Los Clubes Leo son grupos de jóvenes de entre 12 y 30 años que los clubes de Leones patrocinan con el objetivo de "dar a la juventud del mundo, individual y colectivamente, la oportunidad de desarrollarse y contribuir como miembros responsables de la comunidad local, nacional e internacional".

Las siglas LEO están asociadas a las palabras liderazgo, experiencia y oportunidad. Los miembros de los clubes Leo se reúnen, organizan y realizan proyectos de servicio a la comunidad. Participar en esas actividades les permite desarrollar habilidades de liderazgo. La experiencia de ayudar a la comunidad es para ellos una oportunidad de aprendizaje, gracias a los nuevos retos que deben afrontar y a las responsabilidades que asumen.  Además, les permite estar más alerta sobre las necesidades de quienes viven en sus comunidades.
Los clubes de Leones pueden elegir si patrocinar o no patrocinar clubes Leo.

En el mundo hay más de 6500 clubes Leo: ellos reúnen a más de 150.000 socios en cerca de 140 países.

Historia
Todo comenzó con un entrenador de béisbol. El León Jim Graver, entrenador de béisbol, inicio lo que hoy es el programa mundial Leo. En 1957, Jim Graver era el entrenador de béisbol de la escuela de segunda enseñanza de la población de Abington, Estado de Pensilvania, Estados Unidos. Graver era también un socio muy activo del Club de Leones de Glenside.

Jim Graver, en varias conversaciones con uno de sus compañeros Leones, William Ernst, había mencionado la idea de crear un club de servicio, al estilo de los Leones,pero para jovencitos estudiantes de bachillerato. En un artículo del periódico The Evening Bulletin del 7 de octubre de 1976, se cita que el León Ernst había dicho que "los Kiwanis tienen los Key Clubs y los Rotarios tienen a los Wheel Clubs" (nombre que posteriormente fue cambiado a Interact). Ambos Leones resolvieron pedir el apoyo de su club de Leones. Por unanimidad, los socios del club decidieron que organizar un club juvenil era una gran idea. Graver y Ernst se dedicaron con intensidad al trabajo de organización.

"Necesitábamos un núcleo, un grupo de jóvenes con quienes pudiéramos comenzar", dijo Ernst. "Asi que le dijimos al hijo de Jim que viniera a la primera junta, acompañado de todo su equipo de béisbol". Nueve jóvenes de diferentes cursos de secundaria se unieron a los 26 jóvenes del equipo de béisbol. Los 35 estudiantes, de común acuerdo, formaron un club. El 5 de diciembre de 1957, los Leones de Glenside entregaban el Certificado de fundación al Club Leo del Colegio de Abington.

Poco después, el primer Club Leo del mundo creaba su divisa: Liderazgo, Equidad, Oportunidad (la palabra Equidad fue posteriormente cambiada a Experiencia), y escogía los colores de su emblema, que eran los mismos de su escuela: marrón y oro. Los impulsores de esta novedosa idea fueron los Leones James Graves y Bill Ernest. El lema original del programa LEO era Experiencia, Igualdad y Oportunidad. Sin embargo, la igualdad era ofrecida únicamente para hombres. Pero hoy en día, las cosas son diferentes y jóvenes de ambos sexos, de todas las razas y credos pueden vincularse y gozar de las ventajas que ofrece ser socio LEO.

El primer objetivo trazado en este proceso era el de darle a la juventud una posibilidad de organizarse y participar en un gran número de actividades no solo con su Club Patrocinador sino también particulares. Los Leos de Abington fueron el único club de jóvenes voluntarios hasta 1963. En ese año, otro club Leo fue fundado en la Escuela de Secundaria de Tamaqua, también en el Estado de Pensilvania. Poco después, un León de Filadelfia fundó un club Leo en el Estado de Nueva York. Para 1964 ya había 27 clubes Leo en Pensilvania y uno en Nueva York.

El círculo de clubes juveniles de servicio humanitario se ampliaba. En octubre de 1967, la junta directiva internacional de la Asociación de Clubes de Leones adoptaba oficialmente como propio el Programa de Clubes Leo. Los fines de este programa eran, y siguen siendo: "ofrecer a la juventud del mundo entero la oportunidad de desarrollarse y contribuir, individual y colectivamente, como miembros responsables de la comunidad local, nacional e internacional". Al programa Leo pueden entrar chicos y chicas.

En 1968, los nuevos clubes Leo que se iban formando enviaban a la sede internacional de los clubes de Leones sus solicitudes de certificación. El 17 de octubre de 1969 llegaba a la oficina internacional la solicitud de certificación del Club Leo de la Escuela de Abington. En esa fecha, el primer club Leo recibió su certificación oficial en el Programa Leo. El Leo John Hebert, oriundo de la población de Baederwood, Pensilvania, fue el primer presidente del Club Leo de Abington. Muy pronto, los Leones de todo el mundo comenzaron a enterarse del éxito del Programa de Clubes Leo. Para el 15 de octubre de 1970 ya había 24.000 socios Leo y 918 clubes en 48 países.

Ahora el Programa Leo es más fuerte que nunca. El servicio a la ciudadanía local sigue siendo el punto fuerte de todo club Leo. Al igual que los Leones, los socios Leo ayudan al prójimo con excelentes resultados. En el transcurso del primer año, se formaron 200 Clubes LEO en 18 países. Para 1974, ya existían 2000 Clubes LEO. En la actualidad, existen más de 5225 Clubes LEO en el mundo en 47 países con más de 119.000 socios LEO.

Historia del Leoismo en Colombia
El primer club Leo en Colombia surgió el 29 de octubre de 1968, en Sabanalarga - Atlántico, durante el periodo de Gobernación del León Oscar Aguirre en el DLF-2.

Del 28 al 30 de mayo durante la Convención Leonística en Santa Marta se reúnen por primera vez representantes de algunos clubes Leo, creándose una especie de Junta Nacional, presidida por el Leo Barón de Bucaramanga, como secretario Libardo Ahumado y tesorero Elkin Hamburguer.

En los años posteriores diferentes circunstancias propiciaron el decaimiento del movimiento Leo en el país, para 1978 los Distrito F-1 y F-5 abanderan el resurgimiento del Leoísmo. El 11 de noviembre de 1983 el Consejo de Gobernadores aprueba los reglamentos del Distrito Múltiple F Leo, los cuales son estudiados y acogidos por los Leos en el quinto foro Leo realizado en Pereira en 1983.

El 14 de octubre el Consejo de Gobernadores aprobó la realización de la Primera Conferencia Nacional Leo, que se celebró en Manizales entre el 17 y 18 de mayo de 1984, siendo elegido Presidente Juan Carlos Gutiérrez Arias del Club Leo Pereira 30 de Agosto.

Las siguientes Conferencias Nacionales fueron:

 II CONALEO- Manizales 2-3 de mayo de 1985 Presidente electo: Lorenzo Calderón, C.L. Manizales La Suiza.
 III CONALEO- Bogotá 1-3 de mayo de 1986 Presidente electo: Efraín Preciado, C.L. Cartagena Crespo.
 IV CONALEO- Cali 1987 Presidente electo: Luis Ignacio Oviedo, C.L. Cartagena Crespo.
 V CONALEO- Cartagena 1988 Presidente electo: Orlando Cogollo, C.L. Arjona 83.

 VI CONALEO- Pereira 1989 Presidente electo: Gustavo Adolfo Duque, C.L. Araucarias.

 VII CONALEO- Barranquilla 1990 Presidente electo: Mauricio Adolfo Cárdenas, C.L Bogotá los Libertadores.
 VIII CONALEO - Bogotá- 1991 Presidente electo: Jorge Mario Montoya, C.L. Pereira los Ejecutivos.
 IX CONALEO- Cartagena 1992 Presidente electo: Héctor Javier Orozco, C.L. Pereira Calasanz.
 X CONALEO- Pereira 1993 Presidente electo: Carlos Humberto Pino, C.L. Cali los Álamos.
 XI CONALEO- Popayán 1994 Presidente electo: Alexander Luis Arias, C.L. Cartagena Crespo.
 XII CONALEO- Armenia 1995 Presidente electo: Luis Felipe Velasco, C.L. Santander de Quilichao José Edmundo Sandoval.
 XIII CONALEO- Bucaramanga 1996 Presidente electo: Fernando Rueda Ortiz, C.L. Bucaramanga Sotomayor.
 XIV CONALEO- Cartagena 1997 Presidente electo: Felipe Alfonso Rincón, C.L Bogotá Monarca.
 XV CONALEO- Manizales 1998 Presidente electo: Luis Fernando Torres, C.L. Cartagena Crespo.
 XVI CONALEO- Villavicencio 1999 Presidente electo: Amado Amín Salej Banda, C.L. Baranoa Proyección Juvenil.
 XVII CONALEO- Cali 2000 Presidente electo: Ana Cristina Vera Solarte, C.L. Santander de Quilichao José Edmundo Sandoval.
 XVIII CONALEO- Cali 2001 Presidente electo: Gustavo Adolfo Peñalosa Pedrosa, C.L. Bucaramanga Centro.
 XIX CONALEO- Bucaramanga 2002 Presidente electo: Lina Rocío Jiménez Fedullo, C.L Barranquilla Metropolitano.
 XX CONALEO- Bogotá 2003 Presidente electo: Álvaro Javier González. C.L Salazar.
 XXI CONALEO- Barranquilla 2004 Presidente electo Héctor David Sanjuán C.L. Barranquilla Puerta de Oro.
 XXII CONALEO- Cúcuta 2005 Presidente electo Omar Eduardo Pabón C.L. Guacarí Samán de Oro.
 XXIII CONALEO- Cali 2006 Presidente Electo María Juliana Rodríguez C.L. Ibagué Amigos.
 XXIV CONALEO- Medellín 2007 Presidente Electo Eduard Sarmiento Hidalgo C.L Zipaquirá.
 XXV CONALEO- Santa Marta 2008 Presidente Electo Didier Gil C.L Jamundí.
 XXVI CONALEO- Pereira 2009 Presidente Electo Andrea Forero reyes C.L
 XXVII CONALEO- Sincelejo 2010 Presidente Electo Aristóbulo Gómez Florez C.L. Bucaramanga.
 XXVIII CONALEO- 2.011 Bogotá 2011 Presidente Electo Iván Darío Vargas González C.L. Barranquilla El Paraíso.
 XXIX CONALEO - Cúcuta 2012 Presidente Electo Katherine Lucia Hernández Sierra C.L. Corozal Nuevo Horizonte.
 XXX CONALEO- Manizales 2013 Presidente Electo Carmen Isabel Torres Martínez C.L. Arjona 83.
 XXXI CONALEO- Barranquilla 2014 Presidente Electo Fredy Alexander Gutiérrez Bustos C.L. Acacias Sol del Llano.
 XXXII CONALEO- Bogotá 2015 Presidente Electo Jennifer Castro Sanchez C.L. Santa Rosa Araucarias.
 XXXIII CONALEO- Bucaramanga 2.016 Presidente Electo Susana Montiel Marriaga C.L. Sincelejo Sabanas.
 XXXIV CONALEO- Pereira 2017 Presidente Electo Andres Caicedo Ramirez C.L. Acacias Sol del Llano.

