Molteni war ein von 1958 bis 1976 aktives italienisches Profi-Radsportteam.

Geschichte
Gegründet wurde das Radsportteam von Pietro Molteni, dessen Sohn, der ehemalige Radprofi Ambrogio Molteni, ebenfalls im Management eingebunden war. Erster Teamleiter war 1958 jedoch Renato Molteni. Nachdem der ehemalige italienische Straßenmeister Giorgio Albani seine aktive Karriere 1959 bei Molteni beendet hatte, kehrte er zwei Jahre später als Sportdirektor zurück. Als Eddy Merckx Ende 1970 zum Team stieß, brachte er seinen Sportlichen Leiter Guillaume Driessens mit. Trikotsponsor war von Anfang bis Ende das familieneigene Wurstwaren verarbeitende Unternehmen mit Sitz in Arcore.

Erfolge
Das Team gewann insgesamt 663 Radrennen, viele davon durch Eddy Merckx, Gianni Motta und Marino Basso.

Zu den wichtigsten Erfolgen zählten:
Tour de France 1971, 1972, 1974
Giro d'Italia 1966, 1972, 1973, 1974
Vuelta a España 1973
Giro di Lombardia 1964, 1971, 1972
Tour de Romandie 1966
Tour de Suisse 1967, 1974
Mailand–Sanremo 1970, 1971, 1972, 1975, 1976
Critérium du Dauphiné Libéré 1971
Lüttich–Bastogne–Lüttich 1971, 1972, 1973, 1975, 1976
Omloop Het Volk 1971, 1973, 1974, 1975
Rund um den Henninger-Turm 1971
Grand Prix des Nations 1972, 1973
E3 Prijs Vlaanderen 1973
Amstel Gold Race 1973, 1975
Gent–Wevelgem 1973
 Paris–Brüssel 1973
Paris–Roubaix 1973
Flandernrundfahrt 1975

Grand-Tour-Platzierungen

Monumente-des-Radsports-Platzierungen

Bekannte Fahrer
  Hennes Junkermann (1958)
  Guido Carlesi (1959)
  Peter Post (1963)
  Rudi Altig (1966–1967)
  Franco Balmamion (1967–1968)
  Michele Dancelli (1963–1966+1969–1970)
  Gianni Motta (1964–1968)
  Giuseppe Fezzardi (1965–1968)
  Marino Basso (1968–1971)
  Eddy Merckx (1971–1976)
  Herman Van Springel (1971–1972)
  Joseph Bruyère (1971–1976)

Einzelnachweise

Aufgelöstes Radsportteam
Radsportteam in Italien
Gegründet 1958
Aufgelöst 1976

Molteni (Radsportteam)


تويوتا إي كوم  هي سيارة اختبارية كهربائية صنعتها شركة تويوتا للسيارات.

تم تقديمها عام 1998م بغرض تقديم سيارة صديقة للبيئة، صغيرة في الحجم وبإمكان الجميع امتلاكها. تم تزويدها ببطاقة إليكترونية خاصة بدلاً من المفتاح لاشتراك أكثر من شخص بها. تم عرضها في عدة معارض دولية وظهرت بثلاثة ألوان وهي أبيض بزوائد زرقاء، أبيض بزوائد زرقاء-خضراء وذهبي بزوائد زرقاء.

تم صنعها وإنشاء محطة للإيجار بمدينة تويوتا اليابانية لإيجار السيارة وما زالت 30 وحدة منها تعمل حتى الآن.

مراجع

سيارات تويوتا
سيارات كهربائية

تويوتا إي كوم


Trigonobalanus, biljni rod iz porodice bukovki. Ponekad se u njega uključuju vrste iz Azije (dvije vrste drveća) i Kolumbije (jedna vrsta),  .a ponekad samo jedna iz  poluotočne Malezije (Pahan); Borneo (Sabah); Sulawesija, to je drvo Trigonobalanus verticillata.

Vrste
 Trigonobalanus verticillata Forman

Uključivani u druge rodove:
 Trigonobalanus doichangensis (A.Camus) Forman = Formanodendron doichangensis (A.Camus) Nixon & Crepet
 Trigonobalanus excelsa Lozano, Hern. Cam. & Henao = Colombobalanus excelsa (Lozano, Hern.Cam. & Henao) Nixon & Crepet

Sinonimi
 Colombobalanus Nixon & Crepet
 Formanodendron Nixon & Crepet

Izvori

Bukovke

Trigonobalanus


Coapsa (Fragment de tors) sau "Tors I" realizată de Constantin Brâncuși la Paris în anii 1909-1910 este prima sculptură care deschide seria Ciclului Torsurilor. Lucrarea fost cadoul de nuntă pentru prietenul său Victor Popp, dar înainte de a o dărui, Brâncuși a mai executat după ea două versiuni în gips.

Lucrată în marmură albă, sculptura a fost prezentată pentru prima dată publicului la Salonul Oficial de la București, în anul 1912, unde Brâncuși a obținut marele premiu de 2000 de lei. Expusă la Craiova pentru prima dată în anul 1943, ea face parte din patrimoniul Muzeului de Artă din Craiova din august 1954; din 1956 a fost expusă permanent în cadrul Galeriei Naționale, iar din 1964 în cadrul Cabinetului Constantin Brâncuși.

Sculptura este clasată în categoria "Tezaur" a Patrimoniului cultural național.

Referințe

Vezi și
 Lista sculpturilor lui Constantin Brâncuși

Legături externe

 Sit web oficial despre Brâncuși

Sculpturi de Constantin Brâncuși
Sculpturi din 1910
Patrimoniu cultural în România

Coapsa (Fragment de tors)


الشيخ سلطان بن صقر بن راشد بن مطر القاسمي (1780 -1866) تولى حكم الشارقة سنة 1803 بعد عمه عبد الله بن راشد القاسمي، والده هو الشيخ صقر بن راشد القاسمي، وقدر للشيخ سلطان أن يحكم القواسم على مدى جيلين كاملين ، وشهد في حياته كل عمليات التغير والانتقال إلى التحضر في الخليج ،
ضمت رأس الخيمة إلى حكم الشيخ سلطان بن صقر سنة 1820، لم يكن أحد يعلم أين يقيم في رأس الخيمة أم في الشارقة ، ولكن كان يطلق عليه دائما «شيخ الشارقة» وأحيانا شيخ رأس الخيمة ، كان في بداية حياته يستعين بإخوته ثم بأبنائه كممثلين عنه في الحكم المباشر لمدينتي الشارقة ورأس الخيمة ، فكان يحكم رأس الخيمة الشيخ محمد بن صقر شقيق الشيخ سلطان سنة 1823.

أبناؤه
 خالد بن سلطان بن صقر القاسمي
 سالم بن سلطان بن صقر القاسمي
 إبراهيم بن سلطان بن صقر القاسمي
 أحمد بن سلطان بن صقر القاسمي
 عبد الله بن سلطان بن صقر القاسمي
 ناصر بن سلطان بن صقر القاسمي

المراجع

حكام الشارقة
حكام رأس الخيمة
عرب في القرن 19
ملكيون في الشرق الأوسط في القرن 19
مواليد 1780
مواليد 1781
مواليد القرن 18
وفيات 1866
وفيات 1869

سلطان بن صقر القاسمي


Christian Dolezal ist der Name folgender Personen:

* Christian Dolezal (Schauspieler) (* 1971), österreichischer Schauspieler
 Christian Dolezal (Eishockeyspieler) (* 1986), österreichischer Eishockeyspieler

Christian Dolezal


Andrés 2. Ungverjakonungur, einnig þekktur sem Andrés af Jerúsalem, var konungur Ungverjalands og Króatíu frá 1205 til 1235. Hann stjórnaði furstadæminu Galisíu frá 1188 til 1189/1190, og aftur frá 1208/1209 til 1235.

Konungar Króatíu
Konungar Ungverjalands

Andrés 2. Ungverjakonungur


ماهر العطار (22 يناير 1938- 3 مايو 2021)، مغني مصري ولد في القاهرة. تخرج من كلية التجارة جامعة عين شمس عام 1965، وكان قد بدأ مشواره الفني قبل ذلك. شارك في عدة أفلام، منها: احترس من الحب مع زبيدة ثروت، والنغم الحزين مع سامية جمال، وبنات بحري مع عبد السلام النابلسي، وزينات صدقي. كان له نشاط نقابي فتولّى مناصب نقابية في نقابة الموسيقيين أكثر من مرة.

حياته
ولد في الثاني والعشرين من شهر يناير عام 1938 بباب الشعرية بمحافظة القاهرة عاصمة جمهورية مصر العربية وبعد حصوله على الثانوية العامة من مدرسة العباسية التحق بكلية التجارة جامعة عين شمس وأثناء دراسته بالفرقة الأولى غنى في برنامج الهواة بالإذاعة وبالمصادفة استمع إليه الموسيقار محمد عبد الوهاب وطلب أن يسمعه وجها لوجه ثم حصل ماهر العطار على بكالوريوس التجارة وشهادة معهد الموسيقى العربية.

شارك ماهر العطار في حفلات أضواء المدينة وقدم مجموعة من الأغنيات التي لاقت تجاوبا كبيرا من الجمهور ومنها : داب قلبي وبلغوه وأفرش منديلك ع الرملة كما شارك في مجموعة من الأفلام منها : أحترس من الحب وحب وحرمان وبنات بحري _ولقاء الغرباء كما شارك أيضا في بعض المسرحيات.

تزوج المطرب ماهر العطار من السيدة فايزة (الباحثة الأعلامية) ورزقهما الله من الأبناء بأحمد الذي واصل المسيرة الغنائية لوالده ثم ريهام التي عملت فترة في مجال الإرشاد السياحي كما عملت مذيعة

اعتزل المطرب ماهر العطار الغناء والفن في سنواته الأخيرة بسبب مرضه.

أعماله

الأغاني
 داب قلبي
 بلغوه
 ظلمته مرة واحدة
 افرش منديلك
 مين يأمن لك مين
 ورد الجناين
 داب داب
 دوبوني الغمزتين
 قاضي الغرام
قمري انا

وكانت أغنية افرش منديلك على الرملة قد وزعت 17000 أسطوانة في ثلاثة أيام فقط.

الأفلام
 احترسي من الحب 1959
 أنا وأمي 1960
 حب وحرمان 1960
 النغم الحزين 1960
 هاء 3 1961
 بنات بحري 1962
 لقاء الغرباء 1968

فيلم تليفزيوني
 الخيط الأبيض

مصادر

 محمد قابيل، "موسوعة الغناء المصري في القرن العشرين"، الهيئة المصرية العامة للكتاب، 1999.
 مجلة "أخبار النجوم"، عدد 27 مارس 1993، رقم 25.

