''

රංගනය
ජීවන් කුමාරතුංග
සබීතා පෙරේරා
බන්දු සමරසිංහ
ටෙනිසන් කුරේ
නිහාල් සිල්වා
ලයනල් දැරණියගල
සුනිල් හෙට්ටිආරච්චි
විල්සන් කරුණාරත්න
ලාල් සේනාධීර
කිෂානි ඉද්දමල්ගොඩ
එම්.එස්. ප්‍රනාන්දු
ශ්‍රියානි මහවත්ත
ඡායා මල්කාන්ති
සුසිලා කූරගම
දයා රත්නායක
රෝයි ජයවර්ධන
විපුල විදානගමගේ
ශ්‍රීනාත් මල්දෙනිය
සරත් සිල්වා
ගාමිණී කුමාර
රේණුකා කුමාරගේ
සුමිත් මුදන්නායක
ලාල් කුමාර
උපසේන සුභසිංහ
ලක්ෂ්මන් ද සිල්වා
සුනිල් සතරසිංහ
ප්‍රියන්ත මාරසිංහ
ෂර්ලි ප්‍රේමලාල්
සිසිර කුමාර මැදගෙදර
සිරිල් විතානආරච්චි

ගීතයන්
තේමා සංගීතය - සරත් ද අල්විස්
ගීත ප්‍රබන්ධය - සෝමපාල ලීලානන්ද, ශ්‍රීමා ආනන්ද
හායි අහන්න ලස්සන නෝනා - එම්.එස්. ප්‍රනාන්දු
තනම් තනම් දෙන - චම්පා කල්හාරි ජයසේකර
සීත හද අරණේ - ග්‍රේෂන් ආනන්ද, මායා දමයන්ති පෙරේරා
රජුන්ගේ ඔටුන්නේ - නුවන් ගුණවර්ධන, චම්පා කල්හාරි
පාලු හද අරණේ - මායා දමයන්ති පෙරේරා

නිෂ්පාදනය
සම නිෂ්පාදනය - විජිතා පුෂ්පරාණි, සමන් ධනංජය, ජයන්ත දර්ශන දිසානායක
කැමරා සහාය - රෝච් මිසියර්, ඒ. ඩී. ප්‍රේමදාස, ලලිත් තෝමස්, ෆ්රැන්ක්ලීන්
සහාය අධ්‍යක්ෂණය - ලෙස්ලි සිරිවර්ධන
අංග රචනය - ඊබට් විජේසිංහ සහාය - ජගත් නන්දන
කලා අධ්‍යක්ෂණය - ලයනල් සිල්වා
කලා සහාය - සරත් දහනායක, අනිල් ප්‍රේමචන්ද්‍ර, ප්‍රසන්න ප්‍රදීප්
සටන් අධ්‍යක්ෂණය - සරත් සිල්වා
නැටුම් අධ්‍යක්ෂණය - රොනල්ඩ් ප්‍රනාන්දු
ශබ්ද පරිපාලනය - ලයනල් ගුණරත්න (සරසවි චිත්‍රාගාරය)
ශබ්ද සහාය - විමල් රණවක, සුසන්ත ධර්මප්‍රිය, ජගත් චාමින්ද, කේ. වී. නන්ද කුමාර, ආනන්ද වික්‍රමරත්න, ඊ ඒ. ධර්මසිරි, සශික රුවන්, සුමිත් ප්‍රියංක, ආර්. එම්. සිරිසේන, අනුර මුණසිංහ
දෙබස් පටිගත කිරිම - ජෝර්ජ් මනතුංග (ටී. කේ. චිත්‍රාගාරය)
පටිගත කිරිම් සහාය - සරත් සිරිබද්ධන, පාලිත සිල්වා, පර්සි ගුණවර්ධන
ගීත පටිගත කිරීම - මර්වින් බෙන්ස් (නෙකෝ ශබ්දාගාරය)
පසුබිම් සංගීතය පටිගත කිරීම - ඩොනල්ඩ් අයිවන් (ජෝනෙත් ශබ්දාගාරය)
අතිරේක සංස්කරණය - ඩෙන්සිල් ජයවීර
නිශ්චල ඡායාරූප - ඩොනල්ඩ් ජෑන්ස්

හායි මාස්ටර්


Dualismul este o noțiune abstractă care se poate referi la:
 doctrină care consideră ca principiu al existenței două elemente diferite și ireductibile, materia și spiritul;
 credință în două zeități supreme (sau două puteri supranaturale) în opoziție, care determină existența lumii.
 Dualismul corpuscul-undă, trăsăturile simultane de corp și de undă electromagnetică ale luminii, în fizică;
 Dualismul austro-ungar, organizarea statală a Austro-Ungariei;
 Dualismul politic românesc, existența a două state medievale românești, excluzând Transilvania.

Dualism


La Enfermedad de Caroli (ectasia cavernosa comunicante o dilatación quística congénita del árbol biliar intrahepático ) es un raro desorden hereditario caracterizado por la dilatación de los ductos biliares intrahepáticos. Se consideran dos subtipos de enfermedad de Caroli, siendo el más frecuente el llamado simple o aislado y se presenta cuando los ductos biliares se encuentran dilatados por ectasia. El segundo subtipo, más complejo, se conoce comúnmente como síndrome de Caroli. Esta forma compleja se encuentra vinculada a hipertensión portal y fibrosis hepática congénita.

Las diferencias entre las causales de los dos subtipos todavía no han sido bien esclarecidas. La enfermedad de Caroli se encuentra además asociada a fallo hepático y enfermedad poliquística renal. Esta enfermedad afecta aproximadamente a 1 en  de pacientes, con un mayor número de casos reportados de síndrome de Caroli que de enfermedad de Caroli en su forma simple.

Esta enfermedad es distinta de otras enfermedades que causan dilatación ductal por obstrucción, y por lo tanto no se la considera una más de las muchas enfermedades derivadas de los quistes de colédoco.

Historia
Jacques Caroli, un gastroenterólogo francés, fue quién describió por primera vez esta rara enfermedad congénita en 1958, mientras trabajaba en París.
Él la describió como una "dilatación multifocal segmentada de apariencia fusiforme o sacular de los ductos biliares intrahepáticos"; básicamente el gastroenterólogo observó una ectasia cavernosa en el árbol biliar, evolucionando hacia una condición crónica que finalmente se convertiría en una enfermedad hepatobiliar con riesgo para la vida.

Caroli, nacido en Francia en 1902, aprendió y practicó la medicina en Angers. Luego de la Segunda Guerra Mundial fue jefe de servicio durante 30 años en el Hospital Saint-Antoine de París. Antes de morir en 1979, fue honrado con el grado de comandante en la Legión de Honor, corría el año 1976.

Detección

Síntomas
Los primeros síntomas típicamente incluyen fiebre, dolor abdominal intermitente, y hepatomegalia. Ocasionalmente puede presentarse ictericia.
La enfermedad de Caroli frecuentemente se presenta acompañada de otras enfermedades, tales como la enfermedad poliquística de riñón, colangitis, litiasis biliar, absceso biliar, septicemia, cirrosis hepática, falla renal, y colangiocarcinoma esta última con un 7 % de probabilidad. Las personas con enfermedad de Caroli presentan un riesgo 100 veces mayor de desarrollar un colangiocarcinoma que la población general. Únicamente luego de haber reconocido los síntomas o las enfermedades relacionadas, se puede hacer el diagnóstico de enfermedad de Caroli.

Diagnóstico por imágenes
Las técnicas modernas de generación de bioimágenes permiten un diagnóstico más sencillo y sin los inconvenientes que presentan las técnicas invasivas para investigar el árbol biliar. Por lo común la enfermedad se encuentra limitada al lóbulo derecho del hígado. Las imágenes tomadas por tomografía computada, rayos X o IRM permiten observar dilataciones en los ductos biliares intrahepáticos causadas por la ectasia. Al utilizar ultrasonografía se pueden apreciar las dilataciones en los ductos biliares. Bajo tomografía computada, la enfermedad de Caroli se revela por la presencia de muchas estructuras tubulares llenas de fluido extendiéndose dentro del hígado. Se puede utilizar una tomografía de alto contraste para diferenciar entre ductos dilatados y cálculos biliares. La presencia de gas en el intestino y algunos hábitos alimenticios pueden hacer difícil obtener una imagen clara por sonografía, por lo que una tomografía computada es una buena alternativa.

Cuando las paredes de los ductos biliares intrahepáticos presentan protrusiones, estas pueden ser observadas claramente como puntos centrales o líneas. La enfermedad de Caroli es por lo común diagnosticada luego de haber observado este signo del "punto central" en una tomografía o en una sonografía. De cualquier forma, una colangiografía es la mejor y definitiva técnica de diagnóstico para enfermedad de Caroli, demostrándose por medio de ella los ductos biliares dilatados como consecuencia de la patología.

Morbilidad
La enfermedad de Caroli tiene una especial prevalencia en Asia y se diagnostica por lo general en personas menores de 22 años. Aunque también se han encontrado casos tanto en niños pequeños como en adultos mayores. A medida que la tecnología de diagnóstico por imágenes mejora, disminuye la edad de diagnóstico. La morbilidad es común y es causada por complicaciones debidas a la colangitis, sepsis, coledocolitiasis y colangiocarcinoma Estas condiciones mórbidas a menudo contribuyen con el rápido diagnóstico. Puede presentarse hipertensión portal, dando lugar a otras condiciones, incluyendo esplenomegalia, hematemesis y melena. Estos problemas pueden afectar seriamente a la calidad de vida del paciente. En el período de diez años comprendido entre 1995 y 2005, solo diez pacientes fueron intervenidos quirúrgicamente para tratar enfermedad de Caroli, con una edad promedio de 45,8 años.

Luego de la revisión de 46 casos diagnosticados como enfermedad de Caroli antes de 1990, se encontró que el 21,7 % de los casos fueron el resultado de un quiste intrahepático o una dilatación no obstructiva del árbol biliar, el 34,7 % se encontraron relacionados con fibrosis hepática congénita, un 13 % la dilatación aislada quística del colédoco, y el restante 24,6 % mostraba una combinación de las tres condiciones.

La mortalidad es indirecta y es causada por las complicaciones. Después de que se presenta la colangitis, los pacientes suelen morir en un plazo de entre 5 y 10 años.

Causas

Existe fuerte evidencia para apoyar un origen genético de la condición, la forma simple presenta un patrón de herencia autosómico dominante, mientras que la forma compleja presenta una herencia autosómica recesiva Las mujeres son más propensas a la enfermedad de Caroli que los hombres. Los antecedentes familiares pueden incluir enfermedades renales y hepáticas debido a la correlación que existe entre la enfermedad de Caroli y ARPKD. PKHD1, el gen relacionado con ARPKD, ha sido encontrado mutado en pacientes con síndrome de Caroli. El gen PKHD1 se expresa principalmente en los riñones con niveles más bajos en el hígado, páncreas y pulmones, un patrón consistente con el fenotipo de la enfermedad, que afecta principalmente el hígado y los riñones. La base genética de la diferencia entre la enfermedad y el síndrome de Caroli no ha sido todavía definida.

Tratamiento
El tratamiento depende de las características clínicas y la ubicación de la anomalía biliar. Cuando la enfermedad está localizada en un lóbulo hepático, una hepatectomía (cirugía para extirpar todo el hígado o una parte del mismo) alivia los síntomas y aparentemente disminuye el riesgo de una transformación neoplásica. A veces, si la enfermedad se encuentra limitada a un área específica, se puede realizar una lobectomía (resección de una parte del hígado), para aliviar los síntomas y eliminar el riesgo de malignidad. Hay buena evidencia de que las neoplasias complican a la enfermedad de Caroli en aproximadamente el 7 % de los casos.

Se utilizan antibióticos para tratar la inflamación del conducto biliar y prevenir infecciones, y ácido ursodesoxicólico para disminuir el riesgo de hepatolitiasis. Para el tratamiento de la colelitiasis se receta ursodiol. En los casos de enfermedad de Caroli difusa, las opciones de tratamiento incluyen el tratamiento conservador o la cirugía endoscópica, como así también los procedimientos de derivación biliar interna y el trasplante de hígado en casos cuidadosamente seleccionados. La resección quirúrgica ha sido utilizada con éxito en enfermedad monolobular. Un trasplante de hígado ortotópico es otra opción, que se utiliza solo cuando se presenta una colangitis recurrente sumada a falta de efecto de los antibióticos. Con el trasplante de hígado, normalmente se evita el colangiocarcinoma en el largo plazo.

Estudios genéticos de toda la familia son necesarios para determinar si la enfermedad de Caroli se debe a causas hereditarias. También se lleva a cabo un seguimiento regular de todos los miembros, incluyendo ultrasonidos y biopsias de hígado.

Referencias

Síndromes
Ciliopatía
Trastornos autosómicos dominantes
Trastornos autosómicos recesivos
Hepatología

Enfermedad de Caroli


Colasposoma purcharti é uma espécie de escaravelho de folha endémico na Socotará.  Foi descrito por Stefano Zoia em 2012. A espécie está nomeada após Luboš Purchart, quem recolheu alguns dos materiais para estudo.

purcharti
Coleópteros da Ásia
Coleópteros descritos em 2012

Colasposoma purcharti


Óscar Casas Sierra (n. Barcelona, España, 21 de septiembre de 1998) es un actor español que ha participado en más de una treintena de ficciones en cine y televisión, empezando su trayectoria con tan solo 7 años.

Biografía
Óscar Casas nació en Barcelona el 21 de septiembre de 1998. Es hijo de Heidi Sierra y Ramón Casas y el cuarto de los cinco hermanos Casas, siendo el actor Mario Casas el mayor de sus hermanos.

Trayectoria profesional
Comenzó en el mundo de la interpretación con pequeñas figuraciones y anuncios comerciales. Ha interpretado en varias ocasiones al personaje de su hermano de pequeño como en la película Fuga de cerebros y en las series SMS y El barco. Su primera aparición fue en Abuela de verano (2005) como Miguel. Posteriormente consiguió personajes en películas como 53 días de invierno, El orfanato y Ángeles S.A., después de lo cual consiguió incorporarse al reparto en la serie Águila roja interpretando el papel de Gabi. Dejó la serie para ir a estudiar a Irlanda e interpretó a Iván, el protagonista de la película El sueño de Iván.