Símbolos del Leoísmo

La Divisa Leo
La sigla LEO, conformada por las letras iniciales de las palabras LIDERAZGO, EXPERIENCIA Y OPORTUNIDAD, representa el principal aporte que pretende hacer el Leoísmo a cada uno de sus afiliados. La oportunidad de adquirir, a través del servicio, la experiencia necesaria para desarrollar las dotes de liderazgo que posee.

El Emblema Leo
Dos perfiles de leones dorados, miran en dirección opuesta y representan a los Leos y a su club, fusionados en su cuerpo, separados por la sigla LEO,  escrita en dorado y en forma vertical sobre fondo vinotinto.

Una de las cabezas observa a la izquierda, mirando hacia su pasado y la otra a la derecha, observando esperanzada y animosa al presente y futuro, buscando en estos las oportunidades que se presenten para prestar un servicio.

Todo Leo tiene el deber de usar y ostentar su emblema con orgullo.

Los clubes Leo se clasifican en dos grupos: "alfa" y "omega" en donde su principal diferencia se encuentra en el rango de edades de sus socios.

 Los clubes Leo alfa son aquellos en los que la mayoría de los socios tiene entre 12 y 17 años.

 Los clubes Leo omega son aquellos en los que la mayoría de los socios tiene entre 18 y 30 años.

Los Colores Leo
Los colores que representan al Leoísmo son el blanco y el vinotinto.

El blanco representa la pureza de espíritu y las claras intenciones de prestar un servicio, requisito indispensable para pertenecer a la organización.

El vinotinto representa la fuerza, entrega, entusiasmo y decisión, componentes indispensables en el ánimo de un Leo comprometido para enfrentar los problemas d la sociedad.

Nacimiento de la Asociación Internacional de Clubes de Leones

Los orígenes de la asociación se remontan a 1917: Melvin Jones, un agente de seguros de Chicago, Estados Unidos, creía que los clubes de hombres de negocios debían expandir su horizonte para no ocuparse sólo de cuestiones profesionales sino también de mejorar la comunidad y el mundo en su conjunto. Su grupo de trabajo, el Círculo de Negocios de Chicago, estuvo de acuerdo. Después de ponerse en contacto con grupos similares en todo el país, se llevó a cabo una reunión de organización. El nuevo grupo tomó el nombre de uno de los grupos invitados, y así se conformó la "Asociación de Clubes de Leones". Ese mismo año se llevó a cabo una convención nacional en la que se adoptó uno de los principios básicos de la asociación: "Ningún club tendrá por objeto la mejoría económica de sus socios". Pronto se formaron otros clubes de Leones en Estados Unidos y la asociación se expandió al resto del mundo.

Relación entre un Club LEO y el Club de Leones patrocinador
Todos los clubes Leo son patrocinados por algún club de Leones. Ningún club Leo puede existir sin la aprobación de un club de Leones que lo patrocine. Al patrocinar un club Leo, un club de Leones asume la responsabilidad de orientar al grupo de jóvenes que lo conformará. Generalmente, esto lo realiza a través de un consejero Leo.

Por lo general, el consejero del club Leo es un socio que el club padrino, en consulta con los socios del club Leo, asigna para aconsejar al club Leo; asiste a las reuniones del club Leo y actúa como enlace entre éste y el club de Leones patrocinador.Uno de los objetivos del consejero es contribuir a que los socios del club Leo desarrollen su capacidad de liderazgo. En ese sentido, puede ayudar a reconocer oportunidades de servicio a la comunidad y orientar a los socios del club Leo a llevar adelante sus proyectos. El consejero colabora de cerca con el presidente del club Leo y es fuente de apoyo y orientación para los dirigentes del club Leo cuando es necesario.

Socios activos o foráneos
Los socios de un club Leo pueden ser "activos" o "foráneos", y tienen diferentes derechos y obligaciones según de qué tipo sean:
Los socios activos tienen derecho a ocupar cualquier cargo en el club o fuera de él (siempre que cumplan los requisitos correspondientes). Además, pueden participar en las reuniones del club con derecho a voz y voto. Al mismo tiempo, tienen la obligación de asistir regularmente a las reuniones, pagar puntualmente las cuotas que el club pueda estipular y participar en las actividades del club.
Por otro lado, los socios foráneos son quienes por haberse trasladado de la comunidad (o por razones de salud u otras causas legítimas) no pueden asistir regularmente a las reuniones del club, pero desean mantener su afiliación. Los socios foráneos no tienen derecho a ocupar cargos en el club ni a votar en algunas reuniones fuera del club. Sin embargo, deben pagar las cuotas de afiliación al club.

Dirigentes
Los clubes Leo tienen dirigentes que contribuyen a su administración. Los dirigentes deben ser socios al día en sus obligaciones. Normalmente, ejercen sus funciones por un período de un año, desde el 1 de julio hasta el 30 de junio del año siguiente. Ningún socio puede desempeñar dos cargos al mismo tiempo. Algunos de los dirigentes son el presidente, el vicepresidente, el secretario y el tesorero.
El presidente es elegido por sus compañeros de club. Tiene a su cargo la conducción de las reuniones del club, que son al menos dos veces por mes. Además, debe instruir a los otros dirigentes sobre sus funciones e incluir a todos los socios en la toma de decisiones.
El vicepresidente ayuda al presidente durante todo el año y asume sus funciones si éste no puede completar su gestión.
El secretario lleva los registros del club y las actas de las reuniones, además de listas de los dirigentes, registros de asistencias y listas de socios. Además, se encarga de presentar informes a dirigentes de afuera del club y a la oficina internacional de los clubes de Leones.

El tesorero es responsable de cobrar las cuotas mensuales de los miembros del club, y aportar las cuotas a nivel distrital. Se encarga de los informes del estado financiero.

Los Comités de CACHORRITOS

El Comité de Cachorritos es un programa del Club Leo, conformado por niños entre 6 y 12 años, que desarrollan distintos tipos de actividades con el fin de formarse integralmente y poder desempeñarse en la sociedad como buenos ciudadanos.
La sigla CACHORRITOS, corresponde al siguiente significado: Cordialidad- Amistad – Chispa– Oportunidad– Responsabilidad- Rendimiento- Ideales– Trabajo- Orden- Solidaridad. Estos son los valores que desempeñan los niños a lo largo de su participación en este grupo.

La Historia de los Comités de CACHORRITOS

Los comités de Cachorritos son un programa argentino, que comenzó a funcionar en el año  1995, aprobado por una decisión unánime del Consejo Distrito Múltiple Leo "O" de aquel año.

Los Comités tienen ciertos objetivos especiales a cumplir:
a)	Ampliar el campo de acción de los Clubes Leo; cooperando con los Clubes de Leones, a atender más profundamente las necesidades de la niñez en sus respectivas comunidades
b)	Formar al niño física, mental, social y espiritualmente ayudando en la formación de su personalidad
c)	Desarrollar actividades de sano juicio individual, sentido de  responsabilidad moral y social, para que llegue a ser un miembro útil a la sociedad
d)	Proteger al niño contra las prácticas que puedan fomentar la discriminación racial, religiosa o de cualquier índole.
e)	Educarlo en un espíritu de comprensión, tolerancia, amistad entre los pueblos, paz y fraternidad universal, y plena conciencia de que se debe consagrar sus energías y aptitudes al servicio del semejante.

Funcionarios de un Comité de CACHORRITOS
Los comités de Cachorritos tienen dirigentes que contribuyen al buen funcionamiento del mismo. Algunos funcionarios son el presidente, el vicepresidente, el secretario, el Leo Coordinador, y el León Consejero
El Presidente es elegido por el resto de los niños, cuya función es dirigir las reuniones del Comité. También debe ser un ejemplo para el resto de los chicos que participan, entre otras funciones.
El vicepresidente ayuda al Presidente durante todo el año y asume sus funciones en caso de que éste no esté.
El secretario lleva los registros y actas del club, las asistencias a reuniones o actividades de servicio, y además la lista de socios.
El Leo Coordinador y el León Consejero son los encargados de supervisar a los niños

Programa CACHORROS
A diferencia de los Cachorritos, los Cachorros son un programa internacional de los Clubes de Leones, que se divide en tres niveles, y concurren niños de 3 a 12 años y son solamente familiares de Leones. Aun así, tienen el mismo fin que un comité de cachorritos: ayudar a la comunidad y crecer integralmente.

El trabajo fuera de los Clubes LEO
Además de la organización en clubes, el programa de clubes Leo prevé algunas estructuras que comprenden varios clubes Leo: los distritos Leo y los distritos múltiples Leo.
Los distritos Leo reúnen seis o más clubes Leo. Los distritos múltiples Leo comprenden varios distritos Leo, y reúnen diez o más clubes Leo y a por lo menos 100 socios.
El trabajo en distritos y distritos múltiples alienta a los socios de la misma región a intercambiar ideas, expandir el programa de clubes Leo, fortalecer el servicio a la comunidad y dar oportunidades para desarrollar el liderazgo.
Al igual que los clubes, los distritos y distritos múltiples Leo tienen dirigentes. Entre sus funciones están preparar seminarios sobre liderazgo y promover actividades de servicio o recaudación de fondos con la participación de varios clubes.
La autoridad máxima de un distrito Leo es el presidente de distrito; la autoridad máxima de un distrito múltiple Leo, el presidente de distrito múltiple. Junto a ellos suelen trabajar otros dirigentes, entre ellos, un vicepresidente, un secretario y un tesorero.

Estatutos y reglamentos
Los estatutos y los reglamentos son normas que rigen el funcionamiento de los clubes Leo. Por ejemplo, establecen algunos límites sobre la edad que pueden tener los socios y estipulan cómo se deben elegir algunos funcionarios.
Las normas de los estatutos son establecidas por la Asociación Internacional de Clubes de Leones. Hay un estatuto para clubes Leo, uno para distritos Leo y uno para distritos múltiples Leo. En todo el mundo se usan los mismos estatutos.
Los reglamentos, a diferencia de los estatutos, son establecidos de manera local. Por ejemplo, el reglamento de un club Leo es establecido a nivel del club, el reglamento de un distrito, a nivel del distrito; etc.
Las normas de los reglamentos tienen menos jerarquía que las de los estatutos: están subordinadas a ellas. Esto significa que el reglamento no puede autorizar algo que está prohibido por el estatuto.