روابط خارجية

خريجو جامعة عين شمس
مغنون مصريون
مواليد 1356 هـ
مواليد 1938
مواليد في القاهرة
وفيات 1442 هـ

ماهر العطار


بيرسي بيش شيلي  (وُلد في 4 أغسطس 1792 وتوفي في 8 يوليو 1822) شاعر إنكليزي رومانتيكي مهم، يعتبر واحداً من أفضل الشعراء الغنائيين باللغة الإنكليزية. يُعرف بقصائدة القصيرة أوزيماندياس، أغنية للريح الغربية، إلى قبرة. ومع ذلك فإن أعماله الهامة تتضمن قصائده الرؤيوية الطويلة: ألاستور، أو روح العزلة، ثورة الإسلام، أدوناي، بروميثيوس طليقاً، وعمله غير المنتهي انتصار الحياة.

حياة شيلي غير العادية وتفاؤله العنيد وصوته القوي المعترض عوامل ساهمت في جعله شخصية مؤثرة وعرضته للتشويه خلال حياته وبعد مماته. أصبح شيلي أيقونة للجيلين الشعريين الذين تلياه، ومن ضمن المتأثرين به الشعراء الفيكتوريون من الحركة ما قبل الرافايلييه روبرت براوننغ، ألفرد لورد تينيسون، دانتي غابرييل روسيتي، ألغرنون تشارلز سوينبرن، كما تأثر به لورد بايرون وويليام بتلر ييتس وهنري ديفد ثورو، وشعراء من لغات أخرى مثل يان كاسبرويك وجيبانانادا داس وسوبرامانيا باراثي.

أُعجب به كارل ماركس وهنري ستيفنز سولت وبرتراند رسل وأوبتون سنكلير. كما اشتهر بصحبته لكل من جون كيتس ولورد بايرون. كانت الروائية ماري شيلي زوجته الثانية.

حياته

نشأته وتعليمه

وُلد شيلي في 4 أغسطس عام 1792 في فيلد بلاس في برودبريدج هيث بالقرب من هورشام بغرب ساسكس في إنجلترا. كان الابن الأكبر للسيد تيموثي شيلي (1753- 1844)، كان عضوًا من حزب الأحرار في البرلمان ممثلًا هورشام بين 1806- 1812، وزوجته إلزابيث بيلفولد (1763- 1846) تملك أرضًا بساسكس. كان له أربع أخوات أصغر منه وأخ هو الأصغر بينهم. تلقى تعليمه الأول في المنزل على يد القس إيفان إدواردز من وارنهام. يروي ابن خالته توماس مدوين الذي كان يعيش بالقرب منه عن طفولته المبكرة في كتابه حياة بيرسي بيش شيلي أنها كانت طفولة سعيدة فرحة قضى أغلبها في أمور الريف من صيد السمك والحيوانات.

في عام 1802، التحق بأكاديمية سيون هاوس في برينتفورد، بميدليكس. في 1804، التحق شيلي بإتون كوليدج، حيث كان أداؤه ضعيفًا وتعرض للإيذاء الجماعي كل يوم تقريبًا نحو وقت الظهيرة على يد الأولاد الأكبر سنًا الذين كانوا يطلقون على هذه الحوادث على نحو صائب «السخرية من شيلي». محاطًا بهم، كانت كتب شيلي الصغير تُمزق من بين يديه وملابسه تُجذب حتى تتمزق إلى أن يبكي ويصرخ بجنون بنبرة صوته المتقطعة الحادة للغاية. يمكن أن يُعزى هذا العذاب اليومي إلى رفض شيلي لأن يشترك في خدمة الأولاد الأكبر ولقلة اكتراثه تجاه الألعاب والأنشطة الشبابية الأخرى. لكونه غريب الأطوار، لصق بشيلي لقب «شيلي المجنون». كان شيلي مولعًا بالعلوم في إيتون التي طبقها غالبًا كي يسبب قدرًا هائلًا من الأذى، يُندهش من صدوره من ولد يُعتبر في غاية الرزانة. كان شيلي يستخدم غالبًا آلة احتكاك كهربائية لشحن مقبض باب حجرته كنوع من المزاح مع أصدقائه. كان ما يسلي أصدقاءه خصوصًا هو معلمه المهذب، السيد بيثل، وهو يحاول دخول حجرته ويشعر بالقلق من صوت الصدمات الكهربائية بالرغم من احتجاجات شيلي المضنية. أظهر الجانب المزعج لشيلي نفسه مرةً أخرى عبر «آخر ما لديه من سوء التصرف في المدرسة»، وهو تفجير شجرة بالبارود في حديقة إيتون الجنوبية. بالرغم من هذه الأحداث المازحة، يقول دبليو. إتش. ماري الذي عاصر شيلي أن شيلي لم يكن له أصدقاء في إيتون بالرغم من أنه حاول بالفعل أن يجد روحًا يألفها لكن محاولاته باءت بالفشل.

في 10 أبريل عام 1810، التحق بجامعة أوكسفورد. كان أول ما نُشر له رواية قوطية اسمها زاستروزي (1810)، التي عبر فيها عن رؤيته الملحدة للعالم من خلال زاستروزي الشرير؛ تبعتها سانت إيرفين؛ أو، الصليب الوردي: قصة حب في نهاية العام (بتاريخ 1811). في نفس السنة، نشر شيلي مع أخته إليزابيث الشعر الأصلي بقلم فيكتور وكازير، وأصدر بينما هو في أوكسفورد مجموعة من الأبيات (في ظاهرها هزل وفي باطنها تدعو للخراب)، رفات بعد الموت لمارغريت نيكلسون مع توماس جيفرسون هوغ.

في 1811، أصدر شيلي دون ذكر اسمه كتيبًا يُدعى «ضرورة الإلحاد»، الذي لفت انتباه إدارة الجامعة، فأُمر أن يمثل أمام زملائه في الجامعة الذين كان بينهم العميد جورج رولي. رفض الإجابة على الأسئلة المتعلقة بإذا ما كان هو من ألَّف الكُتيب أم لا أمام سلطات الكلية مما أدى إلى طرده من أوكسفورد في 25 مارس عام 1811 مع هوغ. أُعيد اكتشاف قصيدة شيلي المفقودة لمدة طويلة «مقالة سياسية عن الوضع الحالي للأشياء» في منتصف عام 2006 وهي قصيدة طويلة حادة ضد المَلكية ومناهضة للحرب طُبعت عام 1811 في لندن بواسطة كروسبي وكومبني وكُتب عليها «بواسطة رجل من نبلاء جامعة أوكسفورد» وتُهدى إلى هاريت ويستبروك، تعطي إعادة الاكتشاف بعدًا جديدًا للانفجار، ما يقوي تضمين هوغ عن الدوافع السياسية أنها (مسألة أحزاب). كان خيار العودة متاحًا لشيلي بعد تدخل أبيه بشرط التراجع عن آرائه المعلنة. أدى رفضه لفعل هذا إلى شجار مع والده.

الزواج

بعد أربعة أشهر من طرده من جامعة أوكسفورد، في 28 أغسطس 1811، هرب شيلي البالغ من العمر 19 عامًا مع عشيقته هاريت ويستبروك ذات الستة عشر عامًا إلى اسكتلندا. كانت هاريت طالبة في نفس المدرسة الداخلية التي كانت أخته فيها وكان والده قد منعه من رؤيتها. كانت هاريت تكتب إلى شيلي رسائل غرامية تهدد فيها بأنها ستقتل نفسها بسبب تعاستها في البيت والمدرسة. انفصل شيلي عن أمه وأخواته بعدما خرج مفطور القلب من فشله في حبه مع ابنة عمه هاريت غروف، ولأنه كان مقتنعًا أنه ليس أمامه الكثير ليعيشه قرر باندفاع أن ينقذ ويستبروك ويجعلها الشخص المستفيد من أموال التأمين على حياته، ويبدو أن أخت هاريت البالغة من العمر 28 عامًا، إليزا، التي كانت مقربة جدًا من هاريت، كانت تشجع الفتاة الشابة على الوله بمن سيصبح البارونت الخاص بها في المستقبل. تظاهرت عائلة ويستبروك بالرفض لكنهم شجعوا سرًا على فرارهما. لكن السيد تيموثي شيلي غضب بشدة أن ابنه تزوج بمن هي دون مستواه (كان والد هاريت مرفهًا، وكان صاحب حانة) ولم يعط موافقة عائلة شيلي ورفض استقبال الثنائي في فيلد بلاس إلى الأبد. أصرت هاريت أيضًا على أن تعيش معهما أختها إليزا التي كان يكرهها شيلي. دعا شيلي صديقه هوغ إلى المشاركة في تدبير المنزل لكنه طلب منه المغادرة عندما أخذ هوغ يتقرب من هاريت. كان شيلي في هذا الوقت أيضًا مرتبطًا في علاقة حب أفلاطوني شديد بإليزابيث هيتشنر، معلمة آراء متقدمة تبلغ من العمر 28 عامًا في مثل سنه. أصبحت هيتشنر التي أطلق عليها شيلي «أخت روحي» و«نفسي الثانية» عروس شعره وكاتمة أسراره أثناء كتابته للقصيدة الفلسفية خريطة الملكة، قصة رمزية من اليوتوبيا.

كان شيلي غير سعيد في زواجه من هاريت وكان مستاءً بشكل خاص من تأثير أختها الكبرى إليزا التي شجعت هاريت على عدم إرضاع طفلتهما طبيعيًا (لانث إليزابيث شيلي (1813- 1876)). اتهم شيلي هاريت أنها تزوجته من أجل المال. راغبًا في رفقة أنثى أكثر إدراكًا، بدأ في قضاء وقت أكثر بعيدًا عن المنزل منغمسًا في أشياء أخرى فكان يدرس الإيطالية مع كورنيليا ترنر ويتردد على منزل ويليام غودوين ومتجر الكتب الخاص به. عادت إليزا وهاريت للإقامة مع والديهما.

وفاته

توفي شيلي في 8 يوليو في عام 1822، قبل شهر من عيد ميلاده الثلاثين، حيث عُثر على مركب الشاعر أثناء عاصفة في خليج سبيتسيا الإيطالي وكان كل من شيلي وصديقه وفتى المركب البالغ من العمر 18 عاماً قد ماتوا غرقاً. غُسل جسم شيلي على الشاطئ بعد أسابيع لاحقة، وحُرقت جثته على الشاطئ بحضور مجموعة من أصدقاءه من بينهم الشاعر اللورد بايرون. وفي مصادفة تطابق واحدة من قصائده، أبى قلب سيلي الاحتراق أثناء مراسم حرق الجثة (من المحتملأنّه قد عانى من مرض ما أدى إلى تكلّس قلبه). فقام أحد الأصدقاء الذين حضروا مراسم الحرق بإنتشال القلب من ألسنة اللهب وأعطاه لزوجة شيلي، ماري شيلي، مؤلفة رواية فرانكنشتاين. ويزعم أنها أبقت على رماده في مكتبها..