En 2017 regresó a la ficción protagonizando la serie de Playz Si fueras tú, junto a María Pedraza. Ese mismo año formó parte del elenco de Cuéntame cómo pasó interpretando a Bruno. En 2018 protagonizó la serie de Movistar+ Instinto, interpretando a José Mur, junto a su hermano Mario Casas y las actrices Silvia Alonso e Ingrid García-Jonsson, por la que recibió una nominación en los Premios Feroz. En 2020 se unió al elenco principal de la segunda temporada de Siempre bruja en Netflix, interpretando al pirata Kobo. En septiembre de 2021 protagonizó la serie de Netflix Jaguar, junto a Blanca Suárez, Adrián Lastra y Francesc Garrido, donde interpreta a Castro.

En 2019 se unió al elenco del largometraje de Paco Arango Los Rodríguez y el más allá, interpretando a Bosco. En 2021 participó en los largometrajes Granada Nights de Abid Khan y en la película original de Netflix Xtremo, donde interpretó a Leo. Además, se anunció su papel protagónico en la película Hollyblood.

Filmografía

Cine

Televisión

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

 Página web oficial

Actores de Barcelona
Actores de cine de Cataluña
Nacidos en Barcelona

Óscar Casas


Mirtalele (Myrtales) este un ordin de plante dicotiledonate cu flori care cuprinde circa 11.000 de specii de plante lemnoase (arbori, arbuști) și plante erbacee, cu frunze de obicei întregi, caduce sau persistente, de cele mai multe ori lipsite de stipele,  dispuse opus sau altern. Florile sunt bisexuate (hermafrodite), rareori unisexuate, actinomorfe, excepțional zigomorfe, mai adesea tetramere (mai rar pentamere sau hexamere), dialisepale și dialipetale. Învelișul floral dublu, reprezentat prin caliciu și corolă, este mai adesea colorat, uneori însă, prin reducere, devine simplu.  Androceul diplostemon, polistemon sau obdiplostemon. Staminele sunt în număr egal ori dublu cu petalele, sau uneori staminele se dedublează și devin numeroase. Gineceul cu un singur stil este format de obicei din 4 carpele (uneori 6-2), sincarpe. Ovarul este inferior, adâncit în axul floral. Receptaculul este tubulos sau în formă de cupă, concrescut la unele specii cu ovarul. Placentația este axilară, rareori parietală. Fructele mirtalelor sunt bace, capsule, drupe, nucule, fructe false. Ordinul mirtalelor include 9 familii: Alzateaceae, Combretaceae, Crypteroniaceae, Lythraceae, Melastomataceae, Myrtaceae, Onagraceae, Penaeaceae și Vochysiaceae. Majoritatea speciilor sunt tropicale și subtropicale, însă speciile din familiile Onagraceae și Penaeaceae cresc predominant în zona temperată.

Familii:
 Alzateaceae
 Combretaceae
 Crypteroniaceae
 Lythraceae
 Melastomataceae
 Myrtaceae
 Onagraceae
 Penaeaceae
 Vochysiaceae

Note

Legături externe
 Myrtales. Encyclopædia Britannica

Myrtales

Mirtale


Henrik Østergaard Mouritsen (* 26. Juli 1971 in Aalborg) ist ein dänischer Biologe und Professor für Neurosensorik (Animal Navigation) an der Universität Oldenburg. Er forscht zur Navigation von Vögeln und speziell zu neurobiologischen Aspekten ihres Magnetsinns.

Leben
Henrik Mouritsen wuchs auf Fünen in Dänemark auf und ist seit seiner Kindheit begeisterter Ornithologe. Früh faszinierten ihn das Zugverhalten und die Navigationsleistungen von Vögeln und er wollte wissen, wie genau die Navigation von Langstreckenziehern funktioniert. An der Syddansk Universitet in Odense studierte er den Bachelor in Biologie und Chemie und anschließend ein vierjähriges kombiniertes Master- und Ph.D.-Programm in Biologie. Er arbeitete und lebte drei Jahre in Kanada (Queen's University) und ist seit 2006 Professor an der Carl von Ossietzky Universität Oldenburg.

Mouritsen arbeitet an den funktionalen und neurobiologischen Aspekten der Sinne von Tieren. Er beschäftigt sich speziell mit dem bei vielen Tieren ausgeprägten Magnetsinn. Dazu arbeitet seine Gruppe hauptsächlich mit Rotkehlchen in In-situ-Versuchen (in Emlen-Trichtern) und unter Einfluss eines variablen Magnetfelds. Seine Arbeitsgruppe ist Mitglied der DFG-Forschergruppe Retina FOR 701 und er arbeitet im Rahmen einer Lichtenberg-Professur.

2019 erhielt Mouritsen den Wissenschaftspreis Niedersachsen.

Schriften
 Svenja Engels, Nils-Lasse Schneider, Nele Lefeldt, Christine Maira Hein, Manuela Zapka, Andreas Michalik, Dana Elbers, Achim Kittel, P. J. Hore & Henrik Mouritsen (2014): Anthropogenic electromagnetic noise disrupts magnetic compass orientation in a migratory bird.
 Hein, C. M., Engels, S., Kishkinev, D. & Mouritsen, H. (2011): Robins have a magnetic compass in both eyes. Nature 471, E11.
 Zapka M., Heyers D., Liedvogel M., Jarvis ED., Mouritsen H. (2010): Night-time neuronal activation of Cluster N in a day- and night-migrating songbird. European Journal of Neuroscience. 32, 619–624.
 Heyers D., Zapka M., Hoffmeister M., Wild JM., Mouritsen H. (2010): Magnetic field changes activate the trigeminal brainstem complex in a migratory bird. Proceedings of the National Academies of Sciences USA (PNAS) 107:9394-9399.
 Zapka, M., Heyers, D., Hein, C. M., Engels, S., Schneider, N.-L., Hans, J., Weiler, S., Dreyer, D., Kishkinev, D., Wild, J. M. & Mouritsen, H. (2009): Visual but not trigeminal mediation of magnetic compass information in a migratory bird, Nature 461, 1274–1277.

Weblinks
 Henrik Mouritsen's pages
 Scientific CV

Einzelnachweise

Biologe
Tierphysiologe
Verhaltensforscher
Hochschullehrer (Carl von Ossietzky Universität Oldenburg)
Däne
Geboren 1971
Mann

Henrik Mouritsen


Swan Song est un film américain réalisé par Todd Stephens, sorti en 2021.

Synopsis
Un coiffeur âgé traverse la ville pour coiffer une dernière fois les cheveux d'une de ses clientes fidèles avant son enterrement.

Fiche technique
 Titre : Swan Song
 Réalisation : Todd Stephens
 Scénario : Todd Stephens
 Musique : Chris Stephens
 Photographie : Jackson Warner Lewis
 Montage : Spencer Schilly et Santiago Figueira W.
 Production : Eric Eisenbrey, Stephen Israel, Tim Kaltenecker et Todd Stephens
 Société de production : House of Gemini et Luna Pictures
 Pays :
 Genre : Drame
 Durée : 105 minutes
 Dates de sortie :
 :

Distribution
 Udo Kier : Pat Pitsenbarger
 Jennifer Coolidge : Dee Dee Dale
 Linda Evans : Rita Parker Sloan
 Michael Urie : Dustin
 Ira Hawkins : Eunice
 Stephanie McVay : Sue
 Tom Bloom : M. Shanrock
 Justin Lonesome : Miss Velma
 Thom Hilton : Gabriel
 Shanessa Sweeney : Ro Ro
 Bryant Carroll : Lyle
 Shelby Garrett : Evie
 Catherine L. Albers : Janie
 Dave Sorboro : Josiah
 Roshon Thomas : Shaundell
 Annie Kitral : Gertie
 Eric Eisenbrey : David
 Jonah Blechman : Tristan

Accueil
Le film a reçu un accueil favorable de la critique. Il obtient un score moyen de 66 % sur Metacritic.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2021
Film dramatique américain
Film américain sur l'homosexualité masculine

Swan Song (film, 2021, Todd Stephens)


Henry Chamberlin, zis Henri Lafont () a fost șeful Gestapo-ului francez (supranumit la Carlingue) sub ocupația germană a Franței în timpul celui de-Al Doilea Război Mondial.

Tinerețea
Henri Louis Chamberlin a crescut în mijlocul unor oameni din popor, tatăl său fiind muncitor tipograf, iar mama sa zilieră. Tatăl său a murit în 1913, iar mama sa l-a abandonat încă în ziua înmormântării. De capul lui la vârsta de 11 ani, își face veacul în Quartier des Halles din Paris.
În 1919, fură bicicleta patronului, care i-a confiscat un bacșiș (5 franci pentru el era o zi de salariu). Este arestat imediat și compare în fața instanței pentru minori, care îl condamnă la casa de corecție până la majorat. La eliberare, este încorporat  în regimentul de pușcași algerieni. Revenit la viața civilă, el trăiește cu o tânără care va deveni soția lui mai târziu. Călătorește prin Franța, de la Chambéry până la Havre, trecând prin Marsilia. În Marsilia își cumpără o camionetă de ocazie și devine transportator. Într-o zi, i s-a adus o mașină pentru a fi depanată. Este un automobil furat. Jandarmii îl găsesc la Lafont. În ciuda protestelor sale, verdictul: doi ani de închisoare, urmați de zece ani de interdicție de ședere.
S-a căsătorit în inchisoarea din Aix-en-Provence pe 26 aprilie 1926 cu Rebecchi Arzia, cu care are doi copii, Pierre și Henriette.

La eliberarea sa din închisoare, duce o viață mizerabilă: nume fals, lucrează la negru, la marginea societății. Apoi, se stabilește la Saint-Jean-de-Maurienne unde găsește un alt loc de muncă. Din păcate pentru el, ca să fugă cu un alt bărbat, soția lui fură 2000 de franci din casieria magazinului care l-a angajat, astfel provocând arestarea lui. Pentru judecători, el este un recidivist, prin urmare, este trimis la muncă forțată în Cayenne. Nedorind să-și termine zilele în Cayenne, evadează și se ascunde, apoi își schimbă numele de mai multe ori (Norman, apoi Lafont).

De la Chamberlin la Lafont
La începutul anului 1940, Chamberlin se numește Lafont și este manager al unui garaj Simca în Porte des Lilas, Paris, unde stabilește câteva contacte cu polițiști. În martie, el a reușit să devină manager al asociației absolvenților prefecturii de poliție. El alege după aceasta să se angajeze, dar i se cer acte și el spune că le aduce în aceeași seară. Seara, doi jandarmi încearcă să-l aresteze și el fuge din nou. Apoi, el se angajează într-o brigadă numită "voluntarii morții", unde nu se cer prea multe amănunte despre trecutul recruților. Brigada este desființată două luni mai târziu. Este din nou în stradă și este arestat pentru nesupunere. În iunie, el este încarcerat în închisoarea Cherche-Midi, dar cum Wehrmacht-ul se apropie, este transferat în lagărul din Cepoy. În lagăr sunt tot felul de indivizi, inclusiv cetățeni germani arestați în momentul declarației de război. Se împrietenește cu doi dintre ei, precum și cu un elvețian, Max Stocklin. Ei îl ajută pe Lafont să evadeze.

"De ce să nu lucrezi cu noi?"
Aceste trei persoane fac parte din Abwehr și, întrucât îl simpatizează pe Lafont, îi propun să vină cu ei la Paris:
"Serviciile noastre tocmai au sosit la Hotelul Lutetia. De ce să nu lucrezi cu noi?"

Lafont a spus mai târziu unuia dintre avocații săi: "La început, chestia asta cu nemții nu prea mă încânta. Dacă tipii ăștia, rezistenții, mi-ar fi făcut propuneri, le-aș fi acceptat. Fără nicio îndoială. Și n-aș fi făcut niciun cadou "fritzilor" (nemților). Numai că, asta e, în vremea aceea habar n-aveam de Rezistență. Habar n-am avut ce însemna. Uite de ce depinde soarta unui om: o mică întâmplare, pe ce drum o iei. Sau, mă rog, fatalitatea!"

Este instalat de către agentul Max Stocklin, în Rue Tiquetonne, într-un  birou de vânzări în contul Wehrmacht-ului. El cumpără tot felul de produse, de la haine la mobilă și produse alimentare. Afacerea este atât de înfloritoare încât deschide un al doilea magazin, Rue Cadet și un al treilea în Rue du Faubourg-Saint-Antoine. Se face remarcat de Hermann Brandl, agent special al Abwehr-ului, și de căpitanul Wilhelm Radecke al Wehrmacht-ului. Afacerea este înfloritoare, dar localurile sunt neîncăpătoare. S-a mutat de două ori pentru a se stabili, în cele din urmă, în Rue Lauriston nr.93. Înainte de război, clădirea era proprietatea lui Madame Weinberg.
Lafont decide să se înconjoare de oameni de încredere, gata de orice. Unde să-i găsească ?
În august 1940, în compania lui Radecke, el se duce la închisoarea Fresnes cu un permis de liberă trecere. El alege douăzeci și șapte de bărbați.
Câteva zile mai târziu, datorită unui raport înaintat de Brandl și Radecke, el s-a alăturat poliției germane cu numărul 6474. .

Dar Brandl și Radecke au un șef, pe colonelul Reile, zis "Rudolph". Acestuia nu-i place că se dă atât de multă importanță unui fost pușcăriaș. Când află de eliberarea a 27 de deținuți din închisoarea Fresnes, el ordonă căpitanului Schaeffer să-l aresteze pe Lafont.

Radecke îl previne pe Lafont și îi propune să găsească un șef al rezistenței antinaziste, pe belgianul Lambrecht, căutat de Abwehr. "Dacă-l va captura, i se va ierta totul."

