The murder of Yvonne Fletcher, a Metropolitan Police officer, occurred on 17 April 1984, when she was fatally wounded by a shot fired from the Libyan embassy on St James's Square, London, by an unknown gunman. Fletcher had been deployed to monitor a demonstration against the Libyan leader Muammar Gaddafi, and died shortly afterwards. Her death resulted in an eleven-day siege of the embassy, at the end of which those inside were expelled from the country and the United Kingdom severed diplomatic relations with Libya.

Between 1980 and 1984 Gaddafi had ordered the deaths of several exiled opponents of his regime; bombings and shootings, targeted at Libyan dissidents, occurred in Manchester and London. Five Libyans thought to be behind the attacks were deported from the UK. During the anti-Gaddafi protest on 17 April 1984, two gunmen opened fire from the first floor of the embassy with Sterling submachine guns. In addition to the murder of Fletcher, eleven Libyan demonstrators were wounded. The inquest into Fletcher's death reached a verdict that she was "killed by a bullet coming from one of two windows on the west side of the front on the first floor of the Libyan People's Bureau". Following the breaking of diplomatic relations, Libya arrested six British nationals, the last four of whom were released after nine months in captivity.

Two years after Fletcher's murder, the event became a factor in the decision by the British prime minister, Margaret Thatcher, to allow the US bombing of Libya from bases in the UK. In 1999, a warming of diplomatic relations between Britain and Libya led to a statement from the Libyan government admitting culpability in Fletcher's shooting, and the payment of compensation. British police continued their investigation until 2017. Although sufficient evidence existed to prosecute one of the co-conspirators, no charges were brought as some of the evidence could not be raised in court due to national security concerns. As at  no one has been convicted of Fletcher's murder, although in 2021 the High Court of Justice determined that Gaddafi's ally Saleh Ibrahim Mabrouk was jointly liable for Fletcher's murder.

Background

Yvonne Fletcher

Yvonne Joyce Fletcher was born on 15 June 1958 in the Wiltshire village of Semley, to Michael Fletcher and his wife Queenie ( Troke). Yvonne was the eldest of the couple's four daughters. At the age of three she told her parents that she wanted to join the police. By the time she was eighteen and a half—the minimum entry age into the Metropolitan Police Service—she was  tall, shorter than the  required. She applied to several police forces but was turned down on the basis of her height, and considered applying for entry to the Royal Hong Kong Police Force.

Despite the height restriction, in March 1977 Fletcher was accepted onto the Metropolitan Police 20-week training course. She passed and was placed on the standard two-year probation period with the warrant number 4257; she was posted to Bow Street police station, where she completed her probation and was confirmed as a regular Woman Police Constable (WPC). She was highly regarded by her colleagues, who nicknamed her "Super Fletch", and she became engaged to PC Michael Liddle, who also worked at Bow Street.

Relations between Britain and Libya

From 1979 there had been no Libyan ambassador appointed to the United Kingdom. A "Revolutionary Committee" was in control of the Libyan embassy in London, located at 5 St James's Square; the embassy was renamed the "People's Bureau". In 1980 Libya's leader, Muammar Gaddafi—the Chairman of the Revolutionary Command Council—saw many exiles from Libya as traitors and had given orders for several of them to be murdered. On his instructions, bombs were planted in London newsagents that sold newspapers critical of Gaddafi. Moussa Koussa was appointed as Secretary of the Libyan People's Bureau in London in 1979. He was expelled from the UK in 1980, after stating in an interview with The Times that the Libyan government planned to murder two opponents of Gaddafi's government living in the UK. The Lord Privy Seal, Sir Ian Gilmour, told the House of Commons that the government wished "to maintain good relations with Libya", but that "we are making it clear that the Libyan authorities must understand what can and cannot be done under the law of the United Kingdom, and that criminal actions in the United Kingdom must cease".

After several murders of Gaddafi's political opponents in the UK in 1980, there was a decrease in activity until 1983, when the Libyan General People's Congress—the country's legislature—began a campaign against what they saw as the bourgeois habits of staff at several of the People's Bureaux, particularly the office in London. In February 1983 the bureau chief and cultural attaché were recalled to Libya and replaced with a four-man committee of students who had all been involved in revolutionary activities in Libya. Soon after they were appointed, they gave a press conference at which they threatened action against Libyan dissidents. On 10 and 11 March 1984 there were a series of bomb attacks in London and Manchester targeted at critics of the Gaddafi regime. The Libyan government denied being involved, but on 16 March the British government deported five Libyans said to be connected to the attacks.

Vienna convention and diplomatic protection
The protection of diplomats and their official premises is based on the Vienna Convention on Diplomatic Relations 1961, an international treaty; it was signed by 141 countries, including the UK and Libya. It was incorporated into UK law in the Diplomatic Privileges Act 1964. Among other measures, the act protects diplomats from prosecution for any crime unless the diplomat's home country waives his right to immunity. A country can declare a diplomat from another state to be persona non grata, and demand that they leave the country, but no other action can be taken against them. Diplomatic premises are also protected from entry by the police or security services, unless given permission by the country's ambassador.