مراجع

روابط خارجية

كتاب مقالات إنجليز في القرن 19
اضطهاد الملحدين
الليبرالية في المملكة المتحدة
أشخاص تلقوا تعليمهم في كلية إيتون
أشخاص متعلمون في كلية إيتون
أشخاص من سوسكس
إنجليز في القرن 18
إنسانويون علمانيون
خريجو جامعة أوكسفورد
خريجو كلية أكسفورد الجامعية
دعاة الجمهورية في المملكة المتحدة
روائيون إنجليز
روائيون بريطانيون في القرن 19
سياسات يسارية في المملكة المتحدة
شعراء الملحمة
شعراء إنجليز في القرن 19
شعراء بريطانيون
شعراء بريطانيون في القرن 19
شعراء رومانسيون
كتاب إنجليز في القرن 19
كتاب دراما ومسرح بريطانيون
كتاب دراما ومسرح بريطانيون في القرن 19
كتاب غير روائيين إنجليز في القرن 19
كتاب في القرن 19
كتاب مقالات
كتاب مقالات إنجليز
كتاب مقالات في القرن 19
كتاب الخيال القوطي
كتاب من سوسيكس
لاسلطويون إنجليز
لاعنفيون
مترجمون إنجليز
مترجمون بريطانيون في القرن 19
معادو الملكية
مغتربون إنجليز في إيطاليا
ملحدون إنجليز
ملحدون في القرن 19
مواليد 1792
ناشطو الإلحاد
ناشطو إلحاد بريطانيون
نباتيون بريطانيون
نقاد الربوبية
نقاد المسيحية
وفيات 1822
وفيات بسبب الغرق
وفيات عرضية في إيطاليا
وفيات في لا سبيتسيا
نقاد بريطانيون في المسيحية

بيرسي بيش شيلي


Serie A 2015-16 er den 114. sæson af Serie A, den professionelle fodboldliga i Italien. Sæsonen startede 22. august 2015 og slutter 15. maj 2016.

Hold

Stilling

Referencer

Fodboldsæson 2015-16
2015-16

Serie A 2015-16


The Progressive Conservative Party of New Brunswick is a centre-right, conservative political party in the Canadian province of New Brunswick. The party has its origins in the pre-Canadian confederation Conservative Party that opposed the granting of responsible government to the colony. It has historically followed the Red Tory tradition. The Progressive Conservative Party currently leads the provincial government since 2018 under Premier Blaine Higgs.

History

Initially, Conservative supporters tended to be United Empire Loyalists and supporters of the business community. In the 1860s, both the Conservative and Liberal parties split over the issue of Canadian confederation, and were replaced by the Confederation Party and the Anti-Confederation Party. By 1870, the pro-Confederation party became generally known as the Liberal-Conservatives or just "Conservatives", and were aligned with the national Conservative Party of Sir John A. Macdonald.

The party was aligned with the historic federal Conservative party. When the federal party changed its name to the Progressive Conservative Party of Canada in 1942, the New Brunswick party did the same. The federal Progressive Conservative Party dissolved in 2003, to merge with the Canadian Alliance and a new Conservative Party of Canada was created. The provincial party has no formal link with the current federal Conservative Party, but several of its members and elected MLAs, including former premier Premier Lord, publicly endorsed the federal party and in some cases its candidates in the 2004, 2006, 2008, 2011 and 2015 federal elections.

Following the change of government in 2006 provincial election, Bernard Lord resigned as leader on December 13, 2006, and as the member of Moncton East. On December 19, Jeannot Volpé, MLA for Madawaska les Lacs-Edmundston, was selected as interim leader. On October 18, 2008, David Alward, MLA for Carleton, was elected leader of the party at the Progressive Conservative Party of New Brunswick Leadership Convention in Fredericton. Alward beat his only opponent, Robert MacLeod, by a margin of 2,269 votes to 1,760.

The Progressive Conservatives won a sweeping majority, with 42 of 55 seats in the 2010 provincial election. In doing so, PC party leader David Alward became the 32nd Premier of New Brunswick.

In 2013, Saint John area MLA Dr. Jim Parrott, a retired heart surgeon and former head of the New Brunswick Heart Centre, was kicked out of the caucus after criticizing his government over health issues.

The controversial backbencher had spoken out about bilingualism and duality, and written a newspaper commentary about a lack of consultation with physicians. Before the 2014 election, he was allowed to return

Alward's government was defeated after one term in the 2014 provincial election, after which Alward announced his resignation as party leader. On October 18, 2014, Bruce Fitch was selected as interim leader of the party and Leader of the Opposition of New Brunswick.

2016 to present
Quispamsis MLA Blaine Higgs was elected leader of the Progressive Conservative Party on October 22, 2016, defeating former Saint John Mayor Mel Norton, 1,563 to 1,169 on the third ballot.

In the 2018 provincial election, Higgs and the PCs won the largest share of seats in the legislature, 22, compared to 21 for the governing Liberal Party of New Brunswick, which opted to attempt to remain in power as a minority government by presenting a Throne Speech in hopes of retaining the confidence of the Legislative Assembly of New Brunswick.

On November 2, 2018, the Progressive Conservatives and the People's Alliance combined to defeat Premier Brian Gallant's Liberal minority government via a non-confidence vote in the legislature.

Higgs was appointed Premier on November 9, 2018. Higgs and the Progressive Conservatives were re-elected to a majority government in the 2020 provincial election held on September 14, 2020,

On March 30, 2022, Kris Austin and Michelle Conroy announced their departure from the People's Alliance of New Brunswick to join the Progressive Conservative Party of New Brunswick.

Ideology and electoral base
The Tories have alternated power with the New Brunswick Liberal Association since Confederation. The party tends to hold a moderate Red Tory stance, being socially and fiscally centrist.

For most of New Brunswick's history, the party had greater support among English speakers, while the Liberals were more popular among Acadians. However, initiatives by the governments of Richard Hatfield and Bernard Lord to include Acadians in the mainstream of New Brunswick life helped the party make inroads in Acadia. In fact, even though he was born in Quebec, former Premier Bernard Lord is widely perceived to be an Acadian, due to his Francophone heritage and the fact that he was raised in Moncton where he attended French language schools and university.

Election results

Current members of the legislature

Party leaders

 Peter Mitchell (1866–1867)
 Andrew R. Wetmore (1867–1870)
 George Edwin King (1870–1871)
 George L. Hathaway (1871–1872)
 George Edwin King (1872–1878)
 John James Fraser (1878–1882)
 Daniel L. Hanington (1882–1892)
 Alfred Augustus Stockton (1892–1899)
 John Douglas Hazen (1899–1911)
 James Kidd Flemming (1911–1914)
 George Johnson Clarke (1914–1917)
 James Alexander Murray (1917–1920)
 John B. M. Baxter (1920–1921)
 Charles D. Richards (1921–1925)
 John B. M. Baxter (1925–1931)
 Charles D. Richards (1931–1933)
 Leonard P. D. Tilley (1933–1935)
 Frederick C. Squires (1935–1939)
 Hugh H. Mackay (1939–1948)
 Hugh John Flemming (1948–1960) (House leader 1948–1951)
 Cyril Sherwood (1960–1966)
 Charles Van Horne (1966–1967)
 Richard Hatfield (1967–1987) (House leader 1967–1969)
 Malcolm MacLeod (1987–1989) (interim)
 Barbara Baird Filliter (1989–1991)
 Dennis Cochrane (1991–1995)
 Bernard Valcourt (1995–1997)
 Bernard Lord (1997–2007)
 Jeannot Volpé (2007–2008) (interim)
 David Alward (2008–2014)
 Bruce Fitch (2014–2016) (interim)
 Blaine Higgs (2016–present)

See also
List of premiers of New Brunswick
List of New Brunswick political parties
Progressive Conservative Party of New Brunswick leadership elections

References

Provincial political parties in New Brunswick
Conservative parties in Canada
1867 establishments in New Brunswick
Political parties established in 1867
Organizations based in Fredericton


Bertha Pappenheim (27 februarie 1859 – 28 mai 1936) a fost o feministă austrică de origine evreiască și fondatoarea  Asociației Femeilor Evreice (Jüdischer Frauenbund). Sub pseudonimul Anna O., ea a fost unul dintre cei mai documentați pacienți ai lui Josef Breuer.

Biografie

Copilărie
Bertha Pappenheim s-a născut pe 27 februarie 1859 în Viena, fiind cea de-a treia fiică a părinților ei, Siegmund Pappenheim și Recha Pappenheim. Tatăl ei, Sigmund (1824-1881), un comerciant, a fost fiul unei familii de evrei ortodocși din Preßburg (azi Bratislava, Slovacia), și a fost co-fondatorul principalei sinagogi ortodoxe din Viena, Schiffschul; numele de familie face aluzie la orașul franconian Pappenheim. Mama ei, Recha (1830-1905), născută Goldschmidt, provenea dintr-o veche și bogată familie din Frankfurt pe Main. La fel ca "orice altă fată", într-o gospodărie evreiască tradițională strictă, Bertha era conștientă de faptul că părinții ei ar fi preferat un copil de sex masculin. Bertha a studiat la o școală Romano-Catolică de fete și a dus o viață structurată de calendarul evreiesc și de vacanțele de vară în Ischl.

Atunci când Bertha avea 8 ani, sora ei mai mare, Henriette (1849-1867), a murit de tuberculoză. La 11 ani s-a mutat cu familia ei din Leopoldstadt, care era un cartier în pricipal locuit de evrei săraci, în Liechtensteinstraße. S-a lăsat de școală când avea 16 ani, dedicându-se lucrului manual și o ajuta pe mama sa cu pregătirea mâncării cușer. În acest timp, fratele ei mai mic, Wilhelm (1860-1937), mergea la liceu, lucru care o făcea pe Bertha geloasă.

Boala
Între 1880 și 1882 Bertha Pappenheim a fost tratată de medicul austriac Josef Breuer pentru o varietate de simptome nervoase care au apărut atunci când tatăl ei a devenit brusc bolnav. Breuer l-a ținut pe prietenul său de atunci, Sigmund Freud, la curent cu cazul ei.

Frankfurt
În noiembrie 1888, când avea 29 de ani, după convalescența ei, ea și mama ei s-au mutat la Frankfurt pe Main. Mediul lor familial a fost parțial ortodox și parțial liberal. În contrast cu viața lor de la Viena, au devenit implicate în artă și știință, și nu numai în munca de caritate. Familiile Goldschmidt și Oppenheim erau bine cunoscute drept colecționari și amatori de artă și au sprijinit progresul științific și academic, în special în timpul fondării Universității Frankfurt.

