Islandia en el Festival de la Canción de Eurovisión en dos ocasiones: como solista en 2004; y junto con Gréta Salóme en el Festival de 2012.

Biografía
Jónsi es el apodo con el que se conoce a Jón Jósep Snæbjörnsson, uno de los cantantes masculinos más populares de Islandia, según votación popular en 2004. En 1997, Jón Jósep se mudó a Reikiavik y decidió probar suerte en el mundo de la música. Pronto tuvo oportunidades para cantar y en 1998 se unió a una banda de un grupo de amigos que buscaban cantante. La banda era Í Svörtum Fötum (Vestidos de negro) y debutaron el 1 de enero de 1999, vestidos de negro, camisas blancas, y corbatas negras. Tras el lanzamiento el sencillo "Nakinn" ("Desnudo") en la primavera de 2001 alcanzaron reconocimiento en Islandia cuando la canción llegó al número 2 en las listas nacionales.

La banda sacó su segundo álbum Í Svörtum Fötum, que fue disco de oro. También tuvo éxito su tercer álbum de 2003 Tengsl.
Jónsi fue nominado como vocalista en los premios de la música en Islandia en 2003.

Jón Jósep ha trabajado con muchos de los artistas más importantes de Islandia, en 2003 interpretó el papel de Danny Zuko en el musical Grease, con Birgitta en el papel de Sandy, haciendo de Grease uno de los mayores éxitos teatres en Islandia.

En 2005, actuó en la película islandesa "Fuera del vestuario".

Festival de Eurovisión
En 2004 la radiotelevisión pública islandesa RÚV lo eligió como el representante de Islandia en el Festival de la Canción de Eurovisión 2004, celebrado en
Estambul el 15 de mayo. Interpretó la canción "Heaven", finalizando en 19.ª posición.

En 2007, intentó de nuevo ir al Festival de Eurovisión, por lo que se presentó al Söngvakeppni Sjónvarpsins, donde se compite por representar a Islandia, con la canción "Segðu Mér", pero no obtuvo la victoria en dicho certamen.

En 2012, vuelve al Söngvakeppni Sjónvarpsins, esta vez a dúo con Gréta Salóme, logrando la victoria con la canción "Mundu eftir mér", por lo que representaron a Islandia en el Festival de la Canción de Eurovisión 2012 en Bakú. Clasificaron a la final y finalizaron en la posición 20, con 46 puntos. Interpretaron la versión en inglés del tema, titulado "Never forget".

Referencias

Enlaces externos

Página oficial de Í Svörtum Fötum

Cantantes masculinos de Islandia
Actores de Islandia
Representantes de Islandia en Eurovisión
Participantes en Eurovisión 2004
Participantes en Eurovisión 2012
Músicos de Islandia
Nacidos en Akureyri

Jón Jósep Snæbjörnsson


Marianne Kirkegaard er dansk erhvervsleder og siden 2016 administrerende direktør for CSM Bakery Solutions i USA.

Uddannelse
Marianne Kirkegaard er uddannet cand.merc. fra Aarhus Universitet i 1993.

Karriere
Kirkegaard har haft flere fremtrædende stillinger i fødevarebranchen, bl.a. hos Coca-Cola og Carlsberg, indtil hun i 2004 blev ansat hos Unilever, hvor hun indtil 2011 sad i forskellige direktørstillinger. I 2011 startede hun hos den amerikanske industribager CSM Bakery Solutions, hvor hun i dag er administrerende direktør.

Derudover sidder Marianne Kirkegaard i forskellige bestyrelser for bl.a. Salling Group. I 2018 blev Kirkegaard modtager af den prestigefyldte pris Womens Board Award og var i 2016 på Insights Success liste over de 30 mest indflydelsesrige erhvervskvinder i 2016 i USA.

Referencer

Erhvervsfolk fra Danmark
Erhvervskvinder
Direktører fra Danmark

Marianne Kirkegaard


Natalja Romanovna Tjigirinova (  ; født 20. juli 1993 i Toljatti, Rusland) er en russisk håndboldspiller, som spiller i CSKA Moskva.

Referencer

Håndboldspillere fra Rusland

Natalja Tjigirinova


Jean-Christophe Yoccoz () a fost un matematician francez specializat în teoria sistemelor dinamice, laureat cu Medalia Fields în anul 1994.