Pleacă la Bordeaux. După câteva nopți de consum excesiv de alcool în barurile din oraș, un ofițer de poliție îi spune că Lambrecht este la Toulouse, și chiar îi dă adresa. Se întoarce la Paris pentru a-și preveni superiorii germani și pentru a primi împuternicire. Se duce la Toulouse unde îl arestează pe Lambrecht, ajutat de Robert zis " infanteristul ", de Hirbes zi "rigola" și Estebéteguy zis "Adrien mână rece" sau "Adrien bascul" (care își va sfârși zilele în cazanele doctorului Petiot); îl aduce pe Lambrecht la Paris, la sediul Gestapo-ului, în portbagajul mașinii sale, legat și cu căluș la gură. Acolo, îl torturează cu propriile sale mâini. Rezultatul duce la arestarea unei rețele de 600 persoane:"Oricine este de vânzare, trebuie doar să știi să cumperi."
Banda lui constă dintr-o sută de permanenți peste care el domnește ca un stăpân absolut. El introduce un sistem de amenzi pentru abaterile de la normele stabilite, mergând până la pedeapsa cu moartea.
Nu există în această bandă doar gangsteri și criminali, ci și ofițeri de poliție, dintre care cel mai cunoscut, fost "prim polițist al Franței", Pierre Bonny, devine  secundul lui Lafont.

Eșec la Alger
Spre sfârșitul anului 1940, Hermann Brandl îi cere lui Lafont să treacă un ofițer de legătură în Africa de Nord pentru a instala acolo un emițător clandestin de comunicare cu serviciile germane. Lafont se instalază cu echipa la Cap Doumia, aproape de Alger. Dar doi dintre complicii săi sunt arestați de poliție și misiunea eșuează. Lafont este condamnat la moarte în contumacie.

Speculă și tortură
Activitățile desfășurate iau mai multe direcții, inclusiv lupta împotriva Rezistenței, trupa Bonny-Lafont având la activ multe rețele demantelate.

Banda Bonny-Lafont excelează în torturi: smulgerea unghiilor sau a dinților, bătaia cu vâna de bou, aplicarea de pumni, de picioare, arderea cu țigara sau cu o lampă de sudură, dar și tortura băii de gheață sau cea prin electrocutare.

Deși sursele nu ne aduc probe formale (de obicei nu există nicio arhivă pe acest tip de operațiuni) care să demonstreze că oamenii din bandă asasinau la ordinul nemților, se pare că acesta a fost cazul.
În 1942, "la Carlingue" trece sub autoritatea Gestapo-ului. Lafont se zbate să le intre pe sub piele noilor șefi; el îi face cadou de nuntă un somptuos automobil Bentley lui Helmut Knochen, adjunctul lui Heydrich, însărcinat cu crearea poliției secrete în Franța.

La începutul anului 1942, el are înțelegeri cu Devisenschutzkommando (DSK) (Detașamentul pentru păstrarea în siguranță a valutei străine), instalat în Rue Pillet-Will nr. 5, responsabil cu devizele și cu lupta împotriva pieței negre. Din acest trafic obține până la 20 % comision.

Trebuie să se introducă în lumea bună, să câștige încrederea interlocutorilor, să se concentreze pe oamenii care au probleme și care doresc să-și ascundă banii în Elveția sau pentru a obține un permis de liberă trecere. La întâlnire, membrii echipei își arată actele de polițiști, fie germani, fie francezi și negociază cumpărarea de valută, de aur și de mobilier la prețuri ridicole. Când e vorba de un evreu, totul este confiscat, apoi acesta este dus la SD-ul din avenue Foch.

Vânătoarea de traficanți este dintre cele mai motivante pentru că este foarte profitabilă pentru permanenți. Comorile se acumulează în rue Lauriston; într-o zi de decembrie 1942, Lafont împarte, cu principalii bucătari germani din Paris, prada din fosta ambasadă a URSS, compusă din veselă de lux.

Henri Lafont duce o viață fastuoasă, în contrast cu anii tinereții; e plin de satisfacție să vadă oameni importanți cerându-i favoruri. Organizează o mulțime de evenimente sociale unde își multiplică contactele și devine inconturnabil datorită favorurilor pe care le împarte. Pentru a-i distra pe șefi, el îi duce în marile cabarete și cluburi de noapte din capitală, dintre care faimosul One-Two-Two. După ce a obținut cetățenia germană, cu gradul de căpitan, el face turul stabilimentelor de noapte pariziene în uniformă germană, ceea ce nemulțumește serviciile de informații ale Wehrmacht-ului.

În 1943, trupa cauzează pierderi mari în rețeaua Défense de la France (Apărarea Franței ), șaizeci dintre membri ei fiind arestați. Cu toate acestea, Défense de la France supraviețuiește grelei lovituri. Printre cei arestați este și Geneviève de Gaulle, nepoată a generalului Charles de Gaulle, arestată pe 25 iulie 1943, de către fostul inspector Bonny în Rue Bonaparte nr.68. Ea este închisă într-un palat privat, rechiziționat în iunie 1940 de către Radecke, în Place des Etats Unis nr. 3, al cărui proprietar a fugit la New York. Lafont îl folosește ca depozit de mărfuri și, în primăvara anului 1943, Karl Bömelburg amenajează la etajele superioare celule cu gratii.

Brigada nord-africană, compusă în principal din bărbați originari din Africa de Nord, este creată la începutul anului 1944 de Henri Lafont și algerianul naționalist Mohamed el-Maadi (un fost ofițer francez, membru al mișcării de extremă dreapta "la Cagoule"). Purtând uniforme de miliție, brigada a luat parte la lupta împotriva rezistenței franceze interne în Limousin (trei secțiuni implicate în lupta împotriva maquis-ului din Tulle), în Périgord (o secțiune) și în Franche-Comté (o secțiune). Legiunea a fost desființată în iulie 1944, când trupa s-a dispersat. Unii din vechii membri l-au urmat pe Mohamed el-Maadi în Germania, în timp ce alții s-au alăturat trupei SS Freies Indien Legion.

"Războiul Gestapo-urilor"
Problema lui Lafont este că trebuie să împartă și să se înțeleagă cu alți gestapiști din Paris. Frecușurile și reglările de conturi, uneori fatale, sunt constante. Există "banda corsicanilor", a cărei indisciplină îl enervează pe Lafont. O mulțime de incidente îl opun "Gestapo-ului din Neuilly", condus de Frédéric Martin alias Rudy de Mérode, cunoscut a fi unul dintre gestapiștii cei mai periculoși, un timp asociat cu Gédéon van Houten. Banda lui Lafont a sfârșit prin a aresta pe unii dintre oamenii lui Mérode și să-i trimită în deportare pentru a scăpa de ei.

Sfârșitul războiului
În august 1944, persoanele compromise în colaborarea cu nemții ("les collabos" colaboraționiștii) fug din Paris spre Germania, în localități ca Sigmaringen, Baden-Baden, Steinhorst. Dar Lafont rămâne în Franța, pentru că el este încrezător, poate prea mult, deoarece în cele din urmă va fi denunțat.
Pagini cu erori de script

El se instalează la ferma lui numită des Baslins în Bazoches-sur-le-Betz, lăsând în urmă sediile din Rue Lauriston abandonate, dar cerându-i, totuși, lui Pierre Bonny să distrugă fișierele. El este însoțit de amanta sa, de cei doi copii ai săi, precum și de Bonny și familia acestuia. Ei așteptau ca situația să devină din nou normală și apoi să fugă în Spania, și să recupereze o parte din prada acumulată. Dar, FFI le rechiziționează mașinile, un Bentley și un Jaguar.

Acest eveniment neprevăzut l-a forțat pe Lafont să-l trimită pe fiul lui Bonny la Paris cu bicicleta pentru a obține mașini de la un anume Joseph Joanovici.

Joanovici, zis și  " telalul miliardar ", a fost agent al Cominternului, al Gestapo-ului, dar și susținător al mișcării de rezistență numite Onoarea Poliției. Acesta îl dă pe Lafont și banda sa pe mâna inspectorului Morin.

La 30 august 1944, dimineața, ferma este înconjurată și Lafont și acoliții săi sunt arestați fără rezistență. Sunt confiscate cinci milioane de franci, bani, bijuterii, arme, și documentele.

Procesul și sentința
Pierre Bonny și Henry Chamberlin zis Lafont, sunt interogați în birourile de la Conciergerie.

În fața judecătorului de instrucție, Pierre Bonny mărturisește totul, și citează mai mult de o mie de nume implicate în " afacerea din Rue Lauriston ". Un vânt de panică se răspândește în Paris, mai ales după dezvăluirea unei piețe negre de certificate false  de membru al Rezistenței.

Procesul începe la 1 decembrie 1944, pentru a se termina pe 11 decembrie. Există oameni care depun mărturie în favoarea lui Lafont pentru servicii aduse lor, inclusiv rezistenți pentru care ar fi avut indulgență sau le-ar fi salvat vreun membru al familiei. Poliția a găsit la fermă, într-un coș cu lenjerie murdară, 2,5 millions  franci în bancnote mici.

Când se dă verdictul (ambii sunt condamnați la moarte), Pierre Bonny este dus pe brațe de către jandarmi, în timp ce Lafont primește totul zâmbind foarte relaxat.

Pe 26 decembrie, în momentul când urmează să fie împușcat în Fortul Montrouge, Lafont îi adresează câteva cuvinte avocatei sale Drieu:
"Nu regret nimic, doamnă, patru ani printre orhidee, printre dalii și automobile Bentley, astea se plătesc! Am trăit de zece ori mai repede, ăsta-i adevărul. Spuneți fiului meu să nu frecventeze niciodată subsolurile. Să fie un bărbat la fel ca tatăl său!"

Este ora 9.50, Henri Chamberlin zis Lafont este legat la stâlp, cu capul descoperit și cu țigara în gură.

În cartea Marga, Contesa de Palmyre, Henri Lafont, care ar fi fost un timp iubitul eroinei, ar fi spus apărătorului său înainte de a fi împușcat:
"Nu îmi pasă că voi muri. Am trăit zece vieți, pot să pierd una!" Cu puțin timp înainte, pășind spre plutonul de execuție, ar fi spus:
"Ar trebui modernizată toată chestia asta - să se trimită o fătucă frumoasă în locul preotului."

French Connection ar fi fost finanțată cu banii bandei "la Carlingue" prin intermediul lui Auguste Ricord, agent al lui Lafont, care a fost arestat în septembrie 1972, judecat și condamnat în Statele Unite ale Americii.

Vezi și
Administrația germană în Franța ocupată în timpul celui de-al Doilea Război Mondial

Note

Benzi desenate
 A fost odată în Franța, de Fabien Nury și Sylvain Vallée, Glénat 2007.

Legături externe
 Henri Lafont și rue Lauriston văzut de Patrick Modiano
 Despre huliganii din Cabină
 93, rue Lauriston, pe histoire-genealogie.com

Nașteri în 1902
Decese în 1944
Persoane executate în Franța
Criminali francezi
Pseudonime

Henri Lafont


{{Taxobox
| color = pink
| name = Styrja (ættkvísl)
| image = Acipenser sturio.jpg
| image_width = 250px
| image_caption = Acipenser sturio Linnaeus
| regnum = Dýraríki (Animalia)
| phylum = Seildýr (Chordata)
| classis = Geisluggar (Actinopterygii)
| subclassis = Brjóskgljáfiskar (Chondrostei)
| ordo = Styrjur (Acispenseriformes)
| familia = Styrjuætt (Acipenseridae)
| genus = Styrja (Acipenser)
}}
Styrja (fræðiheiti: Acipenser'') er ættkvísl vatnafiska í styrjuætt.

Lýsing
Snjáldrið er sívalt. Örmjótt innstreymisop er hvorum megin á höfðinu, kippkorn fyrir aftan augun. Tálknalokin eru svo lítil, að þau hylja ekki tálknin fyllilega. Bak- og raufaruggi eru mjög aftarlega; uggageislarnir eru hrufóttir og tentir á hliðum. Beinplöturnar á bol og stirtlu eru allar typtar á miðju og milli þeirra er roðið sett smáum beinörðum.

Styrjur eru ýmist eingöngu vatnafiskar, einnig leita þær til sjávar (þær eru hálfgöngu- og göngufiskar).

Ein tegund af þessari ættkvísl hefur fundist fjórum sinnum við Ísland.

Tegundir
Það eru 17 tegundir teljast til styrjuættkvíslarinnar:
Síberíustyrja (Acipenser baerii)
Nebbastyrja (Acipenser brevirostrum)
(Acipenser dabryanus)
Gulstyrja (Acipenser fulvescens)
Gullstyrja (Acipenser gueldenstaedtii)
Grænstyrja (Acipenser medirostris)
(Acipenser mikadoi)
(Acipenser naccarii)
Sléttstyrja (Acipenser nudiventris)
Kanastyrja (Acipenser oxyrinchus)
(Acipenser persicus)
Dvergstyrja (Acipenser ruthenus)
(Acipenser schrenckii)
(Acipenser sinensis)
(Acipenser stellatus)
Styrja (Acipenser sturio)
Hvítstyrja (Acipenser transmontanus)

Tenglar

Styrjur

Styrja (ættkvísl)


The 12 municipalities of the South Savo Region (; ) in Finland are divided on three sub-regions.

Mikkeli sub-region
Hirvensalmi
Kangasniemi
Mikkeli (S:t Michel)
Mäntyharju
Pertunmaa
Puumala

Pieksämäki sub-region
Juva
Pieksämäki

Savonlinna sub-region
Enonkoski
Rantasalmi
Savonlinna (Nyslott)
Sulkava

See also
Eastern Finland
Regions of Eastern Finland

External links

Municipalities of South Savo


A great seal is a seal used by a head of state, or someone authorised to do so on their behalf, to confirm formal documents, such as laws, treaties, appointments and letters of dispatch. It was and is used as a guarantee of the authenticity of the most important and solemn records and documents.

In the Middle Ages, the great seal played a far greater political role and there was much real power associated with having control over the seal. In addition to the great seal, a prince usually also had a privy seal, used for correspondence of a more private nature.

The seal is usually formally entrusted upon an office-holder to act as keeper of the seal. This keeper may be a separate office but was also usually combined with that of the chancellor.  Nowadays, the great seal is usually entrusted upon a minister, particularly a minister of justice.