În acest mediu, Bertha Pappenheim și-a intensificat eforturile literare (a început să publice în 1888, inițial anonim și mai târziu sub pseudonimul "P. Berthold") și s-a implicat în activități sociale și politice. A lucrat mai întâi într-o bucătărie și a citit cu voce tare într-un orfelinat pentru fete evreice, condus de Asociația Femeilor Israelite. În 1895 a fost temporar responsabilă de orfelinat, iar un an mai târziu i-a devenit director oficial. În următorii 12 ani a avut posibilitatea să orienteze programul educațional dinspre unicul țel prezentat în primă fază, reprezentat de căsătoria ulterioară, spre instruirea în scopul independenței profesionale.

Jüdischer Frauenbund
În octombrie 1902, la prima conferință din Frankfurt privind combaterea traficului de femei, Bertha Pappenheim și Sara Rabinowitsch au fost rugate să călătorească la Galicia pentru a investiga situația socială de acolo. În raportul ei din 1904  despre această călătorie, care a durat mai multe luni, ea a descris problemele care au apărut dintr-o combinație de înapoiere agrară și industrializare timpurie, precum și din coliziunea dintre Hasidism și Sionism.

La o reuniune a Consiliului Internațional al Femeilor, ținută în 1904 la Berlin, s-a decis să se formeze o asociație a femeilor evreice. Similar cu Asociațiile Femeilor din Federația Germană (Bund Deutscher Frauenvereine, BDF) co-fondată de Helene Lange în 1894, intenția a fost de a uni eforturile sociale și emancipatoare ale asociațiilor de femei de origine evreică. Bertha Pappenheim a fost prima președintă aleasă a Ligii Femeilor Evreice (Jüdischer Frauenbund, JFB), fiindu-i șefă timp de 20 de ani, sprijinind cauza până la moartea sa în 1936. JFB a aderat la BDF în 1907. Între 1914 și 1924 Pappenheim a făcut parte din consiliului de administrație al BDF.

Pe de o parte obiectivele JFB au fost feministe—consolidând drepturile femeilor și crescând oportunitățile de angajare pentru evreice—și pe de altă parte, au fost în conformitate cu obiectivele tradiționale ale filantropiei evreiești—practica de caritate ca un precept divin. Integrarea acestor obiective diferite nu a fost întotdeauna ușoară pentru Pappenheim. O anumită obiecție a fost că, în lupta ei împotriva traficului de femei, ea nu numai că a vorbit deschis despre evreice ca victime, dar, de asemenea, despre evrei ca făptași. Ea a criticat modul în care femeile erau percepute în Iudaism și, ca membră a mișcării feministe germane, a cerut ca idealul de drepturi egale pentru femei să fie implementat de asemenea în cadrul instituțiilor evreiești. Aceasta a fost deosebit de preocupată de educație și de egalitatea locurilor de muncă.

O declarație pe care a făcut-o la prima reuniune a delegaților JFB din 1907; "sub legea iudaică, o femeie nu este un individ, nu este o personalitate; ea este doar judecată și evaluată ca o ființă sexuală"; a generat o reacție violentă la nivel național din partea rabinilor ortodocși și a evreilor din presă. Existența în comunitățile evreiești a condițiilor criticate de Bertha;— trafic de femei, neglijarea copiilor nelegitimi orfani;— a fost negată, și ea a fost acuzată de "insultarea Iudaismului". De asemenea, evreii emancipați și liberali politic aveau o atitudine patriarhală și tradiționalistă cu privire la drepturile femeilor.

Între timp, JFB a crescut în mod constant și în 1907 număra 32.000 de membri în 82 de asociații. Pentru un timp, JFB a fost cea mai mare organizație evreiască de binefacere, cu peste 50.000 de membri. În 1917 Bertha Pappenheim a militat pentru "un sfârșit al "așchierii" muncii de caritate a evreilor", ceea ce a dus la fondarea Agenției Centrale de Binefacere a Evreilor Germani (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland), care continuă să existe și astăzi. Munca ei în consiliul său de administrație a fost susținută de Sidonie Werner.

După ce naziștii au preluat puterea în 1933, Pappenheim a preluat din nou președinția JFB, dar a demisionat în 1934, pentru că nu-și putea abandona atitudinea negativă față de Sionism, în ciuda amenințării existențiale pentru evreii din Germania. Mai ales atitudinea ei față de imigrația a tinerilor în Israel (Tineretul Aliya) a fost controversată. Ea a respins emigrare a copiilor și tinerilor în Palestina în timp ce părinții lor rămâneau în Germania. Cu toate acestea, ea însăși a adus un grup de copii orfani în siguranță în Marea Britanie în anul 1934. Și după Legile antisemite de la Nuremberg au fost adoptate la 15 septembrie 193,5 ea a schimbat opinia ei și a argumentat în favoarea emigrării populației evreiești. După ce Bertha Pappenheim a murit,poziția ei din JFB a fost parțial preluată de Hannah Karminski. În 1939 Liga Femeilor Evreice a fost desființată de către naziști.

Ultimii ani de viață și moartea
După ce mama ei a murit în 1905 Bertha Pappenheim a locuit singură pentru mai mulți ani, fără vreo relație. "Mir ward die Liebe nicht" ("Dragostea nu a venit la mine"), se plângea ea într-un poem din 1911. În 1924 a început o strânsă prietenie cu Hannah Karminski, o femeie cu 40 de ani mai tânără decât ea, când Hannah a preluat conducerea Jüdischer Mädchenclub (Clubului Fetelor Evreice). Ambele femei își petreceau timpul liber împreună cât mai mult posibil. Când în 1925 Karminski s-a mutat pentru un timp la Berlin, au corespondat aproape zilnic.

În timpul unei excursii în Austria, în 1935, ea a donat două dintre colecțiile ei (dantelă și mici obiecte de fonta) Muzeului de Arte Aplicate din Viena. De la Viena, ea a călătorit spre la Ischl. În timpul călătoriei starea ei generală s-a deteriorat și a fost dusă la Spitalul Israelit din Munchen. În timpul unei investigații care a avut loc acolo s-a stabilit că Bertha avea o tumoare malignă. În ciuda bolii ei, și-a continuat călătoria, la sfârșitul anului 1935, la Amsterdam, pentru a se întâlni Henrietta Szold, șeful Tineretului Aliyah, și din nou în Galicia, pentru a consilia câteva școli. După întoarcerea în Frankfurt durerea ei a crescut și a devenit imobilizată la pat. A avut, de asemenea, icter.

A murit pe 28 mai 1936, îngrijită până la sfârșit de către prietena ei, Hannah Karminski, și a fost înmormântată alături de mama ei în cimitirul evreiesc din Frankfurt.

După moartea ei activitatea din Neu-Isenburg putea continua nestingherită, în esență, până la Jocurile Olimpice din 1936. În 1937 copiii care locuiau în orfelinat nu mai aveau voie să frecventeze școala elementară Neu-Isenburg și au trebuit să fie transportați zilnic la școala evreiască din Frankfurt. În 1938 ramura NSDAP din Isenburg a militat pentru închiderea acestui orfeliat.

La 10 noiembrie 1938, la o zi după pogromul din noiembrie (Reichskristallnacht), casa de copii a fost atacată. Clădirea principală a fost incendiată, a ars din temelii, și alte clădiri au fost distruse. La 31 martie 1942 orfelinatul a fost desființat de Gestapo. Copiii rămași au fost deportați în lagărul de concentrare de la Theresienstadt, unde mulți au murit. La 9 decembrie 1942 Hannah Karminski a fost trimisă în lagărul de exterminare de la Auschwitz-Birkenau, unde a fost omorâtă pe 4 iunie 1943.

Opere literare

Povestiri, piese de teatru, poezie
Bertha Pappenheim și-a publicat primele lucrări în mod anonim, și mai târziu, sub pseudonimul "Paul Berthold", o practică comună în rândul femeilor scriitoare din acea vreme. Ea a derivat pseudonimul prin modificarea numelui ei: Berth(a) Pappenheim a devenit P(aul) Berth(old). Începând din 1902, a publicat nuvele și piese de teatru sub propriul ei nume.

Kleine Geschichten für Kinder (Povestioare pentru Copii), a apărut anonim în 1888, fiind urmat în 1890 de un volum de povești, În der Trödelbude (Într-un Magazin de Vechituri). Cele nouă nuvele în acest volum au ca subiect în fiecare caz un obiect defect sau inutil la prima vedere, cum ar fi o bucată de dantelă, o cutie muzicală, sau un ibric de cafea.

În 1913 a publicat piesa Tragische Momente. Drei Lebensbilder (Momente Tragice. Trei Scene din Viață). Scenele corespund cu trei episoade din viața unui cuplu de evrei. În prima scenă tinerii trăiesc atrocitățile pogromurilor din Rusia anului 1904 și fug la Frankfurt. În scena a doua, ca evreii ruși, nu sunt acceptați în comunitate. Un hangiu evreu vrea să o angajeze pe femeie ca gazdă și omul ca șarlatan. Când refuză oferta lui, hangiul îi denunță drept criminali politici și aceștia fug în Palestina. Cea de-a treia scenă ni-l arată pe bărbatul din cuplu drept văduv,așteptând ca fiul lui să se întoarcă din Europa. Când fiul mărturisește că nu-și poate imagina o viață ca fermier în Palestina, tatăl său se sinucide. Pappenheim a refuzat punerea în scenă a piesei la adunarea delegaților JFP din 1933: "din moment ce "Momente Tragice", piesă pe care am scris-o fără vreun motiv ascuns, va da cu siguranță naștere la obiecții în cercurile Sioniste din cauza promptitudinii lor." Ea a recomandat să nu se "împrăștie exploziv printre femei".

Unul dintre poemele ei din perioada 1910–1912:

Dragostea nu a venit la mine -Așa că eu vegetez ca o plantă,Într-o pivniță, fără lumină.Dragostea nu a venit la mine -Așa că rezonez ca o vioară,A cărui arc a fost rupt.Dragostea nu a venit la mine -Deci, mă scufund în muncă,Trăindu-mă amară de la datorie.Dragostea nu a venit la mine -Deci, mă gândesc cu bucurie la moarte,Ca la o față prietenoasă.

Traduceri
Una din primele sale producții a fost o traducere din limba engleză a articolului programatic despre feminism al lui Mary Wollstonecraft. A apărut în 1899, sub titlul Mary Wollstonecraft – Eine Verteidigung der Rechte der Frau (Mary Wollstonecroft — în apărarea drepturilor femeilor).

Începând din 1910 a tradus mai multe texte idiș în limba germană.

Recunoașterea
În 1954, un timbru cu un portretul Berthei Pappenheim a fost emis în seria "Binefăcători ai Omenirii" în semn de recunoștință pentru serviciilor sale. La cea de-a 50-a aniversare a morții ei s-a ținut o conferință cu privire la diverse aspecte din viața ei. Pe locul fostei case de copii Neu Isenburg pentru fete în pericol și mame necăsătorite, o sală de seminar și memorialul Bertha Pappenheim au fost inaugurate în 1997.