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial de la Asociación Internacional de Clubes de Leones .
 Información sobre clubes Leo en la página oficial de la Asociación Internacional de Clubes de Leones .
 Manual sobre clubes Leo .
 Manual sobre clubes Leo Alfa
 Manual sobre clubes Leo Omega
 Club LEO Santa Rosa

Organizaciones no gubernamentales

Club Leo


El Senado Consultivo de 1814 fue una asamblea unicameral chilena, creada el 17 de marzo de ese año, mediante el Reglamento para el Gobierno Provisorio de 1814. Corresponde al segundo senado de la historia institucional de Chile.

Estaba compuesta por 7 integrantes, todos del bando patriota, elegidos por la figura del Director Supremo, a partir de una propuesta realizada por la Junta de Corporaciones. Sus miembros tenían la calidad de Senadores y la duración en sus cargos era de dos años. El Senado Consultivo de 1814 contaba un Presidente y un Secretario, que debían ser renovados cada cuatro meses.

El tratamiento que recibían los Senadores era de "Señoría" y antes de iniciar labores como tales, debían realizar el juramento de fidelidad y sigilo, en manos del Director Supremo.

Facultades y atribuciones

 Habrá un Senado compuesto de siete individuos que se elegirán por el Excmo. señor Director de la propuesta en terna que le hará la Junta de Corporaciones.

 Al efecto, ésta elegirá veintiún individuos de las calidades necesarias para aquella magistratura, y los pasará en lista al Supremo Gobierno para el nombramiento de los siete Senadores.

 La duración de estos será la de dos años: al cabo de ellos se elegirán cuatro en los mismos términos que ahora se haga la de todos, y al año siguiente los tres restantes; debiendo salir primero los más antiguos

 De este cuerpo será elegido uno Presidente y otro Secretario, variándose cada cuatro meses por nuevas elecciones.

 Su asiento en funciones públicas será inmediato al Excmo. señor Director, y concurrirán sólo el Presidente y Secretario.

 Su servicio será sin más sueldo que la gratitud de la Patria.

 La policía interior de la sala de este cuerpo en su despacho será la misma que tuvo el antiguo Senado, y juntos tres de sus vocales por ausencia o cualesquier impedimento de los demás, podrán hacer sus acuerdos.

 Su tratamiento en cuerpo será de Señoría y en particular ninguno; y antes de entrar en posesión de sus empleos, deberán hacer el juramento de fidelidad, sigilo, etc., en manos del Excmo. Supremo Director.

Capítulo DEL SENADO CONSULTIVO, Reglamento para el Gobierno Provisorio de 1814

Senadores

A partir de la propuesta de la Junta de Corporaciones, el Director Supremo Coronel Francisco de la Lastra nombró a los siguientes senadores como miembros del Senado Consultivo de 1814:

 José Antonio de Errázuriz Madariaga
 José Ignacio Cienfuegos
 Camilo Henriquez
 José Miguel Infante
 Manuel Salas
 Gabriel Tocornal
 Francisco Ramón Vicuña

Véase también
 Primer Congreso Nacional de Chile
 Proceso de formación de las leyes en Chile
 Biblioteca del Congreso Nacional de Chile

Referencias

 Senado de Chile
 Reglamento para el Gobierno Provisorio de 1814, en Biblioteca del Congreso Nacional de Chile
 Sesiones de los Cuerpos Legislativos de la República de Chile (1810-1845)

Enlaces externos

 Congreso Nacional de Chile
 Senado de la República de Chile
 Cámara de Diputados de Chile
 Biblioteca del Congreso Nacional de Chile
  Chilexplora.com
  Chilexplora.com

Congresos y Parlamentos históricos
Independencia de Chile

Senado Consultivo (Chile)


În spatele frontului. Marele Război așa cum l-am văzut eu: decembrie 1916 – iunie 1918. Însemnările unui soldat german în România ocupată reprezintă jurnalul de război a lui Bogislav Tilka, publicat sub pseudonimul Gerhard Velburg pentru prima oară în 1930 la Minden cu titlul în , de către Editura Wilhelm Köhler. Cartea este focalizată pe experiența pe care a avut-o acesta în Regatul României în intervalul 1916-1918, în perioada ocupației acestuia de către trupele germane.

Textul nu se concentrează pe relatarea evenimentelor militare și politice ale războiului, ci descrie ocupația militară din perspectiva deliberat subiectivă a lui Tilka de soldat ocupant, care aparține eșalonului din spatele frontului. Depășind cadrul îngust al unor simple consemnări de jurnal, textul apeleză la diverse modalități epice și la o serie de reflecții personale ale autorului, care țin de analiza  sociologică și de prospecțiuni din arealul psihologiei.

Lucrarea lui Tilka reprezintă împreună cu jurnalul episcopului catolic Netzhammer principala sursă care reflectă ocupația germană a teritoriului României, din punctele de vedere ale ocupanților. Pe moment (în anul 2019), deși referitor la nuanțarea întunecatului tablou al ocupației germane reflectat în memorialistica românească această carte aduce o perspectivă nouă pentru istorici români, textul lui Tilka a fost valorificat cu predilecție de către cercetători germani.

Rezumat
Cartea reprezintă un jurnal de război, centrându-se pe experiența pe care a avut-o autorul în Regatul României în anii 1916-1918, în perioada ocupării teritoriului acestuia de către armata germană. Astfel, mobilizat fiind ca rezervist, autorul ajunge în România după un stagiu în administrația militară germană, alături de alți  rezerviști, titrați și ei. Această subunitate din care face parte este numită cu umor de către autor, "o  căprărie  academică".

Structură
Din paginile ediției originale a cărții, numai primele 15 și ultimele 23 de pagini ale jurnalului propriu-zis nu se referă la România.

Scriere și publicare
Bogislav Tilka, jurist de profesie și doctor în drept al universității din Jena, a ajuns ca soldat de ocazie în misiune pe frontul de est. Pe baza notițelor sale consemnate într-un jurnal autentic, acesta a scris ulterior cartea, a cărei bogăție în detalii nu putea proveni decât din observația directă, la fața locului.

Mobilizat în administrația de război a Germaniei în calitate de rezervist, autorul și-a consemnat astfel impresiile cu începere din iulie 1914, inițial sporadic. După sosirea în România în luna decembrie 1916, acesta a devenit consecvent în a-și nota aceste impresii. După ce a ajuns însă pe Frontul de Vest, toate jurnalele militarilor au fost trimise acasă ca urmare a unui ordin militar strict, moment în care însemnările lui Tilka se termină. În anul 1930, odată cu apariția volumului, scriitorul se pare că nu a considerat necesar să completeze însemnările sale, întrerupte în 1918.

Ca pseudonim a fost ales numele de Gerhard Velburg. Conform opiniei istoricului Daniel Cain, această alegere a fost poate motivată de faptul că editorul s-a gândit că numele real avea o rezonanță slavă și nu era suficient de germanic. De altfel Tilka era născut în zona Prusiei Orientale, la granița cu Polonia de astăzi. Următoarele sale lucrări, autorul le-a publicat însă sub numele său real.

Cartea a fost publicată în anul 1930 la Minden de către tipografia și editura Wilhelm Köhler, cu tilul în .
 Născut la 12 august 1887, Boguslav Tilka a absolvit învățământul secundar la Cottbus, după care a studiat la universitățile din Tübingen, München, Berlin și Jena. În perioada anilor 1930 a locuit la Dresda și Leipzig, fiind jurist meditator pentru studenții și doctoranzii la drept.

Printre cărțile sale se regăsesc manuale auxiliare pentru studenții și doctoranzii de la drept, precum și studii referitoare la dreptul proprietății. De asemenea, a scris și o monografie care tratează din punct de vedere al dreptului ocupația germană a României din timpul Primului Război Mondial. Aceasta în anul 2018 era nepublicată încă și se afla în manuscris, într-o bibliotecă.

Autorul a supraviețuit celui de-Al Doilea Război Mondial.

Titlul ediței în limba română este dat de editură.

Receptarea operei

Memorialistica germană a luptelor de pe frontul românesc și a ocupației României este destul de săracă, în afara titlurilor care au ca subiect campania militară respectivă, jurnalele despre ocupația propriu-zisă fiind extrem de puține. Doar amintirile lui Raymund Netzhammer (care era în acele vremuri episcopul catolic  al Bucureștilor), despre reflectarea perioadei ocupației în cadrul lumii aflate la vârful societății, precum și cele câteva pagini memorialistice ale scriitorului interbelic Kurt Tucholsky (cu puține referiri concrete la război și la ocupație), se adaugă cărții lui Bogislav Tilka. Scrierile lui Tucholsky au totuși meritul de a fi singurele care alături de cele ale lui Tilka, ilustrează perspectiva militarului simplu (Tucholsky, în calitate de subofițer berlinez, la vârsta de de 28 de ani, în aprilie 1918, a fost transferat în România, unde a condus ca și comisar militar de poliție, o secție de poliție din sud-vestul României).

În ce privește istoriografia recentă a Primului Război Mondial, textul lui Tilka a fost valorificat cu predilecție de către cercetători germani, celor români fiindu-le la nivelul anului 2018, încă cvasinecunoscută. Textul, după opinia din anul 2018 a istoricului român Ionuț Biliuță, "este un document memorialistic util atât istoricilor interesați de istoria socială și cea a mentalităților populației autohtone în perioada Primului Război Mondial, cât și literaților care vor descoperi o voce cu un simț literar aparte, ce conservă secvențe originale și necunoscute despre români și România în timpul conflagrației mondiale." Din punctul de vedere al Eugeniei Bârlea, pentru istorici români cartea aduce o perspectivă nouă, în ce privește nuanțarea întunecatului tabloul reflectat în memorialistica românească, al ocupației germane.

Analiză literară
Opera lui Tilka depășește cadrul îngust al unor simple consemnări de jurnal, apelând la diverse modalități epice și la o serie de reflecții  personale, care țin  de  analiza  sociologică  și de prospecțiuni din arealul psihologiei. Fiind un foarte bun psiholog, autorul s-a remarcat în text prin ușurința cu care a sesizat micile detalii care fac marile diferențe, iar datorită talentului său de portretist, a descoperit foarte multe nuanțe.