Design
Great seals of republics usually show the nation's coat of arms (e.g. the Great Seal of the United States) or an allegorical image (e.g. France). For this reason, the design used usually remains unchanged. The seals themselves may, however, be replaced because of wear depending on how often the seal is used. In monarchies, by contrast, the great seal is often changed some time after the accession of a new monarch as the seal often depicts the reigning monarch in full form.

By country

Current countries
 Bundesadler (Germany)
 Great Seal of Canada
 Great Seal of Ontario
 Great Seal of Quebec
 Great Seal of France
 Great Seal of the State (Greece)
 Seal of the president of Ireland
 Seal of New Zealand
 Great Seal of the Realm (United Kingdom)
 Great Seal of Northern Ireland
 Great Seal of Scotland
 Welsh Seal
 Great Seal of the State (Peru)
 Great Seal of the Philippines
 Great Seal of the United States
 National Seal of the Republic of Korea
 National Seals of the Republic of China
 National seals of Japan

Historic seals
Great Seal of the Commonwealth (1655)
 Seal of the Confederate States
 Public Seal of Hong Kong, the official seal prior to the transfer of sovereignty of Hong Kong
 Great Seal of the Irish Free State
Great Seal of the Netherlands
 The Seal of Solomon is often referred to as the Great Seal

References

See also
 Privy seal, term sometimes used for the monarch's personal seal.
 Keeper of the Seals, the person to whom a great seal may be officially entrusted with.

Seals (insignia)
Authentication methods

Great seal


José Palomeque Solís (1847 - 1918) fue un médico y político mexicano, nacido en Mérida y muerto en la ciudad de Nueva York, EEUU. Fue gobernador de Yucatán en 1896 al sustituir temporalmente al gobernador Carlos Peón Machado. Hermano del poeta Manuel Palomeque Solís, autor del Himno yucateco.

Datos históricos
Cursó sus primeros estudios en el Colegio de San Ildefonso en la ciudad de Mérida y más tarde en la Escuela de Medicina donde se graduó con una tesis sobre la tifoidea. Estudió también en París, Francia donde se especializó en histología. Durante la guerra franco-prusiana retornó a Yucatán en donde además de ejercer su profesión dedicó muchos años a la docencia, dando cursos de anatomía, histología y fisiología.

Fue parte del Consejo de Educación Pública y en 1894 fue designado secretario general de gobierno durante la administración de Carlos Peón Machado. Ejercía esa posición cuando el Congreso de Yucatán lo nombró encargado del despacho para sustituir temporalmente la ausencia del gobernador. Promulgó durante su corto periodo el primer Códice Sanitario de Yucatán.

En 1871, fue miembro fundador de la  de la Sociedad Médico-Farmacéutica. En 1902, durante la administración de Olegario Molina formó parte del consejo de administración de los Ferrocarriles Unidos de Yucatán. En 1915 se auto exilió en La Habana y después se trasladó a Nueva York, ciudad donde murió a los 71 años. Sus despojos embalsamados fueron llevados a Yucatán a su muerte.

Véase también
 Historia de Yucatán
 Gobernantes de Yucatán
 Porfiriato

Referencias

Enlaces externos
  Con acceso el 17 de febrero de 2012.

Nacidos en Mérida (México)
Gobernadores de Yucatán del siglo XIX
Profesionistas de Yucatán
Fallecidos en Nueva York

José Palomeque Solís


Der Nutbush Creek ist ein Bach im Norden des US-Bundesstaates North Carolina. Er entspringt auf dem Gebiet der Stadt Henderson im Vance County und fließt in nördliche Richtung. Vor dem Bau einer Staumauer Anfang der 1950er-Jahre mündete der Bach etwa 30 km Luftlinie von seiner Quelle entfernt in Virginia in den Roanoke River. Seither bildet das überflutete Tal des Nutbush Creek einen weit nach North Carolina reichenden Arm des John H. Kerr Reservoirs. Der Bach selbst mündet heute schon nach rund sechs Kilometern in diesen Stausee.

Seinen Namen erhielt der Bach aufgrund dort einst zahlreich wachsender Haselnusssträucher. Der Nutbush Creek gab seinerseits den Namen für eine alte geologische Verwerfung, die Nutbush Creek Fault. Diese Nord-Süd-Verwerfungszone hat eine Länge von circa 200 km und reicht bis weit nach Virginia.

Einzelnachweise

Fluss in North Carolina
Fluss in Nordamerika

Nutbush Creek


Le Weingut Riffel est un établissement viticole Hesse rhénanien installé à Bingen am Rhein-Büdesheim, commune du Rhénanie-Palatinat, au pied du Rochusberg, où la Nahe se jette dans le Rhin.

Histoire
La quatrième génération des Riffel exploite aujourd'hui 18 hectares de vignes. Erik Riffel a repris la responsabilité de la cave en 1991. Depuis 2009, lui et sa femme Carolin, qui a rejoint le domaine en 2003, travaillent de manière écologique les vignes déjà cultivées par leurs arrière-grands-parents. Depuis 2012, le domaine est certifié pour l'exploitation écologique par l'organisation Ecovin. La même année, le domaine est passé à la biodynamie.

Le domaine est un membre fondateur de "Maxime Herkunft Rheinhessen", qui s'est formé en 2017 pour renforcer le modèle de classification à trois niveaux des vins de domaine, des vins locaux et des vins de terroir en tant que classification reconnue, valorisante et tangible de la qualité des vins afin d'affirmer le profil de la Hesse rhénane. Depuis 2017, tous les vins sont certifiés par le V-Label. Le domaine est également membre du «Binger Weinsenat».

Tableau des cépages
Sur les 18 hectares de vignoble, on cultive principalement des cépages blancs. Le riesling est le cépage dominant, mais on y cultive aussi du silvaner, du pinot blanc et du pinot gris. Parmi les cépages rouges, on trouve le pinot noir et le merlot. Les autres cépages sont le Scheurebe, le Chardonnay, le Gewurztraminer et le Sauvignon Blanc. La grande variété de cépages est typique d'une exploitation de la Hesse rhénane. Chaque année, environ 100.000 bouteilles sont produites.

Le domaine produit un pét-nat, un pétillant naturel, à partir des cépages pinot blanc et scheurebe. À partir des cépages silvaner et gewurztraminer, le domaine produit un vin blanc macéré →vin orange. Un vin sans alcool est également produit à partir de riesling.

Vignobles

Le Weingut Riffel produit de  à  par an dont 75 à 85 % sont exportés.
Seuls les vignobles du Rochusberg de Bingen sont exploités. Les vignobles de pointe sont le Scharlachberg, le vignoble le plus renommé de Bingen-Büdesheim, et le Kirchberg, tous deux classés par le VDP comme Große Lage. En outre, des vignes sont cultivées sur les terroirs Osterberg, Rosengarten et Binger Bubenstück. La particularité du vignoble Scharlachberg est sa forte teneur en quartzite, dont les pigments d'oxyde de fer aux reflets rougeâtres ont donné son nom au Scharlachberg. Le Scharlachberg sur le Rochusberg fait partie d'une grande barre de quartzite, un contrefort du massif schisteux rhénan qui s'étend de Francfort jusqu'au Hunsrück en passant par le Rheingau et le Taunus.

Spécialement pour le riesling, il est possible d'exprimer l'unicité du sol dans le caractère, l'arôme et le style du vin. Ainsi, la minéralité rend les vins du Scharlachberg particulièrement expressifs.

Le vignoble Scharlachberg est mentionné pour la première fois dans un document de 1248, lorsque le abbaye d'Eberbach acquiert le vignoble "Scarlachen". Le monastère cistercien loue certaines parcelles du vignoble afin d'en tirer davantage de revenus. C'est ainsi que le "Katharinenzins", la pièce maîtresse du domaine, prend son nom : Le jour de la Sainte-Catherine, le 25 novembre, le paiement du fermage était dû.

Distinctions
Le domaine a reçu les honneurs et distinctions suivants au cours des dernières années (liste non exhaustive) :
 Le Vinum Weinguide 2021 récompense le domaine par 3,5 étoiles et le nomme "Promu de l'année en Hesse rhénane". Le magazine Der Feinschmecker désigne également le domaine viticole parmi les "500 meilleurs viticulteurs et vins 2021" comme "étoile montante" avec 3,5 F. Le guide des vins "Eichelmann" attribue 3,5 étoiles au domaine. Dans le guide des vins Gault & Millau 2020, le domaine obtient 3 raisins rouges.
 La presse internationale spécialisée comme Jancis Robinson attribue aux vins jusqu'à 18++ ainsi que James Suckling (dégustateur Stuart Pigott) jusqu'à 98 points, ce qui en fait également l'un des meilleurs top 100 vins allemands de 2019.
 Le domaine a remporté le prix allemand des domaines viticoles 2018, décerné par la Hochschule Geisenheim.
Trois étoiles dans le Falstaff Weinguide Deutschland 2022, avec note d'observation sur quatre étoiles.

Notes et références

Source de la traduction

Domaine viticole en Allemagne
Entreprise ayant son siège en Rhénanie-Palatinat
Bingen am Rhein

Weingut Riffel


Telstar je ime nogometne lopte koju je njemačka tvrtka za izradu sportske opreme Adidas napravila za Svjetsko prvenstvo u nogometu 1970. u Meksiku  i Svjetsko prvenstvo u nogometu 1974. u Zapadnoj Njemačkoj. Predstavljena je 1968. godine, pod izvornom imenu Telstar Elast, na Europskom prvenstvu u Italiji.

Nogometna lopta je bila crno bijele boje i bila je vidljivija na crno bijelim televizorima. Ime lopte je proizašlo iz 'television star' – Telstar, što je bilo i ime TV satelita koji je prenosio utakmica.

Ovo je bila prva nogometna lopta u povijest, koja je koristila geometriju kao osnovu za svoj dizajn. Lopta je sadržavala 12 crnih peterokutnih i 20 bijelih šesterokutnih ploča, što je kasnije postao klasični i stereotipični izgled za nogometne lopte.

Lopta je bila napravljena od kože, ali je na površini imala tanak sloj, koji je štitio od vode.

Galerija

Vidi još
 Adidas Telstar 18

Izvori

Vanjske poveznice

 R. B. Fuller's 1961 Patent
 Povijest Adidas lopta

Telstar

Adidas Telstar


ස්ටාලින්වාදයට හා නාසිවාදයට ගොදුරුව පීඩාවට පත්වූවන් අනුස්මරණය සඳහා යුරෝපියානු දිනය  (සමහර රටවල් වල ජාත්‍යන්තර කළු පීත්තපටි දිනය සහ වෙනත් නම් වලින් හැඳින්වෙන), 2008/2009 දී යුරෝපියානු පාර්ලිමේන්තුව විසින් අගෝස්තු 23 දිනදී, " ඒකාධිපති සහ  අධිපතිවාදි කන්ත්‍රයන්ට ගොදුරුව පීඩාවට පක්වූ සියල්ලන්, ගරුත්වයෙන් සහ අපක්ෂපාතිත්වයෙන්, යුරෝපය-ව්‍යාප්තව  අනුස්මරණය සඳහා දිනයක්," ලෙසින් සැමරිය යුතු යැයි නියම කරනු ලැබු අතර,    2009 සිට යුරෝපියානු සංගමයෙහි කායයන් විසින් වාර්ෂිකව සමරනු ලැබ ඇත.  යුරෝපියානු ජනතා පක්ෂය, යුරෝපය සඳහා ලිබරල්වාදීන්ගේ සහ ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදීන්ගේ සන්ධානය, ග්‍රීන්ස්–යුරෝපියානු නිදහස් සන්ධානය,  සහ යුරෝපය සඳහා ජාතීන්ගේ සංගමය, විසින් සම-අනුග්‍රාහකත්වය දැරුණු, යුරෝපියානු පාර්ලිමේන්තුවේ යුරෝපියානු  ප්‍රබුද්ධාවබෝධනය සහ  ඒකාධිපතිවාදය පිළිබඳ 2009 යෝජනා සම්මතය  විසින් ඇරයුම් කරන ලද්දේ, සමස්ත යුරෝපය පුරාවට එය ක්‍රියාත්මක කරන ලෙසයි. OSCE පාර්ලිමේන්තු සභාව විසින් සිදු කළ 2009 විල්නස් ප්‍රකාශය තුලින්ද,  ඒකාධිපතිවාදයට ගොදුරුව පීඩාවට පත්වූවන් අනුස්මරණය සඳහා ජාත්‍යන්තර දිනයක් ලෙසින් අගෝස්තු 23 සැමරීම ඇරඹීමට සහය ලැබිණි.

සෝවියට් සංගමය සහ  නාසි ජර්මනිය විසින් ඔවුන් අතර නැගෙනහිර යුරෝපය බෙදාගැනීම සඳහා එකඟත්වය පළ කල සහ,  2010දී යුරෝපියානු පාර්ලිමේන්තුවේ සභාපති යර්සි බූසෙක් විසින්, "මානව ඉතිහාසයේ දරුණුම ආකාරයේ පූර්ණ ඒකාධිපතිවාදයන් දෙකක් අතර ඇතිවූ දුස්සංයෝජනයක්" ලෙසින් හැඳින්වුනු,  මෝල්ටොව්-රීබෙන්ට්‍රොප්  ගිවිසුම අත්සන් තැබීමේ දිනය  හා සමපාත වීම සඳහා, අගෝස්තු 23 තෝරාගැනිණි.

ආශ්‍රිත


Bej, sarıya çalan gri renk olarak tanımlanır.

Bej rengi bilgisayar kasalarında sıklıkla kullanılan bir renktir.

Bej renginin hex değeri "#F5F5DC", RGB değeri "245, 245, 220", ve CMYK değeri "0, 0, 10, 4" dür.

Kelimenin kökeni
Fransızca koyun yününün rengi olan "beige" sözcüğü Türkçeye bej olarak girmiştir.

Kaynakça

Renkler
Sarının tonları

Bej


Valentin Pantea (n. Arieșu de Pădure, Maramureș – d. 1978, Arieșu de Pădure, Maramureș) a fost un preot român și delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918.