Referințe

Nașteri în 1859
Decese în 1936
Scriitoare din secolul al XX-lea
Evrei austrieci
Scriitori feminiști
Evrei germani
Oameni din Frankfurt
Oameni din Viena

Bertha Pappenheim


In music, variation is a formal technique where material is repeated in an altered form. The changes may involve melody, rhythm, harmony, counterpoint, timbre, orchestration or any combination of these.

Variation is often contrasted with musical development, which is a slightly different means to the same end. Variation depends upon one type of presentation at a time, while development is carried out upon portions of material treated in many different presentations and combinations at a time.

Variation techniques
Mozart's Twelve Variations on "Ah vous dirai-je, Maman" (1785), known in the English-speaking world as "Twinkle, Twinkle, Little Star" exemplifies a number of common variation techniques. Here are the first eight bars of the theme:

Melodic variation
Mozart's first variation decorates and elaborates the plain melodic line:

Rhythmic variation
The fifth variation breaks up the steady pulse and creates syncopated off-beats:

Harmonic variation
The seventh variation introduces powerful new chords, which replace the simple harmonies originally implied by the theme with a prolongational series of descending fifths:

Minor mode
In the elaborate eighth variation, Mozart changes from the major to the parallel minor mode, while combining three techniques: counterpoint, suspensions and imitation: A complete performance can be heard by following this link: Listen.

Other examples
Variation techniques are frequently used within pieces that are not themselves in the form of theme and variations. For example, when the opening two-bar phrase of Chopin's Nocturne in F minor returns later in the piece, it is instantly repeated as an elegant melodic re-working:

Debussy's piano piece "Reflets dans l'Eau" (1905) opens with a sequence of chords:  These chords open out into arpeggios when they return later in the piece:Follow this link for a complete performance of "Reflets dans l'Eau".

Sometimes melodic variation occurs simultaneously with the original. In Beethoven's "Waldstein" piano sonata, the main second-subject theme of the opening movement, which is in sonata form, is heard in the pianist's left hand, while the right hand plays a decorated version. (See also heterophony.)

While most variations tend to elaborate on the given theme or idea, there are exceptions. In 1819, Anton Diabelli commissioned Viennese composers to create variations on a waltz that he had composed:

Beethoven contributed a mighty set of 33 variations on this theme. The thirteenth of these stands out in its seemingly wilful eccentricity and determination to reduce the given material to its bare bones:

Wilfrid Mellers describes this variation as "comically disruptive... The original tonal sequence is telescoped, the two-bar sequences being absorbed into the silences."

In a similar fashion, the first of the 24 variations of Rachmaninoff's Rhapsody on a Theme of Paganini for piano and orchestra presents a terse summary of Paganini's original theme.

Variations on material originally by other composers

Many composers have taken pieces composed by others as a basis for elaboration. John Dowland's Lachrimae was frequently used by other composers as a basis for sets of variations during the 17th century. Composed in 1700, the final movement of Arcangelo Corelli's Violin Sonata Op. 5 No. 9 opens with this rather sparse melodic line:

Corelli's fellow-composer and former student Francesco Geminiani produced a "playing version" as follows:

According to Nicholas Cook, in Geminiani's version "all the notes of Corelli's violin line ... are absorbed into a quite new melodic organization. With its characteristic rhythmic pattern, Geminiani's opening is a tune in a way that Corelli's is not... whereas in the original version the first four bars consist of an undifferentiated stream of quarter-notes and make up a single phrase, Geminiani's version has three sequential repetitions of a distinctive one-bar phrase and a contrasted closing phrase, producing a strongly accented down-beat quality."

Jazz arrangers frequently develop variations on themes by other composers. For example, Gil Evans' 1959 arrangement of George Gershwin's song "Summertime" from the opera Porgy and Bess is an example of variation through changing orchestral timbre. At the outset, Evans presents a single variation that repeats five times in subtly differing instrumental combinations. These create a compelling background, a constantly-changing sonic tapestry over which trumpeter Miles Davis freely improvises his own set of variations. Wilfrid Mellers (1964) wrote that "[i]t called for an improviser of Davis's kind and quality to explore, through Gil Evans' arrangement, the tender frailty inherent in the 'Summer-time' tune... Between them, solo line and harmonic colour create a music that is at once innocent and tense with apprehension".

Variation form
Variation forms include ground bass, passacaglia, chaconne, and theme and variations. Ground bass, passacaglia and chaconne are typically based on brief ostinato motifs providing a repetitive harmonic basis and are also typically continuous evolving structures. Theme-and-variation forms are, however, based specifically on melodic variation, in which the fundamental musical idea, or theme, is repeated in altered form or accompanied in a different manner. Theme-and-variation structure generally begins with a theme (which is itself sometimes preceded by an introduction), typically between eight and thirty-two bars in length; each variation, particularly in music of the eighteenth century and earlier, will be of the same length and structure as the theme. This form may in part have derived from the practical inventiveness of musicians; "Court dances were long; the tunes which accompanied them were short. Their repetition became intolerably wearisome, and inevitably led the player to indulge in extempore variation and ornament"; however, the format of the dance required these variations to maintain the same duration and shape of the tune.

Variation forms can be written as free-standing pieces for solo instruments or ensembles, or can constitute a movement of a larger piece. Most jazz music is structured on a basic pattern of theme and variations.

Examples include John Bull's Salvator Mundi, Bach's Canonic Variations on "Vom Himmel hoch da komm' ich her, Passacaglia and Fugue in C minor, Violin Chaconne, and (D minor solo violin suite), Corelli's La Folia Variations, Beethoven's Diabelli Variations, the Finales of his Third "Eroica" and Ninth "Choral" Symphonies, the Finale of Brahms's Fourth Symphony, Variations on a Theme of Haydn, Op. 56, Elgar's Enigma Variations, Franck's Variations Symphoniques, and Richard Strauss's Don Quixote. Both Schubert's Death and the Maiden Quartet and Trout Quintet take their titles from his songs used as variation movements.

Chopin's Berceuse for piano, Op. 57, was first called Variantes, and consists of 16 continuous variations on a ground bass.

History of variations
Although the first isolated example emerged in the 14th century, works in theme-and-variation form first emerge in the early sixteenth century. Possibly the earliest published example is the diferencias for vihuela by Luis de Narváez (1538). A favorite form of variations in Renaissance music was divisions, a type in which the basic rhythmic beat is successively divided into smaller and smaller values. The basic principle of beginning with simple variations and moving on to more elaborate ones has always been present in the history of the variation form, since it provides a way of giving an overall shape to a variation set, rather than letting it just form an arbitrary sequence.

Keyboard works in variation form were written by a number of 16th-century English composers, including William Byrd, Hugh Aston and Giles Farnaby. Outstanding examples of early Baroque variations are the "ciaccone" of Claudio Monteverdi and Heinrich Schütz. Two famous variation sets from the Baroque era, both originally written for harpsichord, are George Frideric Handel's The Harmonious Blacksmith set, and Johann Sebastian Bach's Goldberg Variations, BWV 988.

In the Classical era, Wolfgang Amadeus Mozart wrote a great number of variations, such as the first movement of his Piano Sonata in A, K. 331, or the finale of his Clarinet Quintet. Joseph Haydn specialized in sets of double variations, in which two related themes, usually minor and major, are presented and then varied in alternation; outstanding examples are the slow movement of his Symphony No. 103, the Drumroll, and the Variations in F minor for piano, H XVII:6.

Ludwig van Beethoven wrote many variation sets in his career. Some were independent sets, for instance the Diabelli Variations, Op. 120, and the Eroica Variations in E major, Op. 35. Others form single movements or parts of movements in larger works, such as first movement of the Piano Sonata No. 12, Op. 26, or the variations in the final movement of the Third Symphony (Eroica). Variation sets also occur in several of his late works, such as the slow movement of his String Quartet No. 12, Op. 127, the second movement of his final Piano Sonata No. 32, Op. 111, and the slow third movement of the Ninth Symphony, Op.125.

Franz Schubert wrote five variation sets using his own lieder as themes. Amongst them is the slow movement of his string quartet Death and the Maiden D. 810, an intense set of variations on his somber lied (D. 531) of the same title. Schubert's Piano Quintet in A (The Trout, D. 667) likewise includes variations on his song The Trout D. 550. The second movement of the Fantasie in C major comprises a set of variations on Der Wanderer; indeed the work as a whole takes its popular name from the lied.

In the Romantic era, the variation form was developed further. In 1824, Carl Czerny premiered his Variations for piano and orchestra on the Austrian National Hymn Gott erhalte Franz der Kaiser, Op. 73. Frédéric Chopin wrote four sets for solo piano, and also the Variations on "La ci darem la mano" from Mozart's opera Don Giovanni, Op. 2, for piano and orchestra (1827). A further example of the form is Felix Mendelssohn's Variations sérieuses.

Johannes Brahms wrote a number of sets of variations; some of them rely on themes by older composers, for example the Variations and Fugue on a Theme by Handel (1861; piano), and the Variations on a Theme by Haydn (1873; orchestra). The latter work is believed to be the first set of variations for orchestra alone that was a work in its own right, rather than part of a symphony, suite or other larger work. Karl Goldmark's Rustic Wedding Symphony (1875) starts out with a set of variations as its first movement. Antonín Dvořák's Symphonic Variations (1877) and Edward Elgar's Enigma Variations (1899) are other well-known examples. Anton Arensky's Variations on a Theme by Tchaikovsky (1894) is among his most popular compositions.