Cartea nu se concentrează pe relatarea evenimentelor militare și politice ale războiului, ci descrie ocupația militară din perspectiva lui Tilka, de soldat ocupant care aparținea eșalonului din spatele frontului. Această ocupație autorul a descris-o dintr-o perspectiva deliberat subiectivă, ceea ce este foarte neobișnuit. În personalitatea autorului se regăsește în același timp un războinic, un intelectual și "un om pur și simplu". Astfel, rolurile asumate de scriitor sunt multiple, de profesionist al științelor juridice, de funcționar al statului german, de militar rezervist în forța de ocupație germană care este trimis în misiune pentru a păzi un bac și pentru a deservi un birou de evidență a populației, precum și de memorialist de ocazie și de observator atent.

Realitatea descrisă de scriitor este a oamenilor de toate condițiile sociale, durele realități ale războiului fiind împinse într-un plan secundar. Pe acești oameni, Tilka i-a privit cu interes și cu multă înțelegere. Abordând descrierea locurilor și a oamenilor care se află în România ocupată, lucrarea se dovedește a fi o remarcabilă colecția de tipologii umane, în tușe esențializate. Fin psiholog, talentat portretist și curios în ceea ce privește observarea, Tilka a dat naștere astfel unei cărți care se distinge în peisajul literaturii de de acest gen prin bogăția detaliilor și profunzimea observațiilor. Perspectiva prin care scriitorul a abordat textul este pluralistă, Bogislav Tilka vorbind atât în calitate de combatant cât și în calitate de ocupant, prieten sau conviv. Sărbători creștine sau rituri păgâne de ploaie, o înmormântare a unui soldat austriac la care este și preotul ortodox al locului, chemat, sau povești despre relațiile de amor dintre femeile locului, unele deja măritate și militarii germani, sunt descrise atent. Povestirea este de asemenea o altă modalitate folosită de Tilka, pentru a surprinde specificul întretăierii dintre lumi. Un autentic turn Babel, locul de trecere al Dunării cu bacul este un loc unde poveștile nu se opresc, acestea fiind reținute și redate.

Textul relevă un autor atent, care a făcut efortul de a fi obiectiv și uneori chiar generos față populația țării care fusese învinsă, precum și față de contrastele întâlnite la tot pasul. Imaginea imortalizată este aceea a unei lumi rurale, patriarhale și cu accente bucolice de pastel, de către un autor care a manifestat adesea îngăduință față de societatea românească și chiar simpatie și admirație, mai ales față de populația rurală. Această atitudine pare să depindă mai degrabă de spiritul său de dreptate și de înțelegerea plină de simpatie pentru condițiile de viață ale țăranilor, decât de influențele propagandei germane, care făcea în acele vremuri efortul de a-i întoarce pe țărani împotriva proprietarilor de pământ. Lumea Câmpiei Bărăganului este descoperită cu o oarecare uimire, atât din perspectiva unui militar aflat într-o țară "inamică", precum și din cea a unui intelectual care este capabil de a filtra din punct de vedere cultural ceea ce întâlnește și percepe, cât și din cea a unui locuitor temporar al unui anume loc, obligat fiind să-l împartă cu oamenii acestuia, de ale căror obiceiuri este necesar să se apropie prin înțelegerea acestora.

Alături de spațiul rural, autorul se apleacă astfel și asupra spațiului urban, abordând prin acesta descrierea unei lumi fracturate de lipsa deciziei politice, de afacerism de război, de antisemitism aflat în stadiu latent, de religiozitate populară cu tentă păgână, precum și de incompetență evidentă și de indiferență asumată la nivelul administrației și armatei române. Din text transpar atât pluralitatea vocilor maselor preponderent rurale, cu ideile, nemulțumirile sau opiniile acestora față de război, cât și visele utopice ale elitelor dâmbovițene. Lumea Bucureștiului descrisă de autor este o lume încremenită într-un peisaj de viață cotidiană de dinainte de război, o societatea amnezică ce fie nu pare să conștientizeze, fie nu pare să știe încă de tragedia care deja a măcinat o mulțime de vieți pe fonturile Marii Conflagrații. În această lume, soldații germani se lasă în pofida avertismentelor ofițerilor, în mod sardanapalic, pradă distracțiilor. Toate cele văzute și trăite în capitala României îl vor face apoi pe autor să regrete în mod constant viața acesteia, de-a lungul timpului petrecut în satele din Câmpia Română.

Din punct de vedere al nivelului de detaliu, descrierea capitalei României pe care a făcut-o autorul este printre cele  mai amănunțite surprinse în jurnale în timpul ocupației. Nu este descrisă doar zona centrală, ci sunt descrise și mahalalele. Jurnalul lui Tilka se transformă în mod neașteptat astfel, înglobând elementele unui roman citadin.

Autorul, venit dintr-o societate care trecuse deja prin experiența a doi ani de război, prin experiența raționalizării stricte a alimentelor și prin cea a forței de muncă, a consemnat cu plăcerea unui gurmand varietăți de mâncăruri simandicos gătite, o însemnată porțiune a cărții fiind dedicată hranei.  Specificul culinar este conturat astfel prin descrierea făcută cu savoare, a preparatelor culinare de care a avut parte.

Privirea pe care o oferă din interior Tilka nu este lipsită de critici asupra armatei de ocupație. Dintre rânduri, reiese comportamentul civilului încorsetat în hainele militare, precum și o atitudine de desconsiderare față de absurdul regulilor cazone. Această atitudine de desconsiderare este și mai evidentă față de anumite persoane cu un grade militare superioare, în momentul în care autorul a trebuit să se conformeze ordinelor de multe ori deplasate ale acestora.

Tonul cu care autorul s-a despărțit de români în iunie 1918 este unul optimist, dar este de menționat că Tilka nu a avut parte de scenele de huiduieli ce au însoțit pe alocuri plecarea armatei germane, în noiembrie 1918. De asemenea, după opinia Eugeniei Bârlea, datorită faptului că jurnalul a fost publicat la peste 10 ani de la sfârșitul conflagrației, asupra textului acestuia probabil s-a intervenit pentru a fi înlăturate realități crude. Aceasta s-ar fi făcut spre a face loc unei imagini îmblânzite a războiului, din care autorul a reușir să scape cu viață.

Valoare istorică
Periplul românesc al lui Bogislav Tilka s-a derulat într-un teritoriu controlat de către inamic prin Administrația Militară a României (în , administrație care o înlocuise rapid pe cea centrală autohtonă, dezorganizată prin plecarea principalelor instituții și a familiei regale la Iași. Competența administrației militare germane se întindea pe teritoriul ocupat din Muntenia, incluzând zona de operații și etape a Armatei a IX-a (județele Buzău, Râmnicu Sărat, Brăila și partea ocupată din Putna). Cu un regim special, Dobrogea a fost administrată inițial de bulgari, pentru a avea ulterior un regim de condominium germano-bulgar.

Sarcina acestei administrații militare a fost de la bun început, radicală în comparație ce ce se petrecuse în teritoriile ocupate din Belgia și Polonia, obiectivul fiind acela de a exploata tertoriul ocupat astfel încât "să scoată din țară ceea ce poate fi scos". Teritoriul românesc trebuia astfel să susțină nu numai armata de ocupație și trupele de pe front, ci și teritoriul de origine al Puterilor Centrale. Ca atare, regimul de ocupație prevăzut trebuia să fie mult mai riguros și mai eficace.

Documentarea realității

În România autorul nu a participat propriu-zis la operațiunile militare, misiunea sa desfășurându-se în lumea satului românesc, în spatele liniei frontului. Subunitatea sa, Batalionul de infanterie XI/35 Gotha din trupele de Landsturm, a fost trimis în județul Ialomița, pentru a ocupa un teritoriu de aproximativ 80 de km pe malul stâng al brațului Borcea, între Oltina (situată spre sud în apropiere de Călărași) și Giurgeni (situat spre nord în apropiere de vărsarea Ialomiței). Teritoriul ocupat de batalion cuprindea aproximativ 50 de sate, cu o populație de 500 până la 2500 de locuitori fiecare, iar sediul administrației teritoriale a fost stabilit la Fetești. Având pregătire academică, Tilka a fost pregătit să fructifice șansa care i s-a oferit pentru observațiile sale, de a petrece o perioadă de acalmie în timpul unui război total. Acestei șanse i s-a adăugat avantajul de a face parte dintr-o grupă cu mulți intelectuali, unii dintre ei doctori în litere sau teologie.

Autorul a ajuns în România în decembrie 1916 și după ce a luat contact cu Bucureștiul la 3 săptămâni de la ocuparea acestuia, având prilej de a-l descrie drept o vastă bacanală, Tilka a fost trimis în zona Feteștiului. Aici a ocupat mai multe posturi în administrația militară a locurilor. În februarie 1917, era deja era angrenat în inventarierea sistematică a producătorilor agricoli locali și în punerea în practică a politicii militare germane de rechiziții. A plecat în noiembrie 1917 pentru a servi la serviciul de evidență a populației din București. De aici a fost trimis în iunie 1918 pe Frontul de Vest.

Trimis ca rezervist la birourile de evidență a populației din Fetești și ulterior din București, Tilka nu a interacționat foarte mult cu societatea românească în condiții violente, de conflict armat. A ajuns astfel să cunoască această societate în detaliu. Ipostaza în care s-a aflat i-a creat o anume ambianță și a determinat o stare de  liniște, din care a putut să observe în mod detașat și fără presiunea luptei oamenii satelor și pe cei treceau Dunărea, obiceiurile, comportamentul lor, situația materială și starea morală în care se aflau aceștia. A avut de asemenea dorința de a învăța să comunice cât mai bine cu cei în mijlocul cărora a fost trimis, ceea ce la urma urmei era în interesul germanilor. El a încercat astfel să învețe limba română, servind ca interpret între populația locală și colegii săi de trupă. Fiind de asemenea mai puțin încărcat cu obligații de serviciu, a avut mai mult timp liber pentru observație.

Contextul în care s-au derulat experiențele lui Tilka a fost unul favorabil, deoarece exceptând câteva execuții și unele mici ciocniri, administrația germană în teritoriile ocupate ale României a fost, în general, lipsită de probleme grave. Existența unei dinastii germane conducătoare și a unor investiții anterioare germane pe teritoriul românesc au avut un impact favorabil în ceea ce privește relația dintre ocupant și ocupat. La acestea s-a adăugat faptul că germanii erau considerați reprezentanți ai unei culturi superioare. Astfel, mai devreme sau mai târziu, s-a ajuns la un modus vivendi.

Este de remarcat însă și faptul că deși și-a demonstrat toleranța în diverse prilejuri și în raport cu diferite tipologii umane, autorul pare să aibă totuși unele prejudecăți antisemite.