Date biografice
Profesia sa de bază, până la 1918, a fost aceea de preot. În Noiembrie 1918 a fost ales președinte al Consiliului Național Român din localitatea Satulung pentru Marea Adunare Națională de la 1 decembrie 1918, a fost prezent ca delegat titular al cercului electoral Șomcuta Mare.

Note

Bibliografie
Ioan I. Șerban (coord.), Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în secolul al XIX-lea
Decese în 1978
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Preoți români
Maramureșeni

Valentin Pantea


Șahul este jucat în Armenia din Evul Mediu Timpuriu și a fost instituționalizat pe la începutul epocii sovietice. Foarte popular în Armenia de azi, șahul a primit recunoaștere pe scară largă în anii 1960, când marele maestru armean Tigran Petrosian a devenit campion mondial la șah. O țară cu în jur de trei milioane de oameni, Armenia este considerată azi una dintre cele mai puternice națiuni în șah. Se numără printre țările cu cei mai mulți mari maeștri în șah pe cap de locuitor.

De când țara a devenit independentă, echipa de bărbați șahiști ai Armeniei a câștiga  (1999),  (2011) și Olimpiada de Șah (2006, 2008, 2012). Echipa de femei s-a încoronat cu victoria de la Campionatul European din 2003. În februarie 2016, Armenia s-a clasat pe locul șapte în lume la rata jucătorilor de top. Lewon Aronjan, cel mai bun șahist al Armeniei, s-a clasat nr. 2 în lume la  și a fost  de câteva ori.

Începând cu anul școlar 2011–12, lecțiile de șah au devenit parte a curriculumului în toate școlile publice, astfel Armenia a devenit prima țară din lume unde șahul a devenit obligatoriu în școli.

Referințe

Șah
Sport în Armenia

Șahul în Armenia


Ólafur Sívertsen (f. að Núpi í Haukadal, Dal.  25. maí 1790/1791 – d. í Flatey á Breiðafirði 27. maí 1860). Prestur, prófastur og alþingismaður.

Ævi og störf

Foreldrar Ólafs voru Sigurður "yngri" Sigurðsson (1763-1826) bóndi að Núpi í Haukadal, síðar Fjarðarhorni, og kona hans Katrín Þorvaldsdóttir (1765-1819) húsfreyja, fædd á Þingvöllum, Snæ. Bróðir Ólafs var Þorvaldur Sívertsen (1798-1863) umboðsmaður og alþingismaður í Hrappsey á Breiðafirði.

Ólafur lærði einn vetur hjá séra Jónatan Sigurðssyni á Stað í Hrútafirði, síðar tvo vetur hjá séra Páli Hjálmarssyni á Stað á Reykjanesi, hlaut stúdentsréttindi 19. maí 1816; gekk síðan í þjónustu Guðmundar Scheving kaupmanns í Flatey, en var eftir það í þjónustu Eiríks Kúlds, kaupmanns í Flatey. Setti 1821 bú í Flatey og eignaðist um síðir hálfa eyna. Vígðist til Flateyjar í júli 1823. Gegndi prófastsembætti frá 1840. Ólafur var og "heppinn læknir". Ólafur stofnaði Framfarafélag Flateyjar, 6. okt. 1820, og sat í stjórn Lestrarfélags Barðastrandarsýslu frá 1827. Alþingismaður Barðstrendinga 1853-1857, endurkosinn 1859, en tók ekki við. Veittur verðlaunabikar frá Landbúnaðarfélagi Dana 15. des. 1838 (varðveittur í Þjóðminjasafni). Félagi Hins íslenska Biblíufélags 1844, og riddari af Dannebrog 1. janúar 1859.

"Ólafur var fyrir flestum öðrum prestum um sína daga í flestum greinum, vel að sér, kennimaður góður, búhöldur ágætur, áhugamaður hinn mesti um bókmenningu, öll framfaramál og þjóðmál, skáldmæltur. Hann var aðalmaður í stjórn ársritsins "Gests Vestfirðings" og á þar nokkrar ritgerðir. Prédikanir eru eftir hann í Skírni tvö kvæði, í viðbæti Messusöngsbókar einn sálmur og í ritum Smáritafélagsins einn sálmur."

(Texti að megni til úr Íslenzkum æviskrám).

Fjölskylda

Kona Ólafs, 6. okt. 1820, var Jóhanna Friðrika Eyjólfsdóttir (1798-1865) húsfreyja og yfirsetukona, dóttir Eyjólfs Kolbeinssonar (1770-1862) prests á Eyri í Skutulsfirði, og konu hans Önnu Maríu Pétursdóttur Kúld (1772-1832) húsfreyju. Börn þeirra eru, Eiríkur Kúld (1822/1824-1893) prestur á Helgafelli, prófastur á Þingvöllum, síðar Stykkishólmi, og alþingismaður, riddari af Dannebrog 1887, kvæntur Þuríði Sveinbjarardóttur; Katrín (1823-1903) húsfreyja, eiginmaður hennar var  Guðmundur Einarssson prófastur á Breiðabólstað á Skógarströnd; Eggert Theodór (1829-1829).

Heimild: Páll Eggert Ólason: Íslenzkar æviskrár, 1948-1976

Ólafur Sívertsen


Özel güvenlik görevlisi, kişileri, kurumları veya değerli varlıkları koruma işi yapan kişidir. Özel güvenlik görevlileri iletişim, yangın, afetler, patlayıcılar, kişi koruma, güvenlik sistemleri, olay yeri incelemesi, hukuk, ilkyardım, narkotik, silahlar, kalabalıklar konularında eğitim alır.

Türkiye'de özel güvenlik

Türkiye'de 514 şirket, 324 okulda özel güvenlik hizmeti için eğitim vermektedir. Sektörde 200 bin kişi çalışmaktadır.

Özel güvenlik şirketleri ve teşkilatlar 2495 (eski) ve 5188 (yeni) sayılı kanuna göre kurulmuşlardır. Güvenlik şirketleri, güvenlik ve teknoloji hizmeti vermektedir . İsteyen kişilere gerekli mercilerden alınan izinler doğrultusunda koruma hizmeti sunmaktadırlar.

Bu yapılanmadan farklı olarak body-guardlar, özel dedektiflik ve diğer özel hizmetlerde bulunmaktadır.

Özel güvenlik görevlileri ve şirketleri çeşitli meslek dernekleri ve birlikleri kurmuşlardır. Bunlardan bazıları şunlardır:

 Tüm Özel Güvenlik Dernekleri Federasyonu (TOGF)
 Özel Güvenlik Federasyonu
 Güvenlik Servisleri Organizasyon Birliği Derneği (GÜSOD)
 Akdeniz Özel Güvenlik Hizmetleri Derneği (AGEHİD)
 Özel Güvenlik Şirketleri Dayanışma Derneği (ÖGSİAD)
 Özel Güvenlik Hizmetleri Derneği (ÖGHİD)
 Teknik ve Üst Düzey Mesleki Güvenlik Eğitimcileri Derneği (TÜMGED)

Kaynakça

Hizmet meslekleri
Güvenlik

Özel güvenlik görevlisi


Pietro Germi () a fost un regizor de film, scenarist, actor și producător de film și de televiziune italian.

Biografie

Activitate profesională
Germi, după ce urmează surt timp o școală de marină în orașul său natal, merge la Centro sperimentale di cinematografia din Roma. După doi ani de studii de actorie, colaborează la câteva filme ca scenarist și asistent de regie. În anul 1948, cu prima sa realizare Tinerețe pierdută, se înscrie în programul estetic al neorealismului. Primul premiu îl câștigă în 1951 la Festivalul de la Veneția, cu filmul Orașul se apără. Urmează Ursul de Argint, câștigat în același an la Berlinale, pentru filmul Suflete zbuciumate. În anul 1966, filmul Doamnelor și domnilor îi aduce Marele Premiu Palme d'Or și nu în ultimul rând primește Marele Premiu la Moscova, pentru filmul Serafino.

Filmografie

Regizor
 1946 Martorul (Il testimone)
 1947 Tinerețe pierdută (Gioventù perduta)
 1949 În numele legii (In nome della legge)
 1950 Suflete zbuciumate (Il cammino della speranza)
 1951 Orașul se apără (La città si difende)
 1952 Il brigante di Tacca del Lupo
 1952 Președinta (La presidentessa)
 1953 Gelozie (Gelosia)
 1954 Guerra 1915-18, episodul colectiv Amori di mezzo secolo
 1956 Feroviarul (Il ferroviere)
 1958 Omul de paie (L'uomo di paglia)
 1959 Încurcătură blestemată (Un maledetto imbroglio)
 1961 Divorț italian (Divorzio all'italiana)
 1964 Sedusă și abandonată (Sedotta e abbandonata)
 1966 Doamnelor și domnilor (Signore & signori)
 1967 Imoralul (L'immorale)
 1968 Serafino
 1970 Castanele sunt bune (Le castagne sono buone)
 1972 Alfredo, Alfredo

Actor
 1946 Montecassino, regia Arturo Gemmiti
 1948 Fuga in Francia, rol: Tembien, regia Mario Soldati
 1956 Feroviarul (Il ferroviere),rol: Andrea Marcocci, regia Pietro Germi
 1958 Omul de paie (L'uomo di paglia), regia Pietro Germi
 1959 Încurcătură blestemată (Un maledetto imbroglio), rol: Inspector Ciccio Ingravallo), regia Pietro Germi
 1960 Il rossetto, rol: Comisarul Fioresi, regia Damiano Damiani
 1960 5 Branded Women, rol: comandantul partizanilor, regia Martin Ritt
 1961 La Viaccia, rol: Stefano, regia Mauro Bolognini
 1961 Ucigașul plătit (Il sicario), regia Damiano Damiani
 1965 E venne un uomo, rol: tatăl pontifului, regia Ermanno Olmi

Scenarist
 1941 L'amore canta, regia Ferdinando Maria Poggioli
 1943 Gli ultimi filibustieri, regia Marco Elter
 1943 Il figlio del corsaro rosso, regia Marco Elter
 1945 I dieci comandamenti, regia Giorgio Walter Chili
 1946 Martorul (Il testimone), regia Pietro Germi
 1947 Tinerețe pierdută (Gioventù perduta), regia Pietro Germi
 1949 În numele legii (In nome della legge), regia Pietro Germi
 1950 Contro la legge, regia Flavio Calzavara
 1950 Suflete zbuciumate (Il cammino della speranza), regia Pietro Germi
 1951 La città si difende, regia Pietro Germi
 1956 Feroviarul - Il ferroviere, regia Pietro Germi
 1958 L'uomo di paglia, regia Pietro Germi
 1961 Divorț italian (Divorzio all'italiana 1967 Imoralul (L'immorale), regia Pietro Germi
 1970 Castanele sunt bune (Le castagne sono buone)
 1972 Alfredo, Alfredo, regia Pietro Germi
 1975 Amici miei, regia Mario Monicelli

 Producător
 1966 Doamnelor și domnilor (Signore & signori)
 1967 Imoralul (L'immorale)
 1968 Serafino Discografie
 Single
 1968 - La ballata del pastore/Musiche originali tratte dal film Serafino (split con Carlo Rustichelli)

 Premii și nominalizări
Premii Oscar
1963: cel mai bun scenariu original - Divorț italian1963: Nominalizare pentru cel mai bun regizor - Divorț italianFestivalul Internațional de Film de la Berlin
1951: Marele Premiu al Juriului (Berlinale) (cel mai bun film dramatic) - Il cammino della speranzaFestivalul de la Cannes
1962: premiu pentru cea mai bună commedie - Divorț italian1966: Marele Premiu pentru cel mai bun film - Signore & signoriDavid di Donatello
1964: cel mai bun regizor - Sedusă și abandonată1966: cel mai bun regizor și cel mai bun  producător - Signore & signoriFestivalul Internațional de Film de la Moscova
1969: Marele Premiu - Serafino

Nastro d'Argento - Italia
1946: cel mai bun scenariu - Il testimone1949: premiul special - În numele legii (In nome della legge)
1957: cea mai bună regie - Feroviarul  (Il ferroviere)
1959: cea mai bună regie - L'uomo di paglia1960: cel mai bun scenariu - Încurcătură blestemată (Un maledetto imbroglio)
1962: cel mai bun scenariu original - Divorț italian (Divorzio all'italiana)
1965: cel mai bun scenariu - Sedusă și abandonată (Sedotta e abbandonata)
1967: cel mai bun scenariu - Signore & signori1976: Cea mai bună poveste originală și cel mai bun scenariu - Amici miei''

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Referințe

Note

Legături externe

Pietro Germi at AllMovie

Nașteri în 1914
Regizori de film italieni
Actori italieni din secolul al XX-lea
Producători de film italieni
Scenariști italieni
Câștigători ai premiului Oscar
Oameni din Genova
Decese cauzate de boli ale ficatului
Decese cauzate de boli infecțioase
Câștigătorii premiilor David di Donatello
Câștigătorii premiilor Nastro d'Argento
Câștigători ai premiului Cannes pentru cel mai bun regizor

Pietro Germi


Sammes est un patronyme pouvant désigner:

Mike Sammes (1928-2001), musicien anglais
 (c. 1491-c. 1542), homme politique anglais, maire de Lincoln
 (mort en 1646), juge anglais

Voir aussi

Homonymie de patronyme

Sammes


Ceredig ap Cunedda (died 453), was king of Ceredigion in Wales.

He may have been born c. 420 in the Brythonic kingdom of Manaw Gododdin (modern Lothian in Scotland), centred on the Firth of Forth in the area known as Yr Hen Ogledd.
Little is known of him. One of the sons of Cunedda, grandfather of Saint David, according to Nennius' Historia Brittonum, he arrived in what is now modern Wales from Gododdin with his father's family when they were invited to help ward off Irish invaders. As a reward for his bravery, his father gave him the southernmost part of the territories in north-west Wales reconquered from the Irish. The realm is traditionally supposed to have been called Ceredigion after him, which led to the name of modern Ceredigion, one of the principal areas of Wales.

He married Meleri, one of the many daughters of King Brychan Brycheiniog of Brycheiniog (now Brecknockshire). Amongst their children was a daughter named Ina who is thought to be the Saint Ina to whom St Ina's Church in Llanina near New Quay, Ceredigion is dedicated.