Variation sets have also been composed by notable twentieth-century composers, including

 Sergei Rachmaninoff (Rhapsody on a Theme of Paganini for piano and orchestra, and his variations for solo piano on themes by Chopin and Corelli),
 Charles Ives (Variations on "America", 1891),
 Ernő Dohnányi (Variations on a Nursery Tune for piano and orchestra, Op. 25, 1914),
 Arnold Schoenberg (Variations for Orchestra, Op. 31, and Theme and Variations, Opp. 43a and 43b),
 Igor Stravinsky (Pulcinella: XV Gavotta con due variazioni, 1920; Octet: II Tema con variazioni, 1922; Ebony Concerto: III, 1945; and Variations: Aldous Huxley in memoriam, 1963–64),
 Alban Berg (Act 1, Scene 4 and the beginning of Act 3 scene 1 of Wozzeck, Act 3 interlude in Lulu)
 Olivier Messiaen (Thème et variations for violin and piano, 1932),
 Miklós Rózsa, Theme, Variations, and Finale (1933),
 George Gershwin (Variations on "I Got Rhythm" for piano and orchestra, 1934),
 Anton Webern (Variations, Op. 27 for piano, and Variations, Op. 30 for orchestra),
 Reinhold Glière (Harp Concerto in E: II, 1938),
 Paul Hindemith (Symphonic Metamorphosis of Themes by Carl Maria von Weber, 1943),
 Benjamin Britten (including the Variations on a Theme of Frank Bridge, 1937, and The Young Person's Guide to the Orchestra [Variations and Fugue on a Theme by Purcell], 1946),
 William Walton (second movement of the Sonata for Violin and Piano, 1947–49, and Variations on a Theme by Hindemith, 1963),
 Leonard Bernstein (part 1 of his Symphony No. 2: The Age of Anxiety, 1949, is a Prologue and 14 variations),
 Luigi Nono (Variazioni canoniche sulla serie dell'op. 41 di A. Schönberg, 1950),
 John Cage, Variations I–VIII (1958–67), Hymns and Variations, for twelve amplified voices (1979),
 Ben Johnston, String Quartet No. 4 "Ascent" (Variations on "Amazing Grace", 1973),
 Frederic Rzewski, The People United Will Never Be Defeated! (1975),
 Frans Geysen, De grote variatie for organ (1975),
 Cristóbal Halffter, Variaciones sobre la resonancia de un grito, for 11 instruments, tape, and live electronics (1976–77),
 Andrew Lloyd Webber, Variations for cello and rock band (1977),
 Steve Reich (Variations for Winds, Strings and Keyboards, 1979),
 John McGuire, Forty-eight Variations, for two pianos (1976–80), and
 John Williams, Variations on "Happy Birthday" for orchestra (1995).

An unusual option was taken in 1952 with the Variations on an Elizabethan Theme, a set of six variations on Sellenger's Round for string orchestra, in which each variation was written by a different composer: Lennox Berkeley, Benjamin Britten, Arthur Oldham, Humphrey Searle, Michael Tippett, and William Walton.

Graham Waterhouse composed a trio Gestural Variations in 1997 and Variations for Cello Solo in 2019, and Helmut Lachenmann composed a trio Sakura-Variationen on the Japanese song in 2000.

A significant sub-set of the above consists of variations on a theme by another composer.

Improvised variations
Skilled musicians can often improvise variations on a theme. This was commonplace in the Baroque era, when the da capo aria, particularly when in slow tempo, required the singer to be able to improvise a variation during the return of the main material. During this period, according to Nicholas Cook, it was often the case that "responsibility for the most highly elaborated stage in the compositional process fell not upon the composer but upon the executant. In their instrumental sonatas composers like Corelli, Geminiani, and Handel sometimes supplied the performer with only the skeleton of the music that was to be played; the ornamentation, which contributes crucially to the music's effect, had to be provided by the performer." Cook cites Geminiani's elaboration of Corelli (see above) as an example of an instance "in which the composer, or a performer, wrote down a version of one of these movements as it was meant to be played."

Musicians of the Classical era also could improvise variations; both Mozart (see Mozart's compositional method) and Beethoven made powerful impressions on their audiences when they improvised. Modern listeners can get a sense of what these improvised variations sounded like by listening to published works that evidently are written transcriptions of improvised performances, in particular Beethoven's Fantasia in G Minor, Op. 77, and Mozart's Variations on an Aria by Gluck, K. 455.

Improvisation of elaborate variations on a popular theme is one of the core genres of jazz. According to William Austin, the practice of jazz musicians "resembles the variations on popular songs composed for the keyboard at the end of the 16th century by Byrd, Bull, Sweelinck and Frescobaldi, more than the cumulative variations of Beethoven and Brahms." Generally, the theme used is stated quite explicitly at the outset. However, some jazz musicians employ a more oblique approach. According to Gamble, "Charlie Parker's performance of Embraceable You can be appreciated fully only if we are familiar with the tune, for unlike many jazz performances in which the theme is stated at the beginning, followed by improvisations on the theme, Parker launches almost immediately into improvisation, stating only a fragment of the tune at the end of the piece." Coleman Hawkins' famous interpretation of "Body and Soul" shows a similar approach. "On 11 October 1939, Coleman Hawkins went into New York's RCA studios with an eight-piece band to record the 1930 composition Body and Soul. It was already a favourite among jazz musicians, but nobody had ever played it like this. Pianist Gene Rodgers plays a straight four-bar introduction before Hawkins swoops in, soloing for three minutes without playing a single note of the tune, gliding over the chord changes with such harmonic logic that he ends up inventing bebop."

Improvisation by means of spontaneous variations, ornaments, embellishments and/or alterations to a melody is the basis of most sub-Saharan African music (traditional and pop) extending from melody and harmony to form and rhythmic embellishments.

See also

Composer tributes (classical music)
Developing variation
Inversion
Matrix (music)
Strophic form
Traditional sub-Saharan African harmony
Tune-family

Notes

References
 .
 .

 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Further reading

 .

External links
Classical Music Pages: Variation
Variations on Greensleeves

Musical forms

Variation (music)


ශ්‍රී සුමංගල මහා විද්‍යාලය අංකොක්කාවල,ගාල්ල
 1 වසරේ සිට 11 දක්වා පන්ති පැවැත්වෙන මෙම විද්‍යාලයෙහි ළමුන් 130ක් පමණ ඉගෙනුම ලබන අතර ගුරු මණ්ඩලය 20ක් පමණ වේ ගාල්ල නගරයට කිලෝමීටර් 12 ක් පමණ දුරින් මෙම විද්‍යාලය පිහිටා ඇත.වසර 1922 ඔක්තෝම්බර් මස 22 වන දින එවකට අංකොක්කාවල සුමංගල විහාරයේ විහාරධිපති වහන්සේ ලෙස වැඩමවා වදාල අති පුජනීය කතළුවේ සුමංගල නායක ස්ථවිරයානන් වහන්සේගේ අනුශාසනා පරිදි මෙම විද්‍යාලය අංකොක්කාවල ගමේ දු දරුවන්ගේ අධ්‍යාපන පහසුකම් වෙනුවෙන්

ශ්‍රී සුමංගල මහා විද්‍යාලය, අංකොක්කාවල


Aderus crassifemur é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por Maurice Pic em 1914.

Distribuição geográfica
Habita em Likoni (Quénia).

Referências

crassifemur
Fauna do Quénia
Insetos descritos em 1914
Espécies descritas por Maurice Pic

Aderus crassifemur


La república autónoma socialista soviética de Crimea fue una república autónoma de la república socialista federativa soviética de Rusia que existió entre 1921 y 1945, con capital en Simferópol. Se creó en la Revolución rusa en los Soviets o Asambleas de Trabajadores.

Historia

Antecedentes

Tras la Revolución de octubre de 1917 los tártaros de Crimea proclamaron su independencia del Imperio ruso como República Popular de Crimea, aunque en los años sucesivos y mientras duró la guerra civil rusa (1917-1920) el control político y militar de la península cambió de manos en diversas ocasiones, sucediéndose gobiernos y administraciones de distinta índole y denominación. Entre estos, dos intentos por parte de los bolcheviques de establecer una república soviética, ambas de vida efímera: la república soviética socialista de Táurida (de abril a mayo de 1918) y la república soviética socialista de Crimea (de abril a mayo de 1919. En los años finales del conflicto bélico Crimea se convirtió en el último bastión del Ejército Blanco antibolchevique en el sur de Rusia. En noviembre de 1920 la península fue definitivamente capturada por el Ejército Rojo. Se constituyó como gobierno un Comité Revolucionario Bolchevique, inicialmente presidido por el húngaro Béla Kun, quien fue relevado por Mijaíl Poliakov en febrero de 1921.

Primera época (1921-1944)
La república autónoma socialista soviética de Crimea fue proclamada el 18 de octubre de 1921 como parte de la república socialista federativa soviética de Rusia, con el nombre de "República Autónoma Socialista Soviética Crimea en la República Socialista Federativa Soviética de Rusia". Un mes más tarde, el 10 de noviembre se aprobó su constitución. Los idiomas oficiales eran el tártaro de Crimea y el ruso.

Las autoridades soviéticas reconocieron a dos pueblos como nacionalidades indígenas en Crimea: los tártaros de Crimea y los judíos caraítas. Al mismo tiempo, la cuestión del autogobierno de todos los grandes grupos étnicos de la península dentro de los límites de su asentamiento compacto se resolvió mediante la creación de distritos o raiones nacionales y consejos de aldea. En la década de 1930, de los distritos o raiones de Crimea, 6 eran tártaros de Crimea (Foti-Salsky, Bakhchisaray, Balaklava, Yalta, Alushta y Sudak), 2 eran alemanes (Biyuk-Onlar y Telmanovsky), 2 eran judíos (Fraydorf y Larindorf ), y 1 ucraniano (Ichkinsky) y los 16 rusos.

El 5 de diciembre de 1936, la república fue renombrada como república autónoma socialista soviética de Crimea.

En ella se disparó la industria de la construcción de hoteles para alojar a los obreros soviéticos en los meses de verano.

Ocupación nazi en la Segunda Guerra Mundial
En septiembre de 1942 Crimea quedó bajo control de la Alemania nazi. Administrativamente, fue incorporada al reichskommissariat Ukraine como Teilbezirk Taurien. A la práctica, sin embargo, el traspaso de Crimea de la administración militar a civil nunca se hizo efectivo y el Teilbezirk Taurien se limitó únicamente al norte continental de la península. El proyecto de Adolf Hitler para Crimea pasaba por la depuración étnica del territorio como paso previo a la creación de un distrito, dependiente directamente del Reich, bautizado como Gottenland (en español, Tierra de los godos), cambiando también el nombre de las grandes ciudades como Simferópol a Gotenburg y Sebastopol a Theodorichhafen, en honor al antiguo rey godo Teodorico el Grande.

Óblast de Crimea

Cuando Crimea fue recuperada por la Unión Soviética, la población autóctona de tártaros musulmanes fue víctima de la represión estalinista, bajo de la acusación de colaboracionismo con la ocupación nazi. En mayo de 1944 la NKVD deportó cerca de 200.000 tártaros de Crimea a Asia Central, en un proceso conocido como Sürgün. La represión también supuso la abolición de la autonomía: el 30 de junio de 1945, la república autónoma fue convertida en el óblast de Crimea, dentro de la RSFS de Rusia. Tres años más tarde la ciudad de Sevastopol, base de la Flota del Mar Negro, recibió el estatus de centro administrativo y económico independiente del óblast de Crimea. En 1954 el territorio de la óblast fue transferido de Rusia a la RSS de Ucrania.