Perspectivă
Jurnalul a conturat o perspectivă valoroasă în ceea ce privește realitatea cotidiană a ocupației, în mediul rural. În această realitate, pe de o parte trupele ocupante au dezvoltat o relație personală cu sătenii "lor", în mod treptat, iar pe de altă parte, sătenii au ajuns să solicite ajutorul comandaturii "lor" locale, atunci când au avut probleme cu alți soldați sau cu instanțe administrative de ordin superior. Ca urmare a acestei relații dezvoltate la nivelurile inferioare ale ierarhiei militare, rigoarea executării ordinelor de rechiziție a hranei și a instrumentarului a avut de suferit. Astfel, realizând că au de profitat ca urmare a unui melanj în care au amestecat propria milă cu corupția, militarii și-au împărțit profitul cu sătenii, ca urmare a dosirii cu bună știință a rezervelor de hrană. Mai mult, unii dintre soldați au devenit pe ascuns ei înșiși crescători de animale, folosindu-se de animalele date de către săteni în dar.

Tiparul respectiv se regăsește într-o oarecare măsură în România anilor '80, când venea recensământul la sate. Atunci localnicii ascundeau animalele proaspăt fătate și se descurcau pitind câte ceva. În Marele Război împrietenindu-se cu soldații nemți, care reprezentau o autoritate, țăranii reușau să-și păstreze astfel alimente.

Localnicii au fost descriși făcând gesturi de amabilitate și străduindu-se să fie ospitalieri. Mai toate gazdele descrise de Tilka și-au primit oaspeții ocupanți cu "pâine și sare", fiind săritoare și inimoase. Aproape în fiecare loc de încartiruire despre care autorul a relatat, acesta a relevat existența unor "filiae hospitales", doritoare de a face viața mai ușoară militarilor germani (tinerele doreau să se mărite și să plece). După părerea istoricului Daniel Cain, termentul de colaboraționism aplicat aproape întregii populații care a rămas să trăiască sub ocupație nu se justifică. Populația pur și simplu s-a adaptat situației date, iar Tilka a descris de fapt un modus vivendi care a funcționat. Acest tip de comportament de genul "fă-te frate cu dracul până treci puntea", adresat reprezentanții unei națiuni percepute ca superioare, nu ar fi funcționat însă în cazul unor trupe cum erau cele bulgare.

Există în mod evident și o doză de oportunism și după părerea aceluiași istoric, transpar printre rânduri anumite tipare comportamentale pe care le regăsim și în societatea românească de după Revoluția Română din 1989.

De asemenea, cartea pune în discuție un aspect remarcat de Tilka ce vine în contradicție cu istoriografia românească: anume deplina indiferență a păturilor rurale țărănești sau de mijloc românești față de idealul național al recâștigării provinciilor locuite de români din afara granițelor. Tipul respectiv de pasivitate este identificat de autor și la nivelul a 80% dintre cadrele armatei române, rămase pe loc sau revenite după încheierea păcii de pe frontul din Moldova. Un serios semn de întrebare este astfel ridicat de autor asupra capacității țăranului român de a percepe realitatea politică. Suplimentar, nici verticalitatea devoțiunii religioase a țăranilor din zona Feteștilor nu este satisfăcătoare, aceștia dovedind un spirit deschis din punct de vedere ecumenic.

Asemeni altora, autorul a găsit surprinzător faptul că în România se putea trăi bine și relativ ieftin și că de aici puteau fi trimise în Germania familiilor, lunar, provizii (ceea ce s-a schimbat în anul 1918, care a fost secetos). În societatea decrisă de autor, care trecea prin experiența traumatizantă a războiului, existau însă foarte multe "oportunități" pentru cei care doreau să facă speculă. Existența unei piețe negre a valutelor străine, pe care Tilka a descris-o, s-a sprijinit aproape în mod cert pe existența pieței negre a alimentelor.

Aflat într-o poziție potrivită, Tilka a putut să observe de asemenea în teritoriu evoluția politicii economice și financiare aplicate de stafful administrației militare germane. A consemnat astfel efectul de "înmuiere" generat de fluxul generos de "daruri" pe care le făceau țăranii locali soldaților germani, asupra eficienței politicii de rechiziții. Ajuns în București în vara anului 1917, a consemnat și apariția pe scară largă a penuriei de alimente datorată atât apariței rezistenței pasive a populației, odată cu folosirea monedei de ocupație ("bani proști", în ) impusă de germani, cât și vastelor exporturi de alimente din teritoriul românesc, făcute de soldații kaiserului. Astfel, un nou modus vivendi adaptat la modul individual a luat naștere, ceea ce l-a făcut să consemneze în decembrie 1917 că pentru a-și securiza accesul la resurse alimentarea, militarii germani au devenit adepții asigurării afecțiunii din partea femeilor locale... A scris, în mod similar, despre creșterile de prețuri și despre penuria de materiale și bunuri de larg consum, precum și despre vânzările de obligațiuni de război germane, către populație.

Bogislav Tilka s-a aplecat și asupra situației și poziției evreilor în societatea românească a timpului, dar observațiile sale sunt afectate de anumite prejudecăți personale antisemite. Textul scoate în evidență un antisemitism latent, care pare de altfel să caracterizeze atât populația autohtonă a orașelor, cât și pe unii membri ai trupelor de ocupație. Evreul român este descris fie ca principalul colaborator al trupelor de ocupație, fie ca speculant de război.

Tilka a scris de asemenea și despre despre obiceiul mitei prezent în societatea românească și despre raportul acestuia cu administrația militară germană, precum și despre aspectul șocant din punctul său de vedere al analfabetismului. Acest ultim aspect remarcat de autor pune la îndoială, succesul programului de alfabetizare al lui Spiru Haret.

Prin mărturia sa Tilka distruge însă și mitul ocupantului german superior, deoarece aceia dintre militarii germani care au petrecut mai mult timp în spatele frontului, lasă în cartea sa impresia că nu s-au ocupat decât cu spolierea populației. De asemenea, scriitorul a scos în evidență raporturile nefavorabile dintre militarii germani obișnuiți și cei bulgari, precum și spaima populației române față de trupele bulgare.

Aprecieri critice
Cartea reprezintă împreună cu jurnalul episcopului catolic Netzhammer principala sursă care reflectă ocupația germană a teritoriului României din punctul de vedere al ocupanților. Conform traducătorului cărții, Ștefan Colceriu, lucrarea  se deosebește esențial de un simplu jurnal de război, prin "felurimea vocilor care-l întrupează", iar "fals, Velburg nu cântă niciodată".

În istoriografia românească, apariția cărții în 1930 a fost salutată doar de Nicolae Iorga și Emil Isac. Astfel, după ce mai întâi Iorga în anul 1935 a semnalat-o printr-o scurtă notă ironică la adresa autorului german și a armatei de ocupație, ulterior a considerat-o "o prețioasa mărturie, care ar trebui cunoscută și în cercuri mai largi" și a revenit în anul 1939 cu o amplă recenzie, pe care a încheiat-o, recomandând cu căldură această carte "de o absolută sinceritate". Spre diferență de Nicolae Iorga, Emil Isac a considerat însă cartea drept un roman de război mediocru, în care autorul și-a permis considerații ofensatoare la adresa românilor. Opinia lui Isac este însă atribuită de către Eugenia Bârlea faptului că acesta ar fi făcut probabil o lectură foarte superficială.

Referințe

Bibliografie
 Bârlea, Eugenia; Românii și idealurile lor politice din perspectiva unui soldat german din trupele de ocupație (1916-1918) ; Anuarul Institutului de Istorie "George Barițiu" din Cluj-Napoca, Vol. LVII, 2018; p. 125–140
 Biliuță, Ion; Gerhard Velburg, În spatele frontului. Marele război așa cum l-am văzut eu: decembrie 1916 – iunie 1918. Însemnările unui soldat german în România ocupată, traducere din germană, introducere și note de Ștefan Colceriu, București, Editura Humanitas, 2018, 356 p., Recenzie; Archiva Moldaviae, X/2018; pp. 477-480
  Hamlin, David;  "Dummes Geld": Money, Grain, and the Occupation of Romania in WWI; Central European History, Vol. 42, Nr. 3 (Septembrie 2009); pp. 451–471
Lectură suplimentară
 Bârlea, Eugenia; Perspectiva lumii rurale asupra Primului Război Mondial; Ed. Argonaut; 2004; ISBN 978-973-7710-28-4

Vezi și
 Organizarea administrativ-teritorială a teritoriului României ocupat de Puterile Centrale

Legături externe
 Iorga, Nicolae; Cum a fost ocupația din 1916-1918. O mărturie germană; Revista istorică, an XXV, nr. 1-3/1939, Vălenii de Munte, Datina Românească; pp. 34-44
 Andreea, Toma; Bucureștiul prin ochii inamicului; Historia

Jurnale
Literatură germană despre Primul Război Mondial
Cărți din 1930
Literatură despre România în Primul Război Mondial


මූල්‍ය තීරණ මිනිසුන් සිදුකරන ආර්ථික තේරීම් වල තේරීම් බොහොමයකින් එකක් විය හැක.

නිෂ්පාදනය, බෙදාහැරීම හා භාණ්ඩ හා සේවා පරිභෝජනය පිළිබඳ අධ්‍යයනයන් ඇති ආර්ථික විද්‍යාව සමාජ විද්‍යාවේම කොටසකි.  කුටුම් සහ සම්ප්‍රදායන් පිළිබඳව ශ්‍රීසියෙන් ආර්ථික විද්‍යාව මෙම කාලයේ පැමිණි නිසා, "කුටුම්භයන් සම්බන්ධ නීති, කොන්දේසි"නිර්මාණය විය.

නූතන ආර්ථික විද්‍යාව ගැන බොහෝ දේ ගන්නා ලද්දේ 1932 දී ලයනල් රොබින්ස් විසින් ලියන ලද ලිපියක වන මෙම අර්ථ දැක්වීමෙනි, "මෙම විද්‍යාවෙන් අධ්‍යයනයන් කරන්නේ මිනිසුන්ගේ හැසිරීම්/ක්‍රියාකලාපයන්, විකල්ප භාවිත සහිත හිඟ වත්කම්, සහ අරමුණු අතර ඇති සම්බන්ධතාවයක් වශයෙන්ය"  පවතින සම්පත් වලින් සියළු මිහිකර අවශ්‍යතා සහ වුවමනා තෘප්තිමත්ව නොමැතිව පවතින සම්පත් වලින් විකල්ප භාවිතයන් සිදු කරන විට කිසිදු ආර්ථික ප්‍රශ්ණයක් ඇති නොවේ.  මෙසේ අර්ථ දැක්වූ මෙම විෂයට, දිරිගැන්වීම් සහ වලපෑම් වලින් වෙනස්වූ තීරණ අධ්‍යයනයන්ද සම්බන්ධ කර ඇත.