Footnotes

References
 Lives of the Cambro British saints, William Jenkins Rees, Thomas Wakeman, 1835
 A history of Wales from the earliest times, John Edward Lloyd, 1911
 The Cambrian, A Bi-Monthly Published in the interest of the Welsh people and their descendants in the United States, 1881, Vol. 1, 1881

420s births
British traditional history
Britons of the North
Monarchs of Ceredigion
People from Clackmannanshire
5th-century monarchs in Europe
453 deaths

Ceredig


Krompach (în ) este un sat și o comună în districtul Česká Lípa din regiunea Liberec a Republicii Cehe.

Sate din Cehia

Krompach


Friedrich Wilhelm Faatz (* 16. Oktober 1891 in Assenheim; † 22. April 1965 in Alsfeld) war ein deutscher Generalarbeitsführer.

Leben

Faatz besuchte die Oberrealschule und studierte Forstwissenschaft in Gießen, wo er 1911 Mitglied der Burschenschaft Frankonia Gießen wurde. 1920 wurde er hessischer Forstassessor, ging später aber in privaten Forstdienst. Zum 1. April 1930 trat er der NSDAP bei (Mitgliedsnummer 236.372), gründete die NSDAP-Ortsgruppe Erbach und wurde Mitglied des Gauwirtschaftsrates Hessen der NSDAP.

Im April 1933 erfolgte seine Beförderung zum Bezirksführer des Freiwilligen Arbeitsdienstes Hessen. Bereits im August 1933 wurde er zum Gauarbeitsführer Hessen-Süd ernannt. Er nahm in Wiesbaden seinen Dienstsitz. Später wurde er Generalarbeitsführer im nationalsozialistischen Staat, als solcher ist er noch 1942 nachweisbar.

Werke (Auswahl)
Das Holzhaus-Lager im Arbeitsgau XXV, Entwicklung und Ausgestaltung 1932–39. Leipzig 1939

Literatur
 Herrmann A. L. Degener: Wer ist's, Berlin 1935, S, 382.
 Helge Dvorak: Biographisches Lexikon der Deutschen Burschenschaft. Band I: Politiker. Teilband 2: F–H. Winter, Heidelberg 1999, ISBN 3-8253-0809-X, S. 1.

Einzelnachweise

Forstbeamter (Hessen)
Burschenschafter (20. Jahrhundert)
NSDAP-Mitglied
Deutscher
Geboren 1891
Gestorben 1965
Mann

Wilhelm Faatz


بِلْيَانة أو بلانة , هي بلدية تقع في مقاطعة اليكانتي. جنوب شرق إسبانيا. يبلغ عدد سكانها 35.222 نسمة.

توأمة
لبليانة اتفاقيات توأمة مع كل من:
 بينيافييل
 إسكالونا

أعلام
 ماريا تيريزا تورو فلور
 خوسيه غارسيا هيدالغو
 خيسوس فرنانديز هرنانديز
 هيديكاتسو شيباتا
 خوسيه ماريا سولير غارسيا

مراجع

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

أماكن مأهولة في مقاطعة لقنت
بلديات لقنت
بلديات مقاطعة بلنسية

بليانة


În biologie, autoliza reprezintă procesul de dezintegrare a celulelor și a țesuturilor din plante și din animale sub acțiunea enzimelor existente în aceste țesuturi.
Poate avea loc și în organismul viu și anume în țesuturile moarte ale acestuia.

Autoliza se desfășoare și în unele procese tehnologice, cum ar fi:
 însilozarea nutrețurilor;
 coacerea pâinii;
 fermentarea tutunului și a ceaiului.

Procese celulare

Autoliză


Elena Perticari-Davila (n. 25 septembrie 1865, București – d. 21 decembrie 1954) a fost o scriitoare română. A fost cel de al doilea urmaș al lui Carol Davila și al Anei Racoviță. I-a avut drept nași pe Ștefan Golescu și Elena Cuza. A studiat la Azilul Elena Doamna și mai apoi la Institutul "I. Theiss" din Stuttgart. Elena s-a căsătorit în anul 1882 cu ofițerul Ioan Perticari. Ea s-a ocupat cu cercetarea originilor tatălui ei și a publicat mai multe lucrări cu corespondența acestuia. Nu a avut copii, ci doar o fiică înfiată. I-a avut ca frați pe Alexandru Davila, Zoe Clara Christina Davila și Carol Nicolae Alexandru Davila.

Opera
 Le general dr. Carol Davila - în limba franceză, București, 1930
 Amintiri din copilărie - cu desene de Maria C. Davila, St. Constantinescu și Alexandru Moscu
 Din viața și corespondența lui Carol Davila, ediția a II-a, București, 1945

Referințe

Legături externe
www.jurnaluldearges.ro: Testamentul Elenei Perticari Davila  - articol de M.I din data de 16 februarie 2017, accesat 23 august 2017

Nașteri în 1865
Decese în 1954
Scriitori români din secolul al XX-lea

Elena Perticari-Davila


Erzincan Muharebesi, (2 Temmuz 1916), I. Dünya Savaşı esnasında bir Rus İmparatorluğu ordusu ile Osmanlı Ordusu arasında geçen ve Rus Ordusu'nun zaferiyle sonuçlanan bir muharebe. Muharebeden sonra Rus kuvvetleri Erzincan'ı ele geçirdi.

Ayrıca bakınız
 Erzincan Şûrası

I. Dünya Savaşı Kafkasya Cephesi'nde muharebeler
1916'da Osmanlı İmparatorluğu

Erzincan Muharebesi


İstanbul Başakşehir Futbol Kulübü turski je nogometni klub iz distrikta Başakşehir koji se nalazi u Istanbulu (Carigradu). Klub je poznatiji pod nazivom İstanbul Başakşehir ili pod nazivom Medipol Başakşehir koji nosi zbog sponzora. Klub je osnovan 1990. godine pod nazivom İstanbul Büyükşehir Belediyespor. Klub se prvi put natjecao u turskome Süper Ligu u sezoni 2007./08. Svoje domaće utakmice igra na Stadionu Başakşehir Fatih Terim u Istanbulu čiji kapacitet iznosi 17.156.

Klub je jedan od pet istanbulskih nogometnih klubova koji se natječu u Süper Ligu (preostali su Fenerbahçe, Galatasaray, Beşiktaş i Kasımpaşa).

Uspjesi
 Süper Lig
 (1): 2019./20.
 1. Lig
 (1): 2013./14.
 2. Lig
 (2): 1992./93., 1996./97.

Izvori

Vidi još
 :Kategorija:Nogometaši Istanbul Başakşehira

Vanjske poveznice
 Službena web stranica kluba
 İstanbul Başakşehir F.K. na službenoj web stranici Turskoga nogometnoga saveza
 İstanbul Başakşehir F.K. na Transfermarktu

Turski nogometni klubovi
Šport u Istanbulu

İstanbul Başakşehir F.K.


Srpski dom je građevina za kulturne namjene u gradu Vukovaru.

Namjena
Sve do početka Drugog svjetskog rata ovdje su se obilježavali nacionalni i vjerski blagdani, a održavane su akademije, zabave, nastava i ostali kulturni sadržaji srpske nacionalne zajednice u gradu na Dunavu. Tu se nalazilo i sjedište srpskog pjevačkog društva "Javor" koji je u prostoru doma također imao svoj arhiv i knjižnicu.

Smještaj
Nalazi se u ulici Europske unije u samom središtu grada Vukovara. Odmah do Saborne crkve sv. Nikole izgrađene 1737., s kojom čini kulturno-sakralnu cjelinu.

Povijest
Početkom 20. stoljeća dolazi se na ideju izgradnje Srpskog doma u gradu Vukovaru za kulturne i vjerske potrebe srpske zajednice u gradu na Dunavu. Vukovarski Srbi daju priloge za izgradnju zgrade Srpskog doma u središtu grada odmah do Saborne crkve Svetog Nikole.

Prvobitna zgrada podignuta je 1733. godine za pravoslavnu srpsko-ruskoslavensku školu koju je osnovao Timofej Levandovski. Ova zgrada izgorjela je u požaru 1822. godine.

Na istom mjestu gradi se novi velebni barokni objekt. S obzirom na to da su u njoj bili smješteni i srpsko pjevačko društvo "Javor" i Srpska ženska dobrotvorna zadruga, zgrada postaje mala i pristupa se gradnji nove zgrade, koja postoji i danas. Inicijativu je dao 31. studenog 1903. godine vukovarski odvjetnik dr. Svetislav Novak, nakon čega je formiran Odbor za izgradnju sastavljen od 40 uglednih vukovarskih Srba. Za predsjednika odbora bio je izabran odvjetnik dr. Aleksandar Peičić. Zgrada je izgrađena 1904. godine prilozima uglednih vukovarskih Srba (veleposjednik Radivoj Paunović, Jovan Baić, Vasa Mihailović i dr.) kao i udjelima tadašnjih srpskih institucija u gradu (Srpska štedionica, Srpska kreditna banka, Srpska ženska dobrotvorna udruga, srpsko pjevačko društvo "Javor", Srpska obrtnička zadruga i dr.), ukupno je prikupljeno 18.350 kruna.

Zgrada je posvećena 27. siječnja 1905. godine na blagdan svetog Save.

Zgradu su za svoje potrebe koristili: srpska pjevačka udruga "Javor" koja je raspolagala bogatom glazbenom knjižnicom, Srpska ženska dobrotvorna zadruga, srpsko prosvjetno i privredno udruženje "Posestrima" i Srpska pravoslavna crkvena općina. Od 1904. do 1919. godine u zgradi je radila srpska škola.

U zgradi su obilježavani važni nacionalni i vjerski blagdani, održavane svetosavske besjede, akademije, dobrotvorne zabave i druženja. Tijekom Drugog svjetskog rata zgrada je pretvorena u njemačko zapovjedništvo grada Vukovara, dok je od strane državnih organa Nezavisne Države Hrvatske imovina konfiscirana i otuđena. Zgrada "Srpskog doma" poslije Drugog svjetskog rata nacionalizirana je od strane komunista 1947. godine i korištena je u druge svrhe. S pročelja zgrade uklonjen je ćirilični natpis "Srpski dom".

Srpski dom teško je oštećen u Domovinskom ratu 1991. godine i zbog nerješenih vlasničkih odnosa između grada i Srpske pravoslavne crkve, te činjenice da je objekt još prije rata pod nepoznatim okolnostima uknjižen na gradsku tvrtku Velepromet.

Sadašnje stanje

Kako nije bilo drugog rješenja, Srpsko narodno vijeće sa sjedištem u Zagrebu uplatilo je oko dva milijuna kuna sredstava Vlade Republike Srbije, te je 30. ožujka 2017. u Vukovaru potpisan kupoprodajni ugovor za otkup Srpskog doma koji predstavlja prvi korak u obnovi ovog za kulturni, društveni i vjerski život srpske zajednice grada Vukovara veoma značajnog objekta. Nakon što je vlada Republike Srbije izdvojila milijun eura za obnovu Srpskog doma u Vukovaru, počeli su pripremni radovi na tom objektu koji je u podjednakom vlasništvu Zajedničkog vijeća općina, Srpskog narodnog vijeća i Srpske pravoslavne crkvene općine Vukovar.

Po projektu planirana je obnova postojeće zgrade te gradnja nove u dvorištu s višenamjenskom velikom dvoranom za održavanje različitih manifestacija, kao i podrumskim prostorijama. U postojećoj zgradi bit će uredi za svećenike i okupljanje naroda sa šireg područja grada Vukovara.

2019. godine završena je obnova pročelja zgrade kojoj je vraćen izvorni izgled te je nastavljena unutarnja obnova i uređenje prostora. 28. 2022. lipnja bio je povod za održavanje prve programske aktivnosti u velikoj novoizgradjenoj dvorani novoosnovane Kulturne ustanove Srpski dom u Vukovaru.

Povezani članci
 Srbi u Hrvatskoj

Izvor
http://www.glas-slavonije.hr/352689/4/Pocela-je-obnova-Srpskog-doma-u-gradu-Vukovaru/ Glas Slavonije]

Vanjske poveznice
Zajednicko veće opština Vukovar
Osječkopoljska i baranjska eparhija, SPC

Građevine u Vukovaru
Srbi u Hrvatskoj

Srpski dom u Vukovaru


Convenția de la Istanbul privind prevenirea și combaterea violenței împotriva femeilor și a violenței domestice reprezintă tratatul internațional adoptat de Consiliul Europei pe 11 mai 2011 care are ca scop prevenirea violenței, protecția victimelor și trimiterea în judecată a infractorilor. Convenția de la Istanbul sau Convenția Internațională pentru Combaterea Violenței împotriva Femeii și a Violenței Domestice stabilește că tolerarea și nepedepsirea unor acte de violență împotriva femeilor precum violul, violența domestică, hărțuirea sexuală, căsătoriile forțate sau sterilizarea forțată constituie încălcări ale drepturilor omului și forme de discriminare pe criteriul de gen. Femeile au dreptul de a trăi în siguranță atât în spațiul public cât și în cel privat, pe stradă sau la serviciu, cât și acasă.

Conform situației din martie 2019, 46 state au semnat-o și 35 de state (Albania, Andora, Austria, Belgia, Bosnia- Herțegovina, Cipru, Croația, Danemarca, Finlanda, Elveția, Estonia, Franța, Georgia, Germania, Grecia, Irlanda, Italia, Islanda, Luxemburg, Macedonia, Malta, Republica Moldova, Monaco, Muntenegru, Norvegia, Olanda, Polonia, Portugalia, România, San Marino, Serbia, Slovenia, Spania, Suedia) au ratificat-o. Ea a intrat în vigoare pe 1 august 2014.

României a semnat Convenția de la Istanbul în iunie 2014, și a ratificat-o în anul 2016, Convenția intrând în vigoare în septembrie 2016. Pe 14 octombrie 2021, Republica Moldova a ratificat și ea Convenția de la Istanbul urmând a intra în vigoare în perioada următoare.