Segunda época (1991-1992)
El 16 de julio de 1990 el Parlamento de la RSS de Ucrania, denominado Verjovna Rada (Rada Suprema) en ucraniano y Verjovny Soviet (Sóviet Supremo) en ruso, firmó la Declaración de Soberanía Estatal. En este contexto, el 8 de septiembre de 1990 el Consejo de los Diputados del Pueblo de la Óblast de Crimea solicitó la derogación del Decreto del Presidium del Sóviet Supremo de 1945, que abolía la autonomía de la región. El 13 de noviembre el mismo Consejo convocó un referéndum para el 20 de enero de 1991 sobre la restitución de la República Autónoma Socialista Soviética de Crimea. En el plebiscito votaron  crimeos, ganando el «Sí» con un 93,26 %. Tras este resultado, el 12 de febrero la Rada Suprema de Ucrania aprobó la restitución de la República Autónoma Socialista Soviética de Crimea, dentro de la RSS de Ucrania.
El 22 de marzo de 1991 el Consejo de los Diputados del Pueblo de Crimea se convirtió en Consejo Supremo de Crimea (Parlamento de Crimea).

El 24 de agosto de 1991, tres días después del fallido golpe de Estado contra Mijaíl Gorbachov, mientras este se encontraba de vacaciones en Crimea, el parlamento ucraniano aprobó la Declaración de Independencia. Apenas una semana después, el Parlamento de Crimea declaró la soberanía del Estado como parte constituyente de Ucrania. El acta de independencia ucraniana fue ampliamente refrendada en un referéndum, celebrado el 1 de diciembre, con un 90,32 % de votos a favor. La RASS de Crimea fue la región que dio menos apoyo a la independencia: únicamente el 54,19 % de votos al «Sí», con una participación del 60 %.

En la sesión del 26 de febrero de 1992 el Consejo Supremo de Crimea acordó el cambio de nombre de la RASS de Crimea a «república de Crimea», aunque en 1994 una enmienda de la Rada Suprema de Ucrania estableció como denominación oficial «república autónoma de Crimea».

División administrativa

Tras el establecimiento de la república autónoma, la misma fue dividida en 7 ókrugs entre 1921 y 1923:
 Dzhankói
 Eupatoriya
 Kerch
 Sebastopol
 Simferópol
 Feodosia
 Yalta

En noviembre de 1923, se sibstituyeron los ókrugs por 15 raiones, pero en 1924 se abolieron cinco de ellos. El 30 de octubre de 1930, se reorganizaron en 16 raiones y cuatro ciudades que dependían directamente de la República. En 1935, se agregaron 10 nuevos raiones y se abolió uno. En 1937, se estableció un raión más. Estos raiones tuvieron estatus nacional hasta 1939.

Véase también
 República autónoma de Crimea (como parte de Ucrania)
 República de Crimea (como parte de Rusia)
 Punta de tierra de Arabat
 Invasión rusa de Ucrania de 2022

Referencias

Estados y territorios fundados en 1921
Estados y territorios desaparecidos en 1945
Crimea
Estados y territorios desaparecidos de Ucrania
Historia de Crimea
República Socialista Federativa Soviética de Rusia

República autónoma socialista soviética de Crimea


Yves Nat (Béziers, 29 de diciembre de 1890 - París, 31 de agosto de 1956, pianista francés.

Obras
 L'enfer, poema sinfónico para solistas, coro y gran orquesta (1942)
 Valse de la mort, concierto para piano (1954)
Ha compuesto además obras para piano, música de cámara y un oratorio.

Bibliografía
 Yves Nat, un musicien de légende , de Mona Reverchon (conversations avec Chantal Auber) 2006, éditions Le Bord de L'eau.
Plus d'informations sur cet ouvrage à l'adresse : Site de Mona Reverchon
 , par Yves Nat (notes de l'auteur sur l'interprétation, pensées et correspondances) ré-édition 2006, ALBAN éditions.

Referencias

Enlaces externos

Alumnado del Conservatorio de París
Pianistas de música clásica de Francia
Músicos clásicos del siglo XX de Francia
Nacidos en Béziers
Fallecidos en París

Yves Nat


Jeune Haiti foi um grupo de exilados haitianos ativos em Nova York durante a década de 1960. Em 1964, eles lançaram uma tentativa frustrada de derrubar o regime de François Duvalier, também conhecido como "Papa Doc".

Este movimento político reuniu a juventude mais ativista do Haiti que lutava contra a sanguinária ditadura do regime Duvalier e sua milícia armada, os Tontons Macoutes.

Histórico
A organização Jeune Haïti participou de várias tentativas de invasão a partir da República Dominicana durante o ano de 1963. A repressão política foi implacável e a milícia Tontons macoutes perseguiu, torturou e matou os militantes que caíram em suas mãos. A maioria dos seus ativistas se exilaram nos Estados Unidos e no Canadá.

Após o Massacre de Thiotte, em 27 de junho de 1964, é anunciado a proclamação da "presidência vitalícia" do ditador Duvalier. Um grupo revolucionário liderado por Fred Baptiste e Gérard Lafontant, as Forças Armadas Revolucionárias do Haiti (FARH), desembarcou perto de Belle-Anse. O grupo Jeune Haïti decidiu então organizar uma expedição de reforço. Assim, em 5 de agosto de 1964, um comando de treze militantes, por sua vez, desembarcou na Petite Rivière de Dame-Marie.

Logo após o desembarque, Yvan Laraque foi baleado e morto na área de Chambellan, perto da cidade de Jérémie, que Jeune Haiti tentava alcançar. O regime colocou seu corpo em exposição pública por vários dias em uma importante rua de Porto Príncipe, acompanhado pela placa "Bem-vindo ao Haiti".

Os militantes resistiram por três meses, infligindo baixas ao exército haitiano durante vários confrontos. Posteriormente, todos eles serão mortos ou executados à medida que o cerco repressivo se aperta ao redor deles. As prisões de Fort Dimanche aprisionam vários desses jovens revolucionários antes de sua morte. Os dois últimos combatentes da resistência foram presos em novembro de 1964. Na manhã de 12 de novembro de 1964, os dois jovens militantes originário de Grand'Anse, Louis Drouin e Marcel Numa, foram amarrados frente ao pelotão de fuzilamento, contra a parede noroeste do cemitério de Porto Príncipe, e mortos pelas forças armadas haitianas. As escolas locais foram fechadas e os diretores ordenaram que trouxessem seus alunos para testemunhar o fuzilamento. Além disso, um filme da execução será exibido ao longo da semana pela única estação de televisão de Porto Príncipe.

Consequências

Vêpres jérémiennes

Vários do grupo eram da cidade de Jérémie, e o regime ordenou represálias contra seus familiares. Entre agosto e outubro de 1964, pelo menos 27 pessoas com idades entre 2 e 85 anos foram assassinadas em um massacre chamado Vêpres jérémiennes. O verdadeiro número de pessoas assassinadas pode estar na casa das centenas. Muitos outros não foram mortos, mas presos, estuprados, torturados e expulsos da região. Várias famílias locais, incluindo as famílias Sansaricq e Drouin, foram exterminadas.

Impacto
Embora a força consistisse em apenas treze combatentes, eles tiveram algum sucesso militar e foram inicialmente vistos pelo regime como uma ameaça real. Brenda Gayle Plummer observa que os guerrilheiros "lutaram dez combates [e] derrubaram um avião militar haitiano" e argumentou que a invasão "marcou a última vez que os flibusteiros realmente ameaçaram o regime, embora as tentativas de golpe tenham continuado".

Dinastia Duvalier
Grupos guerrilheiros do Haiti

Jeune Haïti


An Carex micropoda in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Anton von Meyer. An Carex micropoda in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex micropoda


Rothesay dans le Buteshire était un Burgh royal qui a élu un Commissaire au Parlement d'Écosse et à la Convention des États.

Après les Actes d'Union de 1707, Rothesay, Ayr, Campbeltown, Inveraray et Irvine ont formé le district d'Ayr, envoyant un membre à la Chambre des communes de Grande-Bretagne.

Liste des commissaires de burgh

 1661: Adam Stewart
1665 convention, 1667 convention: pas de représentation
 1669-74: John Stewart de Askoge, avocat
 1678 convention: Robert Stuart
 1681-82, 1685-86: Cuthbert Stuart, provost
 1689 convention, 1689–93: Robert Stewart de Tillicoultry, advocate
 1693-1701: Robert Stewart, écrivain à Édimbourg
 1702-07: Dougald Stewart de Blairhall

Références

Article connexe
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le Buteshire

Rothesay (circonscription du Parlement d'Écosse)


An Tillandsia loliacea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Friedrich Philipp von Martius, Schult. ngan Julius Hermann Schultes. An Tillandsia loliacea in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tillandsia

Tillandsia loliacea


Set It Off  es una película de 1996 dirigida por F. Gary Gray, y protagonizada por Jada Pinkett, Queen Latifah, Vivica A. Fox y Kimberly Elise (en su debut en cine).

Argumento
Cuatro amigas cercanas viven en Los Ángeles, California. Todas son pobres y han sufrido mucho. Finalmente un día ellas deciden planear un ejecutar un robo de banco. Deciden hacerlo por diferentes razones, aunque las cuatro quieren con ello cosas mejores para ellas y su familia.

Elenco
Jada Pinkett — Lita 'Stoney' Newsome
Queen Latifah — Cleopatra 'Cleo' Sims
Vivica A. Fox — Francesca 'Frankie' Sutton
Kimberly Elise — Tisean 'T.T.' Williams
John C. McGinley — Detective Strode
Ella Joyce - Detective Waller
Blair Underwood — Keith Weston
Van and Vincent Baum - Jajuan Williams
Charles Robinson — Nate Andrews
Dr. Dre — Black Sam
WC - Darnell
Charles Walker — Capitán Fredricks
Mark Thompson
George Fisher — Policía
F. Gary Gray — Chico conduciendo
Geoff Callan — Nigel
Samantha MacLachlan — Ursula
Natalie Desselle-Reid - Tanika
Chaz Lamar Shepherd - Stevie Newsome
Thomas Jefferson Byrd - Luther (como Thom Byrd)
Kayla Hickson
Samuel Monroe Jr. - Lorenz

Banda sonora

Referencias

Enlaces externos

Películas LGBT afroestadounidenses
Películas con temática LGBT de 1996

Set It Off


Kacen Callender, né le  à Saint-Thomas dans les îles Vierges des États-Unis, est un auteur de littérature jeunesse et littérature jeune adulte originaire de Saint-Thomas aux îles Vierges des États-Unis.

Biographie
Kacen Callender naît et grandit à Saint Thomas, dans les Îles Vierges des États-Unis, et obtient une licence de l'université Sarah Lawrence en japonais et en création littéraire, puis un master de The New School dans le cadre de leur programme Écrire pour les Enfants.

Callendar commence sa carrière en tant qu'éditeur chez Little, Brown and Company. En 2018, après l'ouragan Irma, Kacen Callender lance la campagne #USVIPubFund et lève  pour les Îles Vierges des États-Unis.