ආර්ථික විද්‍යා විෂය ක්ෂේත්‍රය පහත දැක්වෙන ලෙස විවිධ වර්ගයන්ට වර්ග කල හෝ බෙදා දැක්විය හැකිය.

සූක්ෂම ආර්ථික විද්‍යාව හා සාර්ව ආර්ථික විද්‍යාව
යථානුරූප ආර්ථික විද්‍යාව (මොකක්ද?) සහ අභිමතානුරූපී ආර්ථික විද්‍යාව (මොකක් සිදුවිය හැකිද?)
ප්‍රධාන ප්‍රමාණ ආර්ථික විද්‍යාව සහ වෛතුලන ආර්ථික විද්‍යාව
ආර්ථික විද්‍යාවේ ක්ෂේත්‍ර සහ පැතිරුණු පුළුල් ප්‍රභේදයන්

ආර්ථික විද්‍යාවේ තවත් ප්‍රයෝජනයක් වන්නේ, කුමන ආර්ථිකයක්ද ආර්ථික පද්ධතියක් වශයෙන් ක්‍රියාවන් සහ කවර සම්බන්ධතාවන් ආර්ථික නියෝජිතයන් හා සමාජය අතර පවතීද යන්න පැහැදිලි කරගත හැකි වීමයි.

සමාජ සම්බන්ධයන්, අපරාධ / නීති කඩකිරීම්, අධ්‍යාපනය, පවුල, සෞඛ්‍ය, නීතිය, දේශපාලනය, ආගම, සමාජ චාරිත්‍රයන් හා යුද්ධය වැනි දෑ සඳහා මිනිසුන් ගන්නා තීරණ සම්බන්ධ ක්ෂේත්‍ර වලට ආර්ථික විශ්ලේෂණ ක්‍රම එකතුවීම ක්‍රමයෙන් වැඩි වෙමින් පවතී.

Reference: http://en.wikipedia.org/wiki/Economics

Laber economics

ආර්ථික විද්‍යාව


الحركة الخطية أو حركة الاستقامة أبسط أنواع الحركة، تكون في بعد واحد. قد تكون أفقية كالحركة التي يمارسها هواة رياضة المشي، أو قد تكون رأسية كحركة إسقاط الكرة من ارتفاع ما. كما أن حركة الجسم في مستوى مائل كحركة السيارة على منحدر، مثال ثالث على الحركة الخطية.

الجسم المتحرك خطيا قد يغير اتجاهه أثناء حركته الخطية، فالسيارة مثلا قد تتجه شمالا، ثم شرقا، ولكن هذا قد ينفي أن حركتها تظل خطية.

طالع أيضا
 حركة دورانية

مراجع

ميكانيكا كلاسيكية

حركة خطية


Mahur es una localidad de la India en el distrito de Dima Hasao, estado de Assam.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 675  a 282 km de la capital estatal, Dispur, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 11 249 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Assam

Mahur


La Résolution 763 est une résolution du Conseil de sécurité des Nations unies adoptée le , dans sa 3091 séance, concernant la Géorgie et qui recommande à l'Assemblée générale des Nations unies d'admettre ce pays comme nouveau membre.

Vote
La résolution a été approuvée sans vote. L'admission est réalisée le 31 juillet.

Contexte historique
En avril 1991, la Géorgie proclame son indépendance, la suite logique est une demande d'admission aux Nations unies.

À la suite de cette résolution ce pays est admis à l'ONU le 31 juillet 1992.

Texte
 Résolution 763 Sur fr.wikisource.org
 Résolution 763 Sur en.wikisource.org

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Organisation des Nations unies.
 Conseil de sécurité des Nations unies.
 Résolution du Conseil de sécurité des Nations unies.
 Résolutions de l'Assemblée générale des Nations unies.
 Liste des résolutions du Conseil de sécurité des Nations unies.
 Liste des résolutions du Conseil de sécurité des Nations unies par pays.

Liens externes

 Charte des Nations unies sur le site des Nations unies.

763
1992 en droit
1992 en Géorgie
Juillet 1992

Résolution 763 du Conseil de sécurité des Nations unies


Statutul de la Roma al Curții Penale Internaționale (denumit adesea Statutul Curții Penale Internaționale sau Statutul de la Roma) este tratatul care a instituit Curtea Penală Internațională (CPI). A fost adoptat la o conferință diplomatică de la Roma din 17 iulie 1998 și a intrat în vigoare la 1 iulie 2002. În martie 2019, 124 state sunt părți la statut. Printre altele, statutul stabilește funcțiile, jurisdicția și structura instanței.

Statutul de la Roma a stabilit trei crime internaționale de bază: genocidul, crimele împotriva umanității, crimele de război. Aceste infracțiuni "nu sunt supuse niciunui statut de limitări" . În conformitate cu Statutul de la Roma, CPI poate investiga și urmări numai cele patru crime internaționale de bază, în situații în care statele sunt "incapabile" sau "nu doresc" să facă acest lucru; competența instanței este complementară jurisdicțiilor instanțelor naționale. Instanța are jurisdicție asupra infracțiunilor numai dacă acestea sunt comise pe teritoriul unui stat parte sau dacă sunt comise de un cetățean al unui stat parte; o excepție de la această regulă este că ICC poate avea și jurisdicție asupra infracțiunilor dacă jurisdicția sa este autorizată de Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite.

Referințe

Legături externe

 Text of the statute
 Rome Statute of the International Criminal Court — United Nations website
 Official website of the Rome Conference — speeches, press releases, photos and other materials from the conference that adopted the Statute
 International Criminal Court website

 Text of the Rome Statute as amended in 2010 and 2015 — Human Rights & International Criminal Law Online Forum
 Parliamentary network mobilized in support of the universality of the Rome Statute
 Draft Statute of an International Criminal Court, 1994

Curtea Penală Internațională
Drepturile omului
Genocid
Crime împotriva umanității
Crime de război
Infracțiunea de agresiune
1998 în Italia
Tratate ale României


Denis Coutagne est un peintre, écrivain, historien de l'art et conservateur en chef du patrimoine français, né le  à Ugine (Savoie).

Il est cofondateur et président de la Société Paul Cezanne. Il est également arrière-petit-fils de Georges Coutagne, biologiste, ingénieur et agronome français, et il est marié à Marie-Jeanne Coutagne, théologienne française, depuis 1974.

Biographie

Après des études de philosophie et son admission au sein du corps des conservateurs du Patrimoine, Denis Coutagne est nommé au poste de direction des Musées de Besançon, puis directeur du Musée Granet à Aix-en-Provence de 1980 à 2008.

Au cours de sa carrière, il organise de très nombreuses expositions, dont plusieurs consacrées à François Marius Granet ou à Paul Cezanne, dont « Sainte-Victoire 1990 » (organisée à la suite de l'incendie qui a ravagé la Sainte-Victoire, en ), « Cezanne en Provence », en 2006, organisée à la National Gallery of Art (Washington), ainsi que l'exposition « Cezanne et Paris » au musée du Luxembourg, en 2011. En tant qu'historien de l'art, il est l'auteur de nombreux articles et catalogues d'expositions, ainsi que de nombreux essais.

Depuis 1970, il produit une importante œuvre picturale sous le pseudonyme de Sigonce (du nom d'un village provençal), influencé notamment par l'œuvre de Hervé Loilier, et de Pierre Jérôme. Depuis 1986, il publie des romans sous le pseudonyme de Denys Coutagne, fortement influencé par Julien Green, dont il fut l'un des proches amis.

Distinctions

 Commandeur de l'ordre des Arts et Lettres (2007)
 Membre honoraire de l'Académie des Sciences, Agriculture, Arts et Belles Lettres d'Aix-en-Provence.

Bibliographie non-exhaustive

 La Mosaïque de Demeter (roman), Critérion (1986) .
 Paul Cezanne (essai), Critérion (1986) .
 Cezanne en Provence (essai), Assouline (2006) .
 Ce que Cezanne donne à penser (Actes de colloque), Gallimard (2008) .
 Cezanne en Vérité (essai), Actes Sud (2006) .
 Cezanne et Paris (essai), Gallimard (2011) .
 Cezanne, abstraction faite (essai), Le Cerf (2011) .
 Courbet-Cezanne, la vérité en peinture (essai), Fage (2013) .
 Kim En Joong selon les Écritures, Desclée de Brouwer (2015) .
 L'Offrande Musicale (roman), Embrasure (2016) .
 Exultet (roman), Embrasure (2016) .
 La Cendre du Jour (roman), Embrasure (2016) .

Sources

Peintre français du XXe siècle
Naissance à Ugine
Naissance en mars 1947

Denis Coutagne


El Valle de Kaghan (en urdú: وادی کاغان) es un valle en el noreste de distrito de Mansehra de la provincia de Khyber Pakhtunkhwa de Pakistán. Atrae a muchos turistas de todo el mundo. Los habitantes se vieron afectados por el desastre que produjo el terremoto del 8 de octubre de 2005.

El valle de Kaghan lleva el nombre de la ciudad de Kaghan a pesar de que por el río Kunhar fluye a través de la longitud del valle. El valle se extiende 155 km, pasando de una elevación de 2,134 pies (650 m) a su punto más alto, el paso de Babusar, a 13.690 pies (4.170 m).

Véase también
 Geografía de Pakistán
 Geografía de Asia

Referencias

Valles de Pakistán

Valle de Kaghan


La Jara steht für:
 Fernando de la Jara (* 1948), peruanischer Künstler
 La Jara (Comarca),  Comarca in der autonomen Gemeinschaft Kastilien-La Mancha

Orte:
 La Jara (Colorado)
 La Jara (New Mexico)
 La Jara (Madrid)

La Jara


NAT64 ist ein IPv6-Übergangsmechanismus. Er dient zur Übersetzung von IPv4- in IPv6-Adressen. Sein Zweck besteht vornehmlich in der Ermöglichung einer Kommunikation zwischen nur per IPv6 erreichbaren Hosts auf der einen Seite und nur per IPv4 erreichbaren Hosts auf der anderen Seite. In Sonderfällen ist es zwar möglich, durch IPv4-Hosts eine Verbindung zu initiieren, normalerweise bleibt dies allerdings den IPv6-Hosts vorbehalten. Da es auf absehbare Zeit jedoch viel mehr IPv6-Hosts als IPv4-Hosts geben wird, ist dies nicht problematisch, denn der Hauptzweck besteht darin, IPv4-Server von IPv6-Netzen aus anzusprechen.