Este primul tratat internațional care conține o definiție a genului. Asta înseamnă că acum se recunoaște faptul  că femeile și bărbații nu sunt doar diferențiați din punct de vedere biologic, în femele și masculi, dar că există o categorie a genului, definită social, care le conferă femeilor și bărbaților roluri și comportamente specifice.

Conținutul Convenției
Preambulul amintește Convenția pentru Apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților Fundamentale si Protocoalele sale, Carta Socială Europeană, Convenția Consiliului Europei privind lupta împotriva Traficului de Ființe Umane și Convenția Consiliului Europei pentru protecția copiilor împotriva Exploatării Sexuale și a Abuzului Sexual. Pune în evidență spiritul tratatelor internaționale despre drepturile omului.

Articolul 2 afirmă că această convenție se aplică pe timp de pace și în situații de conflict armat.

Articolul 3 definește termenul "violență împotriva femeilor" drept o încălcare a drepturilor omului și o formă de discriminare impotriva femeilor și va însemna toate acțiunile de violență de gen care rezultă în, sau care sunt probabile a rezulta în, vătămarea sau suferința fizică, sexuală, psihologică sau economică cauzată femeilor, inclusiv amenințările cu asemenea acțiuni, coerciția sau deprivarea arbitrară de libertate, indiferent dacă survine în public sau în viața privată.

Articolul 4, intitulat "Drepturi fundamentale, egalitate și nediscriminare" afirmă că implementarea dispozițiilor prezentei Convenții, în special măsurile de protejare a drepturilor victimelor, vor fi asigurate fără discriminare din orice motiv, cum ar fi sexul, genul, rasa, culoarea, limba, religia, politic sau altă opinie, origine națională sau socială, asocierea cu o minoritate națională, proprietatea, nașterea, orientarea sexuală, identitatea de gen, vârsta, starea sănătății, dizabilitatea, starea civilă, statutul de emigrant sau de refugiat, sau alt statut.

Teme importante ale Convenției includ prevenirea, protecția, urmărirea în justiție, crearea unui cadru legislativ adecvat și stabilirea unui mecanism de monitorizare. Convenția stabilește cerințele pentru guverne pentru buna funcționare a activității de prevenire, inclusiv formarea de profesioniști care sunt în contact cu victimele, colaborarea strânsă cu ONG-uri, implicarea mass-mediei și a sectorului privat în eradicarea tuturor stereotipurilor.

Odată cu ratificarea Convenției de la Istanbul, România trebuie să promoveze o serie de măsuri legislative ferme prin care să fie asigurată prevenția și combaterea adecvată a  fenomenului violenței împotriva femeilor, ca expresie specifică a inegalităților de gen, precum și o serie de armonizări în legislația cadru privind egalitatea de șanse între femei și bărbați.

Această convenție încearcă să schimbe mentalitățile și sentimentele indivizilor și repezintă o chemare adresată societății, în special bărbaților și tinerilor pentru a-și modifica atitudinea. Astfel, acest instrument constituie o nouă invitație cu caracter oficial pentru egalitatea dintre femei și bărbați deoarece violența împotriva femeilor este adânc înrădăcinată în inegalitatea dintre femei și bărbați în cadrul societății și este perpetuată de o cultură a toleranței și a negării.

Retragere
In data de 20 Martie 2021, Turcia decide retragerea in conventie.

Note

Legături externe
 Official Convention website
 Convention text
 Signatures and Ratifications

Drepturile femeii
Tratate ale Consiliului Europei
Tratate ale Albaniei
Tratate ale Andorei
Tratate ale Austriei
Tratate ale Belgiei
Tratate ale Bosniei și Herțegovinei
Tratate ale Danemarcei
Tratate ale Finlandei
Tratate ale Franței
Tratate ale Italiei
Tratate ale Țărilor de Jos
Tratate ale Poloniei
Tratate ale României
Tratate ale Spaniei
Tratate ale Turciei

Convenția de la Istanbul


Tomislav Jagurinovski (19. kolovoza 1998.), makedonski rukometni reprezentativac. Bio u užem krugu za sudjelovati na svjetskom prvenstvu 2019. godine.

Izvori

Sjevernomakedonski rukometaši

Tomislav Jagurinovski


La epitrocleitis, también llamada codo de golfista o epicondilitis medial, es la denominación que se le da a una enfermedad del codo en la cual se produce una tendinitis en la inserción de los músculos epitrocleares. Suele estar provocada por la repetición de determinados movimientos, como la flexión del codo y muñeca o la pronación del antebrazo.

Síntomas
Provoca dolor en el codo que se localiza en la cara interna del mismo y puede extenderse hacia el borde interno del antebrazo. El dolor suele disminuir con el reposo de la articulación y aumenta con los movimientos de flexión de la muñeca y los dedos.

Esta lesión es frecuente en los jugadores de golf, provocada por la repetición de la maniobra del swing, también aparece en otros deportes como en el lanzamiento de jabalina y el tenis. Asimismo es usual en personas que no practican ningún deporte, pero realizan de forma repetitiva movimientos de flexión de muñeca por su actividad laboral.

Diagnóstico diferencial
Debe diferenciarse de la epicondilitis o codo de tenista que es mucho más frecuente y produce dolor en la cara externa del codo. Para su diagnóstico se pueden emplear distintos test ortopédicos como la prueba de Cozen, el test de Mill o la prueba de la silla .

Tratamiento de la epitrocleítis
El tratamiento de esta afección se basa en recomendar reposo para evitar los movimientos repetitivos que ocasionan el proceso, realizar a una adaptación ergonómica y reeducación de los movimientos. También se emplean infiltraciones de corticoides y antiinflamatorios por vía oral o administrados en forma de pomada o gel. Son útiles las medidas de tipo fisioterapeútico y en los casos más graves que no responden a ninguno de los tratamientos anteriores se utiliza la cirugía. También se emplean unas órtesis denominadas cinchas, las cuales se colocan en el codo y cuya función es reducir la tensión que ejercen  los músculos en la inserción tendinosa.

Referencias

Enfermedades ocupacionales
Enfermedades reumatológicas
Medicina deportiva
Golf

Epitrocleitis


قناة الدنيا الفضائية هو محطة تلفزيونية فضائية سورية خاصة تبث من دمشق بسوريا منذ سنة 2007. يملكها رجل الأعمال رامي مخلوف.

توجهاتها
هي قناة تلفزيونية موجهة عربيا، أي ليست موجهة للداخل السوري فقط بل إلى المشاهد العربي في كل مكان تحاول تقديم كل ما يلبي تطلعات ورغبات وتوجهات المشاهدين العرب للارتقاء والرقي، فتقدم له المواد الإعلامية المنوعة في سبيل تحقيق المتعة والفائدة. وهي قناة مستقلة، غير تابعة بشكل رسمي لأي حزب أو تنظيم أو حكومة، لكنها إعلام منحاز إلى الحكومة السورية حيث يقوم بنشر كل ما تقوله الحكومة السورية وتعارض أي توجه مخالف لها، وذلك بحملاتها الاعلامية ضد الجزيرة وبي بي سي والعربية بشكل أساسي وغيرها بشكل ثانوي.

شعارها صوت الناس - وصورة الحياة

البرامج
يعرض تلفزيون الدنيا مختلف أنواع البرامج الإخبارية والفنية والثقافية والاجتماعية والرياضية والمسلسلات الدرامية السورية والعربية وكل ما يهم المشاهد العربي من قضايا.

و رغم أن نسبة البرامج الإخبارية تصل إلى 40% من بقية البرامج المعروضة فإن هذا لا يجعل من الدنيا قناة إخبارية

من برامج تلفزيون الدنيا
 منا وفينا
 منارات
 أوتو سبور
 من غرفة الأخبار
 الساعة الحرة
 صباح الخير عالدنيا
 التضليل الاعلامي

ومن المسلسلات:
 بواب الريح.
 عيلة سبع نجوم.
 عيلة خمس نجوم.

مقر القناة
دمشق - مدينة المعارض على طريق مطار دمشق الدولي

تردد القناة
 النايل سات: 11178 Hor. 27500
 بدر: 12054 Ver. 27500

المصدر

موقع قناة الدنيا الفضائية

الإعلام في دمشق
تأسيسات سنة 2007 في سوريا
قنوات تلفزيونية سورية
قنوات وشبكات تلفزيونية أسست في 2007
محطات تلفزيونية باللغة العربية

قناة الدنيا الفضائية


L'iodure d'ammonium est un composé chimique de formule NH4I.

Il est utilisé dans des produits chimiques photographiques et certains traitements médicamenteux.

Il peut être préparé à partir de l'acide iodhydrique qui réagit avec l'ammoniaque.

Il est facilement soluble dans l'eau, à partir de laquelle il cristallise en cubes. Il est également soluble dans l'éthanol. Il jaunit progressivement au repos dans l'air humide, en raison de la décomposition avec la libération d'iode.

Préparation
L'iodure d'ammonium peut être produit en laboratoire en faisant réagir l'ammoniac ou l'ammoniaque avec de l'acide iodhydrique ou de l'iodure d'hydrogène à l'état gazeux, selon la réaction :
 NH3 + HI → NH4I
 NH4OH + HI → NH4I +

Il est également formé à partir de la décomposition de la triiodoamine ammoniaquée (un explosif).

Références

Composé de l'ammonium
Halogénure non-métallique
ammonium

Iodure d'ammonium


Srbija:
 Crna Bara (Aleksinac, Srbija), naselje u općini Aleksinac
 Crna Bara (Bogatić, Srbija), naselje u općini Bogatić
 Crna Bara (Čoka, Srbija), naselje u općini Čoka
 Crna Bara (Vlasotince, Srbija), naselje u općini Vlasotince

Crna Bara


El Shin Meiwa US-1 es un avión anfibio japonés de tipo hidrocanoa con capacidad STOL, diseñado y construido por la compañía Shin Meiwa, que es empleado en labores de búsqueda y rescate por la Fuerza Marítima de Autodefensa de Japón.

Historial

El US-1 es un monoplano de ala alta, equipado con cuatro motores turbohélice y hélices de tres palas. Su fuselaje inferior está diseñado siguiendo un esquema supresor de salpicaduras de agua que le permite amerizar con olas de más de tres metros de altura. Un quinto motor, un turboeje General Electric T58 con una turbina más pequeña, produce aire comprimido para aumentar la sustentación a baja velocidad e incrementar las capacidades STOL de despegue y amerizaje corto.

El US-1 es un desarrollo del previo Shin Meiwa PS-1 empleado en guerra antisubmarina. Una extensiva serie de modificaciones, en las que se retiró todo el armamento y equipo táctico, se añadieron nuevos depósitos de combustible y se incorporó material para labores de búsqueda y rescate dieron origen al US-1. Sin embargo, el principal y mayor cambio supuso la revisión y modificación del tren de carreteo, convirtiéndolo en un auténtico tren de aterrizaje, dando por tanto capacidades anfibias al US-1, que puede tomar tierra en un aeropuerto convencional.

Con apenas seis unidades entregadas, Shin Meiwa desarrolló una nueva versión, la US-1A, con una electrónica mejorada y motores más potentes, estando todavía en servicio incluso tras la aparición de su sucesor, el US-2. La dotación habitual del US-1 está compuesta por 12 miembros, de los que tres son buceadores de rescate y dos, asistentes médicos.

Especificaciones (US-1A)

Véase también

Referencias

Enlaces externos
  de un US-1 amerizando.

US-1
Aeronaves de ala alta
Hidrocanoas
Aviones tractores de cuatro motores
Aeronaves de cuatro motores turbohélice
Aeronaves antisubmarinas de Japón de los años 1960
Aeronaves militares de rescate de Japón de los años 1960

Shin Meiwa US-1


Follow, Foll-ow ou Follow Agency est un label de talents créée en  à destination de la génération Z.

Historique
Follow est une agence spécialisée dans le management de talents, la communication et la création de contenu pour les marques crée par 4 amis d'enfance : Rubben Chiche, Nathan Elmaleh (1990-2023), Samuel Skalawski et Ruben Cohen. Follow met en relations des influenceurs à des marques pour que ces dernières gagnent en engagement et en pic de visibilité.

En 2020, elle réalise 8 millions de chiffre d'affaires.

En 2021, le label d'influence conclut un partenariat avec European Digital Group.

Clients
Follow accompagne plus de 200 marques dans leur stratégie d'influence et a géré plus de 1 000 campagnes depuis sa création. Parmi les clients de l'agence, on retrouve notamment Samsung, Maybelline, Garnier ou encore Zalando.

Collaboration avec Instagram
En mai 2021, Instagram s'associe avec l'agence Follow pour lancer le Reels Challenge. Il s'agit de la première compétition digitale de révélation de talents et relayée par 10 créateurs de contenus. Le challenge dure 1 mois. Le gagnant remporte un contrat d'influenceur d'accompagnement par l'agence Follow. À travers ce concours de talents, Instagram souhaite offrir une nouvelle opportunité d'expression à la communauté et lui permettre d'être récompensée pour sa créativité grâce au soutien de Follow.

Activités
, dont 25 en exclusivité.

Follow prend 30% des revenus de ses 25 talents.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Entreprise ayant son siège à Paris
Entreprise Internet ayant son siège en France
Entreprise fondée en 2016

Follow (agence)


أمير أو برنس  هي رتبة ملكية مذكرة تعادل لقب أميرة. تم اشتقاقها من اللاتينية princeps. يُستخدم هذا المصطلح العام للإشارة إلى أحد أعضاء الأسرة الحاكمة من الذكور أو أحد أبناء العاهل السابق أو القرين. أيضًا، القرين هو لقب توارثي في بعض أسر النبلاء في الدول الأوربية.

معرض صور

مصادر

ألقاب اجتماعية رجالية
ألقاب البلاط
ألقاب ملكية
ألقاب نبلاء
أمراء
إقطاع
قادة دول
مناصب السلطة

أمير (لقب)


Procedeul Edeleanu este un proces de extracție utilizat în industria rafinării petrolului, în care este utilizat dioxidul de sulf pentru extracția selectivă a hidrocarburilor aromatice din kerosen. Extractul cu hidrocarburi aromatice este separat de SO2 prin rectificare și recirculare. Temperatura este menținută la -20°C.