Son premier roman, , parle d'une jeune fille de douze ans née pendant un ouragan et qui pense être maudite. Il est publié en 2018 et reçoit le prix Stonewall en 2019. Il publie ensuite le livre de littérature young adult This is Kind of an Epic Love Story, qui est nommé avec Hurricane Child pour le prix Lambda Literary dans la catégorie LGBTQ* Jeunesse / Young Adult ; c'est Hurricane Child qui remporte le prix. Toujours en 2019, il publie le roman pour adultes Queen of the Conquered, un roman inspiré de la colonisation des Caraïbes.

Kacen Callender annonce être trans et utiliser les pronoms they et  en mai 2019, à l'annonce de son nouveau roman, Felix Ever After. Il s'agit d'un deuxième roman Young Adult, parlant d'une personne adolescente transgenre qui essaie de faire du catfishing à un élève de sa classe pour se venger, mais finit par s'en éprendre. Le roman est publié par Balzer + Bray en 2020 et en français par les éditions Slalom en 2021.

En 2020, Kacen Callender publie son deuxième livre pour une audience collégienne, King and the Dragonflies. Le roman remporte le prix Lambda Literary dans la catégorie Littérature pour enfants et ados en 2021.

Œuvres

Romans jeunesse

Romans Young Adult

Romans adulte

Série Islands of Blood and Storm

Prix et récompenses

Prix remportés
 Prix Stonewall de la littérature jeunesse et jeune adulte 2019 pour Hurricane Child
 Prix Lambda Literary LGBTQ* jeunesse et jeune adulte 2019 pour Hurricane Child
 National Book Award littérature jeunesse 2020 pour King and the Dragonflies
 Prix World Fantasy du meilleur roman 2020 pour Queen of the Conquered
 Prix Stonewall de la littérature jeunesse et jeune adulte 2021 pour Felix Ever After
 Prix Coretta Scott King 2021 pour King and the Dragonflies
 Prix Lambda Literary - LGBTQ Jeunesse 2021 pour King and the Dragonflies

Nominations
 Prix Lambda Literary LGBTQ* jeunesse et jeune adulte 2019 pour This is Kind of an Epic Love Story

Notes et références

Annexes

Liens externes

Naissance en septembre 1989
Naissance dans les îles Vierges des États-Unis
Homme trans
Auteur américain de littérature d'enfance et de jeunesse
Auteur de roman pour adolescents
Écrivain américain de fantasy
Étudiant au Sarah Lawrence College
Étudiant de la New School
Lauréat du prix World Fantasy du meilleur roman

Kacen Callender


Frans Timmermans () este un politician și diplomat neerlandez. Din 2014 ocupă funcția de Prim-vicepreședinte al Comisiei Europene și Comisar european pentru o mai bună legiferare, relații interinstituționale, statul de drept și Carta drepturilor fundamentale. Anterior a fost ministru al afacerilor externe (2012-2014) și secretar de stat pentru afaceri europene (2007-2010) în Regatul Țărilor de Jos. A fost membru al Camerei Reprezentanților din 1998 până în 2007 și din 2010 până în 2012.

Este membru al Partij van de Arbeid, parte a Partidului Socialiștilor Europeni. Timmermans a fost un funcționar olandez în guvernul Țărilor de Jos din 1987 până în 1998, până când a devenit activ în politică.

Biografie
Timmermans s-a născut la 6 mai 1961, la Maastricht, în provincia olandeză Limburg, într-o familie romano-catolică.

A urmat școala elementară la Sint-Stevens-Woluwe în Belgia, apoi, în 1972, o școală engleză privată la Roma. Din 1975 până în 1980 a urmat cursurile Athenaeum Bernardinuscollege din Heerlen. A studiat literatura franceză în Olanda apoi dreptul european la universitatea din Nancy, în Franța.

În afară de limbile materne limburgheza și neerlandeza, Timmermans este fluent în italiană, rusă, franceză, germană și engleză.

Politică
În 1987, s-a angajat la direcția de Integrare a ministerului neerlandez al Afacerilor Externe, iar în 1990 a fost numit Secretar II la Ambasada Țărilor de Jos la Moscova. După trei ani s-a întors în țară, la Direcția Generală de Cooperare pentru Dezvoltare a ministerului. La 15 martie 1994 a părăsit ministerul afacerilor externe devenind asistent al comisarului european Hans van den Broek. Un an mai târziu a devenit Consilier principal și secretar privat pentru Max van der Stoel, Înaltul Comisar pentru Minoritățile Naționale din Organizația pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE).

După alegerile generale din Țările de Jos din 1998, Timmermans a fost ales membru al Camerei Reprezentanților pentru Partidul Muncii. A fost vicepreședinte al Comisiei pentru afaceri externe din noiembrie 2001 până în septembrie 2002, când a devenit președinte al Comisiei pentru afaceri economice (până la 18 martie 2003), apoi din nou vicepreședinte al Comisiei pentru afaceri externe până în 2007.

A fost membru al Adunării Parlamentare a Consiliului Europei, din 21 septembrie 1998 până la 22 februarie 2007. A fost reales în Camera Reprezentanților după alegerile generale din 2002 și 2003.

Secretar de stat
După alegerile generale din Țările de Jos din 2006, Partidul Muncii, Apelul Creștin Democrat (CDA) și Uniunea Creștină (CU) au format o coaliție care a dus la formarea cabinetului Balkenende IV. Timmermans a devenit secretar pentru afaceri externe și a fost responsabil pentru coordonarea politicii guvernamentale față de Uniunea Europeană și i s-a conferit titlul diplomatic de ministru al afacerilor europene în timpul vizitelor internaționale. O temă importantă a mandatului său ca secretar pentru afaceri europene a fost creșterea sprijinului pentru integrarea europeană. Acest lucru s-a realizat atât prin căutarea unei influențe mai mari a cetățenilor asupra politicilor europene, cât și prin îmbunătățirea comunicării și a percepției publice.

Tratatul de la Lisabona a fost semnat în timpul funcției sale de secretar, și pentru care Timmermans și prim-ministrul Jan Peter Balkenende au făcut lobby cu succes pentru a asigura un rol mai important parlamentelor naționale în procesul decizional al Uniunii Europene. În februarie 2010, NATO a cerut oficial Țărilor de Jos să-și extindă implicarea militară în Grupul de acțiune Uruzgan. Partidul Muncii s-a opus cu fermitate prelungirii misiunii, iar la 23 februarie 2010 cabinetul Balkenende IV a căzut după ce Partidul Muncii și-a retras oficial sprijinul și toți membrii cabinetului Partidului Muncii au demisionat.

Ministru de Externe

Alegerile generale din Țările de Jos din 2012 au dus la o alianță între Partidul Muncii și Partidul Popular pentru Libertate și Democrație care a condus la formarea cabinetului Rutte II, Timmermans fiind numit ministru al Afacerilor Externe, preluând mandatul la 5 noiembrie 2012.

La 17 iulie 2014, Zborul 17 al Malaysia Airlines a fost doborât deasupra Ucrainei, rezultând decesul a 194 de cetățeni olandezi. A doua zi, Timmermans a zburat la Kiev pentru a se întâlni cu președintele Petro Poroșenko și cu premierul pentru a discuta problema, după care, la 21 iulie 2014, Timmermans s-a adresat Consiliului de Securitate al Națiunilor Unite la New York. El a ținut un discurs emoționant care a fost apeciat pe scară largă de comunitatea internațională. Discursul său a cerut prim-ministrului olandez Rutte și comunității internaționale să ajute la aducerea victimelor acasă și începerea unei investigație pentru a se asigura că cei responsabili sunt aduși în fața justiției. El a spus: "Fac apel la comunitatea internațională, la Consiliul de Securitate, la orice persoană care are influență asupra situației de pe teren: permiteți-ne să aducem rămășițele victimelor acasă, celor dragi, fără întârziere. Ei merită să fie acasă." O declarație în discursul său despre modalitatea neatentă cu care s-a spus că populația locală a tratat trupurile victimelor a fost imprecisă. Timmermans a recunoscut acest lucru mai târziu într-o scrisoare către Parlamentul olandez.

Comisia Europeană
În septembrie 2014, guvernul Țărilor de Jos l-a numit pe Frans Timmermans drept viitorul său membru al Comisiei Europene sub președintele ales, Jean-Claude Juncker. Începând cu 1 noiembrie 2014, Timmermans a preluat funcția de prim-vicepreședinte al Comisiei Europene și mâna dreaptă a președintelui Juncker. Portofoliul lui Timmermans cuprinde o mai bună legiferare, relații interinstituționale, statul de drept și Carta drepturilor fundamentale.

Candidatura pentru președinția Comisiei Europene
În octombrie 2018, Timmermanns și-a anunțat candidatura pentru funcția de președinte al Comisiei Europene la alegerile europene din 2019. În februarie 2019, în timpul Congresului Partidului Socialiștilor Europeni (PES) de la Madrid, a fost nominalizat oficial drept candidatul comun al PES. A participat la o serie de dezbateri cu candidații celorlalte partide europene, opozantul său principal fiind conservatorul Manfred Weber. Dar cu toate acestea, în urma alegerilor, propunerea Consiliului European a fost ex-ministra germană a Apărarii, Ursula von der Leyen, învestită ulterior de către Parlament.

La rugămintea Ursulei von der Leyen, Frans Timmermans și-a continuat rolul de Prim-Vicepreședinte al Comisiei Europene. și a fost desemnat responsabil pentru Pactul Verde European și pentru crearea unei legii climatice.

Distincții onorifice

  Comandor al Ordinului  Național "Pentru Merit" (România, 2006)
  Palma de onoare (Bulgaria)
  Ofițer al Ordinului Național "Pentru Merit" (Polonia, 2006)
  Cavaler al Legiunii de Onoare (Franța, 2007)
  Mare Cruce al Ordinului "Crucea Sudului" (Brazilia, 2008)
  Prima Clasă a Ordinului Crucii Terra Mariana (Estonia, 2008)
  Mare Cruce al Ordinului lituanian Marele Duce Gediminas (Lituania, 2008)
  Comandor al Ordinului Steaua Polară (Suedia, 2009)
  Mare Cruce al Ordinului Național "Pentru Merit" (Chile, 2009)
  Cavaler al Ordinului de Orania-Nassau (Țările de Jos, 2010)
  Cavaler al Ordinului Suveran al Cavalerilor de Malta

Note

Legături externe

Nașteri în 1961
Oameni din Maastricht
Romano-catolici neerlandezi
Cavaleri ai Legiunii de onoare
Decorați cu Ordinul național Pentru Merit
Comisari europeni

Frans Timmermans


Doronicum calotum er fjölær jurt af körfublómaætt, ættuð frá mið og vestur Kína.

Tilvísanir

Körfublómaætt

Doronicum calotum