Funktionsweise

Adressschreibweise
NAT64 nutzt die Tatsache aus, dass die 128-bittigen IPv6-Adressen gut in der Lage sind, eine 32-bittige IPv4-Adresse zu enthalten:

 IPv4: 192.0.2.1 → c0.00.02.01 (Hexadezimale Schreibweise der IPv4-Adresse)
 IPv6: 64:ff9b:: → 64:ff9b::c000:0201 (in die letzten 32 Bits der IPv6-Adresse eingebettet)

Das Präfix 64:ff9b::/96 ist speziell für diesen Mechanismus reserviert worden. Alternativ und zur einfacheren Verwendung kann statt der rein hexadezimalen Schreibweise auch eine Mischschreibweise verwendet werden:

 192.0.2.1 → 64:ff9b::192.0.2.1

Dabei wird die dezimale IPv4-Adresse von der IPv6-Implementierung automatisch in Hexadezimal-Schreibweise umgewandelt.

Routing
Will nun der IPv6-Host 2001:db8::1 Kontakt mit dem IPv4-Server 192.0.2.1 aufnehmen, so sendet er in seinem lokalen Netzwerk Pakete an die Adresse 64:ff9b::c000:0201. Hierbei würde beispielsweise eine statische Route helfen, die alle Pakete mit dem Ziel 64:ff9b::/96 an den NAT64-Router weiterleitet. Der NAT64-Router kann nun die Pakete entgegennehmen, die IPv4-Adresse "auspacken" und den Inhalt ab inklusive OSI-Schicht 4 gekapselt in IPv4-Pakete über seinen IPv4-Anschluss weiterrouten:

 IPv6-Adresse: 64:ff9b::c000:0201 → IPv4-Adresse (hex.): c0.00.02.01 → IPv4-Adresse (dez.): 192.0.2.1

Bei der Nutzung der Präfixe ist man nicht unbedingt auf 64:ff9b::/96 beschränkt. Bei entsprechender Konfiguration kann man ein beliebiges Subnetz aus seinem zugeteilten Netz für diesen Zweck nutzen.

Stateful
NAT64 ist stateful, das heißt, der NAT64-Router merkt sich, welcher IPv6-Host und welcher IPv4-Host miteinander kommunizieren. In der NAT64-Tabelle des Routers wird darüber Buch geführt. Dies funktioniert ähnlich wie herkömmliche NAT.

Ein Beispiel: Wenn 2001:db8::dead:beef eine Verbindung mit 192.0.2.56 aufbauen möchte, so schickt er (wie gehabt) die Pakete, die an diesen Host gerichtet sind, an 64:ff9b::c000:238, also im Grunde den Router. Dieser entnimmt die IPv4-Adresse und routet die Pakete weiter, merkt sich aber dabei
 den Sender (Source host)
 den Empfänger (Destination host)
 den Sendeport (TCP/UDP; Source port)
 den Empfängerport (TCP/UDP; Destination Port)

Trifft nun auf IPv4-Seite des Routers ein Paket mit gegenteiligen Daten ein, also Sender und Empfänger jeweils vertauscht, weiß der Router sofort, an welchen IPv6-Host er das Paket weiterleiten muss.

DNS64
DNS64 ist eine Technik, die NAT64 ergänzt. Sie ist in RFC 6147 definiert und basiert auf DNS. Hierbei erzeugt ein DNS64-Server aus A-Resource Records (A-RRs, also DNS-Einträge für IPv4-Adressen) automatisch und transparent AAAA-RRs (AAAA: Feldname im DNS für IPv6-Adressen). Dies funktioniert über das erläuterte Verfahren:

 2001:db8::1 möchte Kontakt mit dem Nur-IPv4-Host host1.example.net aufnehmen. Er weiß nichts über die Protokollunterstützung dieses Hosts, da er nur dessen Namen kennt. Er fragt seinen Nameserver 2001:db8::2 nach der Adresse für host1.example.net
 Sein DNS64-Nameserver 2001:db8::2 versucht nun zunächst eine AAAA-Auflösung, findet jedoch keinen passenden Eintrag (da host1.example.net ja keine IPv6-Adresse hat). Dafür erhält er vom für host1.example.net zuständigen Nameserver einen A-Record mit der IPv4-Adresse: 192.0.2.1
 Diese Adresse wird nun in die (evtl. für dieses Netzwerk gültige) IPv6-NAT64-Form transformiert: 64:ff9b::192.0.2.1 bzw. 64:ff9b::c000:0201
 Der DNS64-Server gibt nun dem anfragenden Host 2001:db8::1 einen AAAA-RR zurück: 64:ff9b::c000:0201
 Für diesen ist das ganze transparent. Er hält die IPv6-Adresse für die valide Adresse von host1.example.net und kann nun über diese Adresse IPv6-Pakete senden, die vom NAT64-Router ebenfalls transparent konvertiert und an den Zielhost gesendet werden.

Vor- und Nachteile
NAT64 mit DNS64 ist für IPv6-Hosts ein transparentes und einfaches Verfahren zur Verbindung beider Protokollwelten. Bei der Umstellung auf NAT64 mit DNS64 müssen Hosts lediglich auf einen DNS64-Nameserver wechseln, was in den meisten Umgebungen automatisiert über DHCPv6 oder SLAAC mit RFC 8106 erfolgen kann.

Die Nachteile von NAT64 resultieren vorrangig daraus, dass es sich weiterhin um ein NAT-Verfahren handelt. Wird providerseitig ein dynamischer IPv4-Adresspool verwendet (statesome oder stateful NAT64) muss der Verbindungsaufbau vom Client aus erfolgen, d. h. Serverdienste sind auf Kundenseite nicht möglich. Das schließt auch Peer-to-Peer-Dienste mit ein. Ein dynamischer IPv4-Adresspool ist dabei aber Voraussetzung, um providerseitig IPv4-Adressen einzusparen, was für Provider den Vorteil von NAT64 gegenüber Dual-Stack darstellt.

NAT64 mit DNS64 basiert auf der Idee, bei einer DNS-Anfrage statt einer IPv4- eine IPv6-Adresse zurückzugeben. Werden aber keine Namen, sondern direkt IPv4-Adressen verwendet (zum Beispiel URIs mit numerischen IPv4-Adressen), findet erst gar keine DNS-Anfrage statt. Auch Anwendungen die veraltete, zu IPv6 inkompatible Programmierschnittstellen verwenden, können keine Verbindung aufbauen. Diese Probleme lösen ergänzende Verfahren wie 464XLAT.

Öffentliches Gateway
NAT64 in Kombination mit DNS64 ist als öffentliches Angebot geeignet, zum Beispiel für Provider. Hierbei muss nur der DNS64-Nameserver dieses Providers bei den Clients eingetragen werden, um die Verbindung mit IPv4-Hosts zu ermöglichen.

Unterstützung
Der Paketfilter pf von OpenBSD erlangte in der am 1. Mai 2012 zusammen mit OpenBSD 5.1 veröffentlichten Version Unterstützung für NAT64.  Das Paket netfilter/iptables benötigt für NAT64 noch einen Patch.
Weitere Opensource NAT64-Implementationen als Programme außerhalb des Kernels sind TAYGA für Linux (stateless) und WrapSix (stateful) sowie innerhalb des Kernels Jool (stateful)
Die Nameserversoftware BIND unterstützt DNS64.

Weblinks

Einzelnachweise

Internet Protocol
IPv6-Übergangsmechanismus

NAT64


دبلوم عالي في إدارة الفنادق ، شهادة تُعطى من جامعة أو معهد والمدة الدراسية لهذه الدراسة تتراوح بين 2- 3 سنوات بحسب الجامعة.

وصلات خارجية
 موقع جامعة إدارة الأعمال والفنادق في سويسرا Business & Hotel Management School - Switzerland.
 Swiss Universities handbook  موقع يضم الجامعات السويسرية - بالإنجليزية.
 موقع الجامعة الدولية لإدارة الفنادق والسياحة في مدينة لوسيرن، سويسرا بالعربي.
 الدراسة في سويسرا

مواضيع مشابهة
 بكالوريوس في إدارة الفنادق.
 ماجستير في إدارة الفنادق.
ماجستير إدارة الأعمال.

شهادات جامعية

دبلوم عالي في إدارة الفنادق


සිල්වර්ටික් කොම්පාසුව - SILVATIC COMPAS

භූමියේ දිශාව තබා ගෙන ගමන් කළ හැකි වටිනාම වස්තුවකි කොම්පාසුව , මෙය ඉගන ගැනීමෙන් භූමියේ ගමන් කිරීම , සිතියමක් කියවීම , කන්දක බෑවුමක ඇති කෝණයක් මැන ගැනීම , සිතියමේ සහ භූමියේ දිශාංශ ගැනීම , සිතියමේ ස්ථාන 02 (ඛණ්ඩාංක)  අතර දුර මැනීම වැනි කාර්යයන් රැසක් මෙමගින් කර ගත හැකිය . කොම්පාසු වර්ග රැසක් අැත. එනම්,

  **ප්‍රිස්මටික් කොම්පාසුව

  **ලෙන්සැටික් කොම්පාසුව

  **සිල්වර්ටික් කොම්පාසුව

එහෙත් කේෂ්ත්‍රයේ දි අප වැඩියෙන් භාවිතා කරන්නේ සිල්වර්ටික් කොම්පාසුවයි, මෙයින් ප්‍රිස්මටික් හා ලෙන්සැටික් කොම්පාසුවල ඇති කාර්යශුන්‍යතාවය නිසා එය දැනට පරිහරණය නොකරනු ලබයි. යුධ හමුදා සංග්‍රාම කටයුතු සදහාද භූගෝල විද්‍යාඥයන් , සිතියම් කියවන්නම් , මැණුම් ශිල්පින් පරිසර හා සත්ත්ව විශේෂඥයන් පරිසර කේෂ්ත්‍රයේ සියළුම දෙනා දිශාව (සැබෑ උතුර) සිතියම් කියවීමට සිල්වර්ටික් කොම්පාසුව (SILVATIC COMPAS )භාවිතා කරණු ලැබේ

කොම්පාසුවේ මූලධර්ම :

                    එල්ලිමකින් හෝ බාහිර බලපෑමකින් තොරව පැතළි තලයක ස්ථාන ගත කළ විට සෑම විටම උතුරු කටුව භූමියේ චුම්භක උතුර දිශාවට හැරේ.