Procesul a fost denumit după chimistul român, de origine evreu, Lazăr Edeleanu.

Note

Procese chimice

Proces Edeleanu


La saison 2022 du Championnat de Finlande de football est la  de la première division finlandaise à poule unique, la Veikkausliiga. Les douze meilleurs clubs du pays sont regroupés au sein d'une poule unique où ils s'affrontent deux fois au cours de la saison régulière.

Après la saison régulière, les six premiers jouent pour le titre, les six derniers pour la relégation, le premier de cette poule participe aux play-offs pour une place en Ligue Europa Conférence, le dernier du classement est relégué et remplacé par le champion de deuxième division. L'avant-dernier joue un barrage aller et retour contre le deuxième de Ykkönen, le vainqueur reste ou monte en Veikkausliiga.

Le HJK Helsinki est sacré champion de Finlande pour la  fois, remportant le titre à l'avant-dernière journée.

Participants

Compétition
Le barème utilisé pour établir le classement est le suivant :
 Victoire : 3 points
 Match nul : 1 point
 Défaite, forfait ou abandon : 0 point

|valign=top align=left width=45%|

|}

Résultats

Poule championnat
Les six premiers de la saison régulière se retrouvent dans une poule pour déterminer le champion, les équipes emportent les points acquis lors de la première phase. Le premier est déclaré champion de Finlande tandis que le vainqueur de la Coupe et le deuxième (ou troisième si le vainqueur de la Coupe est dans les deux premiers) sont qualifiés pour la Ligue Europa Conférence. Les autres équipes disputent des barrages pour le dernier accessit en Ligue Europa Conférence.

|valign=top align=left width=45%|

|}

Matchs

|}

Poule relégation
Les six derniers de la saison régulière se retrouvent dans une poule en emportant les points acquis lors de la première phase. Le dernier est relégué en deuxième division, l'avant-dernier dispute un play-off contre le deuxième de Ykkönen pour tenter de se maintenir.

Le premier de la poule est qualifié pour les barrages européens pour déterminer le troisième club qualifié pour la Ligue Europa Conférence 2022-2023. Le vainqueur de la Coupe faisant partie de la poule Championnat, le deuxième de la poule relégation est aussi qualifié pour les barrages européens.

|valign=top align=left width=45%|

|}

Matchs

|}

Barrages européens
Les cinq meilleures équipes non qualifiées via le Championnat ou la Coupe disputent des barrages pour déterminer le dernier club qualifié pour la Ligue Europa Conférence 2022-2023.

Légende des couleurs

Barrage de promotion-relégation
Le onzième de Veikkausliiga, le FC Lahti, affronte le vice-champion de Ykkonen, le TPS Turku, pour déterminer le dernier club participant au championnat de première division la saison suivante, en matchs aller-retour les 20 et 23 octobre.

|}

Légende des couleurs

Bilan de la saison

Références et liens

Références

Liens internes
 Championnat de Finlande de football

Liens externes
 Résultats complets et classement sur le site soccerway.com

Championnat de Finlande de football
Finlande
Sport en Finlande en 2022

Championnat de Finlande de football 2022


«Just the Two of Us» es una canción de 1981 grabada por Grover Washington, Jr. y Bill Withers incluida en el álbum Winelight lanzado en 1980. Alcanzó el puesto 2 en la lista Billboard Hot 100 y fue ganador de un Premio Grammy.

Esta canción ha sido un éxito viral 41 años después de su estreno, en TikTok está canción se ha hecho viral en 2021.

Listas

Versiones
 Un año después el tema fue grabado en versión español por el cantante mexicano José José como "Sólo Tú y Yo"  para su álbum Gracias (1981).
 En 1997 Will Smith versionó asimismo este tema, dentro del álbum Big Willie Style
 La instrumental de "Just the two of us" fue sampleada por el grupo Tiro de Gracia en la canción El juego verdadero.

Referencias

Enlaces externos
[ Ficha en allmusic]

Canciones de 1981
Canciones en inglés

Just the Two of Us


La ecuación del cohete de Tsiolkovski considera el principio del cohete: un aparato que puede acelerarse a sí mismo (empuje) expulsando parte de su masa a alta velocidad en el sentido opuesto a la aceleración obtenida debido a la conservación de la cantidad de movimiento.

La ecuación lleva el nombre del científico ruso Konstantín Tsiolkovsky que, de forma independiente, la derivó y publicó en su obra de 1903.

Introducción

Un volumen de control que pierde masa
Considerando un dispositivo, un cohete, por ejemplo, que en un momento dado tiene una masa  y que se desplaza hacia delante con una velocidad , en ese mismo instante, el dispositivo expele la cantidad de masa  con una velocidad de flujo . El volumen de control incluirá tanto la masa  del dispositivo como la masa expelida .

Durante el tiempo dt, su velocidad se incrementa de v a v+ dv puesto que una cantidad de masa  ha sido expulsada y por tanto se incrementó el escape. Este incremento de la velocidad hacia delante, sin embargo, no cambia la velocidad  de la masa expelida, como lo vería un espectador fijo, puesto que la masa se mueve a una velocidad constante una vez que ha sido expulsada. Los impulsos son creados por (  ) la cual representa la resultante de todas las fuerzas externas, como resistencia al avance y peso, que actúan en el volumen de control en la dirección del movimiento.

Esta resultante de fuerzas no incluye la fuerza que impulsa al volumen de control hacia delante, puesto que esta fuerza(llamada empuje) es interna al volumen de control; es decir, el empuje actúa con magnitud igual pero dirección opuesta en la masa m del dispositivo y la masa expelida .

Al aplicar el principio de impulso y cantidad de movimiento al volumen de control tenemos:

La velocidad del dispositivo puede escribirse como:

Aquí el término  representa la tasa a la cual se expulsara la masa.

Expresión de Tsiolkovski

La expresión de Tsiolkovski expresa que para cualquier maniobra o viaje que incluya maniobras:

o equivalentemente:

donde:
 es la masa total inicial.
 la masa total final
 la velocidad de los gases de salida con respecto al cohete (impulso específico).

Por otro lado el término:

es la fracción de masa (la parte de la masa total inicial que se utiliza para propulsar el cohete).

 (delta-v) es el resultado de integrar en el tiempo la aceleración producida por el uso del motor del cohete (no la aceleración debida a otras fuentes como rozamiento o gravedad). En el caso típico de aceleración en el sentido de la velocidad, es el incremento de la velocidad. En el caso de aceleración en el sentido contrario (desaceleración) es el decremento de la velocidad. La gravedad y el rozamiento cambian también la velocidad pero no forman parte de delta-v. Por ello, delta-v no es simplemente el cambio en la velocidad. Sin embargo, el empuje se aplica en corto tiempo, y durante ese periodo las otras fuentes de aceleración pueden ser despreciables, así que la delta-v de un momento determinado puede aproximarse al cambio de velocidad. La delta-v total puede ser simplemente añadida, aunque entre momentos de propulsión la magnitud y cantidad de velocidad cambia debido a la gravedad, como por ejemplo en una órbita elíptica.

La ecuación se obtiene integrando la ecuación de conservación del momento lineal.

para un cohete simple que emite masa a velocidad constante (la masa que se emite es ).

Aunque es una simplificación extrema, la ecuación del cohete muestra lo esencial de la física del vuelo del cohete en una única y corta ecuación. La magnitud delta-v es una de las cantidades más importantes en mecánica orbital que cuantifica lo difícil que es cambiar de una trayectoria a otra.

Claramente, para conseguir un Δv elevado, debe ser  elevada (crece exponencialmente con delta-v), o  debe ser pequeña, o  debe ser elevada, o una combinación de estos.

En la práctica, esto se consigue con cohetes muy grandes (aumentando ), con varias etapas (decrementando ), y cohetes con combustibles con velocidades de escape muy elevadas. Los cohetes Saturno V utilizados en el Proyecto Apolo y los motores de iones usados en sondas no tripuladas de larga distancia son un buen ejemplo de esto.

La ecuación del cohete muestra un «decaimiento exponencial» de masa, pero no como función del tiempo, sino conforme a mientras se produce la Δv. La Δv que corresponde a la «vida media» es .

Esta ecuación había sido derivada antes por el matemático británico William Moore en 1813.

Etapas

En el caso de cohetes de varias etapas, la ecuación se aplica a cada etapa, y en cada etapa la masa inicial del cohete es la masa total del cohete después de dejar la etapa anterior y la masa final es la del cohete justo antes de dejar la etapa que se está calculando. El impulso específico para cada etapa puede ser diferente. Por ejemplo, si el 80% de la masa es el combustible de la primera etapa y el 10% es masa en vacío de la primera etapa y el 10% es el resto del cohete, entonces:

Con tres etapas similares más pequeñas, se tiene:

y la carga útil es un 0,1% de la masa inicial.

Un cohete de una etapa a órbita, también con un 0,1% de carga útil puede tener una masa del 11% para depósitos y motores y el 88,9% de combustible. Esto da

Si el motor de una nueva etapa se enciende antes de que la etapa anterior haya caído y los motores que trabajan simultáneamente tienen un impulso específico diferente (como es muchas veces el caso en cohetes de combustible sólido y etapas líquidas), la situación es más complicada.

Energía

En el caso ideal  es la carga útil y  es la masa que reacciona (que corresponde a depósitos vacíos sin masa, etc.). La energía necesaria es:

Esta es la energía cinética de la masa de reacción y no la energía cinética requerida por la carga, pero si =10 km/s y la velocidad del cohete es 3 km/s, entonces la velocidad de la masa de reacción solo cambia desde 3 a 7 km/s; La energía «ahorrada» corresponde al incremento de la energía cinética específica (energía cinética por kg) para el cohete. En general:

Se tiene:

donde  es la energía específica del cohete y  es una variable separada, no solo el cambio en . En el caso de usar el cohete parar decelerar, es decir, expeler masa de reacción en la dirección de la velocidad,  es negativa.

La fórmula es para el caso ideal sin pérdidas de energía por calor, etc. Esta última causa una reducción del empuje, así que es una desventaja aun cuando el objetivo es perder energía (decelererar).

Si la energía se produce por la masa misma, como en un cohete químico, el valor del combustible tiene que ser: , donde para el valor del combustible se tiene que tomar también la masa del oxidante. Un valor típico es ve=4,5 km/s, correspondiente a 10,1 MJ/kg. La valor real es más alto pero parte de la energía se pierde en forma de calor que sale como radiación. La energía necesaria es:

Conclusiones:

 Para  se tiene
 Para una  dada, la energía mínima se necesita si , requiriendo una energía de
.
Empezando desde velocidad cero es el 54,4% más que la energía cinética de la carga útil. Empezando desde una velocidad que no es cero, la energía requerida puede ser "menos" que el incremento de energía cinética de la carga. Este puede ser el caso cuando la masa de reacción tiene una velocidad menor después de ser expelida que antes. Por ejemplo, desde una órbita baja de 300 km de altitud a una órbita de escape es un incremento de 29,8 MJ/kg, lo cual, usando un impulso específico de 4,5 km/s, tiene un coste neto de 20,6 MJ/kg ( = 3,20 km/s; las energías son por kg de carga útil).

Esta optimización no tiene en cuenta las masa de los diferentes tipos de cohetes.

Además, para un objetivo determinado, como por ejemplo cambiar de una órbita a otra, la  requerida dependa mucho de la velocidad a la que el motor produce  y determinadas maniobras pueden ser imposibles si esta es muy baja. Por ejemplo, un lanzamiento a LEO requiere normalmente una  de alrededor de 9,5 km/s (mayormente para conseguir la velocidad), pero si el motor pudiese producir  a una velocidad solo algo más elevada que g, sería un lanzamiento lento y requeriría una  mucho más elevada (costaría una  de 9,8 m/s cada segundo). Si la aceleración posible es  o menor, no es posible ir a órbita con ese motor.

La potencia se obtiene de

donde  es el empuje y  es la aceleración debida a ella. Por ello, el empuje teórico posible por unidad de potencia es 2 dividido por el impulso específico en m/s. La eficiencia de empuje es el empuje real entre empuje teórico.

Si se usa energía solar se restringe ; en el caso de  elevadas, la aceleración posible es inversamente proporcional a la velocidad de escape, así que el tiempo necesario para conseguir una Δv es proporcional a ; con el 100% de eficiencia:
 para  tenemos que

Ejemplos:
 potencia 1000 W, masa 100 kg, = 5 km/s, = 16 km/s, lleva 1,5 meses.
 potencia 1000 W, masa 100 kg, = 5 km/s, = 50 km/s, lleva 5 meses.

Por ello, la  no puede ser demasiado alta.

Ejemplos

Se asume un impulso específico de 4,5 km/s y una  de 9,7 km/s (Tierra a LEO).

 Un cohete de una etapa a órbita:  = 0,884, por ello el 88,4% de la masa total inicial será propelente. El restante 11,6% es para los motores, el tanque y la carga.

 Un cohete de dos etapas a órbita: se supone que la primera etapa da una  de 5,0 km/s;  = 0,671, por ello, el 67,1%. El restante es el 32,9%. Después de dejar la primera etapa, la masa será este 32,9% menos el tanque y el motor de la primera etapa. Si se asume que esto es el 8% de la masa total inicial, queda el 24,9%. La segunda etapa da una  de 4,7 km/s;  = 0,648, por ello, el 64,8% de la masa restante debe ser propelente, que es el 16,2%, y el 8,7% el tanque, el motor y la carga de la segunda etapa, Así que hay disponible el 16,7% para motores, tanques y carga útil.

Véase también
 Propulsión (naves espaciales)
 Impulso específico
 Delta-v

Referencias

Astrodinámica
Cohetes
Ecuaciones de la física
Tsiolkovski
Ciencia y tecnología de Reino Unido del siglo XIX
Ciencia y tecnología de Rusia del siglo XX
Ciencia de 1813
Ciencia de 1903
Reino Unido en 1813
Rusia en 1903

Ecuación del cohete de Tsiolkovski


An Pescatoria cochlearis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Allen Rolfe. An Pescatoria cochlearis in nahilalakip ha genus nga Pescatoria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pescatoria

Pescatoria cochlearis