Biografie
S-a născut în 1956 în Paris. Tatăl său era fizician. A urmat studii strălucitoare, cucerind două medalii la Olimpiada Internațională de Matematică în 1973 și în 1974. În anul 1975, la vârsta de 18 ani, a fost admis pe locul întâi la Școala Normală Superioară din Paris, în aceeași promoție ca Pierre-Louis Lions. A început să lucreze despre sisteme dinamice sub conducerea lui Michaël Herman. Din anul 1979 a devenit cercător din Centrul Național Francez de Cercetări Științifice detașat la École Polytechnique. Și-a efectuat serviciul militar la Institutul de Matematică Pură și Aplicată din Rio de Janeiro. A păstrat  legături strânse cu Brazilia, unde a fost distins cu marea cruce a Ordinul de Merit Științific în 1998. Soția sa este braziliană.

După ce și-a susținut teza de doctorat în 1985, a fost numit profesor universitar la Universitatea din Paris Sud (Orsay), unde lucrează până în prezent. În 1996 i-a fost atribuită catedra "Ecuații diferențiale și sisteme dinamice" la Collège de France.

Lucrări
Lucrează despre teoria sistemelor dinamice, în special cu timp discret. S-a interesat la mulțimea lui Mandelbrot și la mulțimile lui Julia. Pentru cercetările sale a primit în 1994 cea mai înaltă distincție în matematică, Medalia Fields.

Note

Legături externe
  Pagină Web lui Jean-Christophe Yoccoz pe site-ul al Collège de France

Matematicieni francezi din secolul al XX-lea
Matematicieni francezi din secolul al XXI-lea
Laureați ai Medaliei Fields
Absolvenți ai École Normale Supérieure
Cavaleri ai Legiunii de onoare
Decese în 2016
Decese pe 3 septembrie

Jean-Christophe Yoccoz


ألبريشت يانسن  (1886 – 1972) هو كاتب ومترجم ألماني. ولد في 8 يناير 1886 في مدينة لير في فريسيا الشرقية.

أشهر أعماله حكايته الخرافية الصادرة في عام 1926 عن Erdmantjes.

المراجع

كتاب وكاتبات ألمان
مواليد 1886
وفيات 1972
وفيات في هامبورغ

ألبريشت يانسن


دانييل جاندوبو ( في سانت إمير)  لاعب ومدرب كرة قدم سويسري معتزل كان يجيد اللعب في خط الدفاع وحاليا يتولى منصب مستشار خاص لرئيس نادي الدرجة الأولى لومان الفرنسي منذ 2004 .

لعب جاندوبو في أندية لو تشو دي فوندز (1967-1971) زيورخ (1971-1975) بوردو (1975-1979) زيورخ مجددا (1980-1983) .

ساهم جاندوبو في تتويج نادي زيورخ ببطولة دوري الدرجة الأولى مرتين موسمي 1973/1974 و1974/1975 وبطولة كأس سويسرا مرتين موسمي 1971/1972 و1972/1973 كما توج هدافا لبطولة دوري الدرجة الأولى موسم 1973/1974 برصيد 22 هدف .

شارك جاندوبو مع منتخب سويسرا في 35 مباراة دولية مسجلا هدفين في الفترة من 1969 إلى 1976 .

تولى جاندوبو تدريب أندية سيون (1979-1980) زيورخ (1980-1983) تولوز (1983-1985) منتخب سويسرا (1986-1989) كاين (1989-1994) ستراسبورغ (1994-1995) كاين مجددا (1997) لومان (2004) لومان مجددا (2009) .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سويسريون
مهاجمو كرة قدم رجالية
مدربو الدوري الفرنسي
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بوردو
لاعبو زيورخ
لاعبو كرة قدم سويسريون
لاعبو منتخب سويسرا لكرة القدم
مدربو ستراسبورغ
مدربو كرة قدم سويسريون
مدربو كرة قدم سويسريون مغتربون
مدربو منتخب سويسرا لكرة القدم
مدربو نادي تولوز
مدربو نادي زيورخ
مدربو نادي سيون
مدربو نادي كاين
مدربو نادي لومان
مواليد 1949
مواليد 1975
رياضيون من كانتون برن
لاعبو كرة قدم من كانتون برن

دانييل جاندوبو