සිල්වර්ටික් කොම්පාසුව ( SILVATIC COMPAS )

                  මෙය ස්වීඩනය රටේ නිෂ්පාදනයකි. මෙහිද වර්ග කීපයක් අැත.

01 : Type 15

02 : Type  15 T

03 : Type 15  TD

04 : Type 15 TDCL

05 : Type 25

තාක්ෂණික තොරතුරු :

01 : දිග 100 mm (ඩයලය සහිත කොටස

02 :  දිග 175 mm (සම්පූර්ණ )

03 : පළල 64 mm ( ඩයලය සහිත කොටස)

04 : පරිමාණය මැනීම මි:මි (mm) වලින්

        අඟල් වලින් 1:25 000/ 1:50 000

05 : බර 85 g

කොටස් හැඳින්වීම

01 : V කැපුම

02 : තල දර්පනය

03 : කේෂීය රේඛාව

04 : පාද රේඛාව

05 : උතුරු කටුව

06 : ලුමිනස් පැච්

07 : ඩයලය

08 : පරිමාණය

 08: පරිමාණය

09 : ලීඩ් කැච්

10 : රබර් ෂීට්

11 : සෙවුම

12 : ආරක්ෂිත රැහැන

සිල්වා කොමිපාසුව


'Baronne Nathaniel de Rothschild' est un cultivar de rosier obtenu en 1881 par  le rosiériste lyonnais Pernet père et mis au commerce par lui en 1884. Il rend hommage à la baronne Nathaniel de Rothschild, née Charlotte de Rothschild (1825-1899), richissime figure mondaine de l'époque.

Description

Le buisson vigoureux de cet hybride remontant, à rameaux droits et au feuillage dense et vert foncé, peut s'élever à , pour une largeur de . Il présente de grosses fleurs semi-doubles ou doubles et globulaires. Leur coloris est rose pâle avec des nuances argentées. Elles sont bien parfumées et fleurissent en solitaires sur des pédoncules fermes. La floraison est légèrement remontante.

Cette variété tolère des températures hivernales à -15 °C et se plaît aussi sous le climat méditerranéen. Elle est encore commercialisée dans quelques catalogues internationaux pour la délicatesse de son coloris et la suavité de son parfum, et présente dans de grandes roseraies publiques du monde, comme à la roseraie de L'Haÿ-les-Roses, près de Paris.

Elle est issue d'un croisement 'Baronne Adolphe de Rothschild' (Pernet, 1868) × 'Souvenir de la Reine d'Angleterre' (Cochet, 1855).

Notes et références

Bibliographie
François Joyaux, Nouvelle Encyclopédie des roses anciennes, éd. Ulmer, 2015,
Pierre Cochet, Journal des roses, mai 1887,
 August Jäger, Rosenlexikon, 1936, réimprîle 1983,
Simon & Cochet, Nomenclature de tous les noms de rosiers, 1906,

Voir aussi
'Baron Nathaniel de Rothschild' (Lévêque, 1882)

Cultivar de rosier
Hybride remontant

Baronne Nathaniel de Rothschild


Alice et la pâtisserie des merveilles (Alice's Wonderland Bakery) est une série télévisée d'animation américaine en 14 épisodes de 22 minutes, créée par Chelsea Beyl et diffusée à partir du .

En France, la série est diffusée à partir du  sur Disney Junior.

Synopsis
Alice, arrière-petite-fille de l'héroïne du dessin animé Disney, hérite de son livre de cuisine et devient responsable de la boulangerie du pays des merveilles. À l'aide de ses amis, ils préparent des pâtisseries gourmandes. Les protagonistes partagent des valeurs communes : partage, générosité, acception des différences...

Distribution

Voix originales

 Libby Rue : Alice
 CJ UY : Hattie
 Eden Espinosa : Reine de cœur
 Jack Stanton : Fergie
 Secunda Wood : Cookie
 Abigail Estrella : Rosa
 Audrey Wasilewski : Dinah
 Max Mittelman : Chat du Cheshire

Voix françaises

Alayin Dubois : Alice
 Ulysse Carlier : Chapi
 Jim d'Oultremont : Fergie
 Nancy Philippot : Rosa
 Cécile Florin : Cookie
 Fabian Finkels : Chat de Cheshire

 Version française
 Société de doublage : Dubbing Brothers
 Direction artistique : Aurélien Ringelheim
 Adaptation des dialogues : Virginie Lainé, Patrick Waleffe

Production

Fiche technique

 Titre original :
 Titre français : Alice et la pâtisserie des merveilles
 Réalisation : Chelsea Beyl, Nathan Chew
 Scénario : Chelsea Beyl, Lisa Kettle
 Musique : Matthew Margeson
 Direction artistique : Frank Montagna
 Son : Todd Araki
 Montage : Maria Estrada
 Casting : Julia Pleasants, Brian Mathias
 Production : Ciara Anderson
 Sociétés de production : Disney Television Animation
 Sociétés de distribution : Walt Disney Television
 Pays d'origine :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur - HDTV - 16/9 - Dolby Digital 5.1
 Genre : Série d'animation, Aventure, Comédie
 Nombre de saisons : 1
 Nombre d'épisodes : 18
 Durée : 22 minutes
 Dates de première diffusion :
 États-Unis :
 France :

Diffusion internationale
La série est diffusée sur Disney+ dans certains pays.

Épisodes

Saison 1 (2021 - 2022)

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2022
Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée d'aventures

Alice et la pâtisserie des merveilles


ජූසෙප්පේ ලොඩොවීකෝ ලග්රේන්ජියා යන නමින් උපත ලැබූ ජෝසැෆ් ලුවී ලග්රේන්ජ් (1736 ජනවාරි 25 – 1813 අප්‍රේල් 10) ඉතාලි ජාතික ගණිතඥයෙක් හා තාරකා විද්‍යාඥයෙක් විය. ඔහුගේ ජීවිතයෙන් බොහෝ කාලයක් ඔහු ප්‍රංශයේ ජීවත් වූ අතර සියලුම විශේෂණ ක්ෂේත්‍රවලට, සංඛ්‍යාවාදයට, සම්භාව්‍ය හා අභ්‍යාවකාශ යාන්ත්‍ර විද්‍යාවට කැපී පෙනෙන දායකත්වයක් ලබා දුන්නේය. යුලර්ගේ සහ ඩි ඇලෙම්බර්ට්ගේ නිර්දේශය මත, යුලර් වෙනුවට ,1766 දී , බර්ලින් නුවර පිහිටි විද්‍යාවන් පිළිබඳ ඇකඩමියේ ගණිතය පිළිබඳ අධ්‍යක්ෂකවරයා ලෙස ලැෆ් රේන්ජ් පදවි ප්‍රාප්තිය ලැබුවේය. විශාල වැඩ කොටසක් ඉදිරිපත් කරමින්, විද්‍යා‍වන් පිළිබඳ ප්‍රංශ ඇකඩමියේ ත්‍යාගයන් කිහිපයක් දිනා ගනිමින් ඔහු එහි වසර 20කට වඩා වැඩි කලක් වාසය කළේය. ලැග් රේන්ජ්ගේ විශ්ලේෂණ යාන්ත්‍ර විද්‍යාව පිළිබඳ විධිමත් ශාස්ත්‍රීය නිබන්ධනය (විශ්ලේෂී යාන්ත්‍ර විද්‍යාව - මිකැනික් ඇනලයිටික්, සංස්කරණ 4, වෙළුම් 2 , ප්‍රංශය (Gauthier-Villars et fils, 1888-89) බර්ලිං නුවර දී ලියූ අතර ප්‍රථමයෙන් ප්‍රකාශයට පත් කරන ලද්දේ 1788 දීය. නිවුටන්ගෙන් පසුව සම්භාව්‍ය යාන්ත්‍ර විද්‍යාවට ඉතා සම්පූර්ණ සැලකිල්ලක් මෙහි දී දක්වන ලදී. තවද 19 වැනි ශත වර්ෂයේ දී ගණිතමය භෞතික විද්‍යාවේ දියුණුව සඳහා මූලාරම්භයක් ද ඇති කරන ලදී. තූරීන් නුවර ඉතාලි ජාතික දෙමාපියන්ට දාව ජියෝසෙෆි ලොඩොවිකෝ ලැග් රෙන්ජියා උපත ලැබීය. ඔහුට පිය පාර්ශවයෙන් ප්‍රංශ ජාතික මුතුන් මිත්තෝ සිටියහ. 1787 දී ඔහු ප්‍රංශ ඇකඩමියේ සාමාජිකයෙක් බවට පත් වූ අතර ඔහු , ඔහුගේ ජීවිතයේ අවසානය තෙක් ප්‍රංශයේ ම රැඳුණි. එම නිසා විකල්පයක් ලෙස ලැග් රේන්ජ් ප්‍රංශ හා ඉතාලි ජාතික විද්‍යාඥයෙක් ලෙස සලකනු ලැබේ. ලැග් රේන්ජ් රුසියානු විප්ලවයෙන් දිවි ගලවා ගත් අතර 1794 දී ආරම්භ කෙරිණි. ඉකෝල් බහු තාක්ෂණික ආයතනයේ එතැන් පටන් ගැටලු විසඳීමේ දී ශ්‍රිතවාදය, සීමාව, සාන්ත්‍යය හා කලනය භාවිතය ( විශ්ලේෂණය) පිළිබඳ පළමු මහාචාර්යවරයා බවට පත් විය. නැපෝලියන් විසින් කීර්තිමත් සේනාව අතරට ලැග් රේන්ජ් නම් කරන ලද අතරම 1808 දී අධිරාජ්‍යයේ වංශවතෙක් බවට ද පත් කළේය. ඔහු 1813 දී මිය ගිය පසු පැන්තියොන්හි දී භූමදාන කරන ලදී.

සටහන්

{|

ජෝසැෆ් ලුවී ලග්රේන්ජ්


Viehstraße ist ein ehemaliger Weiler und eine Honschaft (Ortsteil) des Stadtteils Rheindahlen-Land im Stadtbezirk West (bis 22. Oktober 2009 Rheindahlen) in Mönchengladbach mit 30 Einwohnern.

Geschichte
Der Biesenhof, eines der derzeitigen acht Gebäude des Ortes ist als "Beysinhof" bereits 1330 in einer Karte als Lehensgut des Kölner Domkapitels vermerkt. Im Jahr 1660 hatten die Lehen des Stiftes St. Maria im Kapitol zusammen mit Merreter, Sittard und Kothausen insgesamt 120 Hektar Land (378 Morgen). Der gesamte Ort zählt als Bodendenkmal.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Ortsteil von Mönchengladbach

Viehstraße (Mönchengladbach)