Shooting: 16–17 April 1984

On 16 April 1984 two students—active opponents of Gaddafi's rule—were executed in public hangings at the University of Tripoli. In response Libyan dissidents in Britain—members of the Libyan National Salvation Front (LNSF)—decided to stage a demonstration outside the People's Bureau on St James's Square. On 16 April a telex was sent from the People's Bureau in London to Tripoli asking for advice on how to deal with the demonstration. They asked which of three options they should follow: do nothing; drag some dissidents into the bureau to physically assault them; or shoot some of the demonstrators. The answer came back from Gaddafi to open fire on the protestors. The message was intercepted and decrypted by the National Security Agency in the US, who passed the information on to Government Communications Headquarters in the UK, from where it was forwarded to MI5, Britain's counter-intelligence and security agency. They failed to pass on the information to the police or the Home Office.

During the night of 16–17 April a delegation from the People's Bureau attended a meeting at the Foreign and Commonwealth Office to complain about the forthcoming demonstration, and ask that it be stopped. The Libyans were told that the Metropolitan Police would be informed, but would be unable to prevent the demonstration from going ahead. On the morning of 17 April, police workmen placed crowd control barriers in St James's Square in preparation for the demonstration. One of the Libyans from the People's Bureau told a workman that there were guns in the Bureau and there would be fighting that day. The workman passed the message on to police, who decided not to take action.

A detachment of around 30 police officers was sent to St James's Square to monitor the demonstration; among them were Fletcher and her fiancé. They were accompanied by members of the Diplomatic Protection Group. About 75 LNSF protestors arrived from across the country, particularly northern England; the demonstration began at around 10:00 am. The demonstrators—many wearing masks or balaclavas, to ensure photographers from the People's Bureau could not record their identities—stayed behind barriers placed opposite the Bureau; they chanted anti-Gaddafi slogans and carried banners and placards. A counter-demonstration by Gaddafi supporters had been arranged by the People's Bureau and took place outside the building. The demonstrations were filmed by several international television crews invited by the Libyans.

At 10:18 am automatic gunfire was discharged from two windows of the People's Bureau in the direction of the anti-Gaddafi demonstration. The shots wounded eleven protestors; according to the post-mortem examination report, one round entered Fletcher's back, " below the top of the right shoulder,  to the right of the spine and  behind the back fold of the right armpit". The bullet travelled right to left, through her thoracic diaphragm, liver and gall bladder before it was deflected by the spinal column out through the left side of the body, and then into the left elbow.

While the demonstrators were moved into Charles II Street, Fletcher was aided by her colleagues; as she lay in the road outside the People's Bureau, she advised them to "keep calm". She was moved to Charles II Street; she became unconscious and stopped breathing and a colleague gave her resuscitation. At 10:40 am an ambulance took her to Westminster Hospital. As she was being transferred from the ambulance to a hospital trolley, a single spent round of ammunition fell from her uniform. She was operated on, but died at approximately midday.

The police evacuated members of the public from the offices around the square, which they sealed off with a cordon; armed police took up positions facing the People's Bureau and on the surrounding rooftops. The garage entrance at the rear of the People's Bureau was not sealed off until at least ten minutes after the shooting, and in that time some of those inside departed the premises through that exit.

With Margaret Thatcher, the Prime Minister, on an official visit to Portugal, and Geoffrey Howe, the Foreign Secretary, in China, responsibility for handling the crisis fell to Leon Brittan, the Home Secretary. Events spread to Libya soon after the shooting, as around 60 members of the Revolutionary Guard Corps surrounded the British embassy in Tripoli, and put the premises under siege, trapping the staff of 25—including Oliver Miles, the ambassador. Three British nationals working in Tripoli were arrested on unspecified charges.

The post-mortem on Fletcher was undertaken in the evening of 17 April by the forensic pathologist Iain West. Examining the entry of the shot, he wrote that:

The angle of the bullet wound indicates that she was shot in the back by a person who was situated at a considerably higher level. Assuming that she was standing upright at the moment she was shot, the track would indicate that she had been shot from one of the adjacent floors of an adjacent building.

From the angle of the entry wound, and Fletcher's position in the street—captured on news cameras seconds before she was shot—West established that the shot had come from the first floor of the embassy.

Siege: 18–27 April 1984
On 18 April, Miles was allowed to leave the British embassy to meet representatives of the Libyan government; the siege in Tripoli was lifted that day and one of the men arrested the previous day was also released. The following day Gaddafi appeared on Libyan television and blamed the British police and security forces for the attack; he said that "we are surprised how a responsible state like England carry on  committing this crime". Over the next week five bombs were planted in London, four of which were defused; on 20 April the fifth bomb exploded in the baggage area of Terminal 2 at Heathrow Airport, for which police suspected Libyan bombers. The British government's attitude towards Libya hardened as a result of the bombs, although they were also sensitive to Libya's behaviour in previous diplomatic impasses, whereby the regime would arrest citizens of a country and hold them until the normalisation of formal relations. There were 8,000 British workers in Libya, mostly working in the oil and construction industries.

The British government requested access to the People's Bureau, which was denied by the Libyan government. Two Libyan diplomats who were not in the embassy at the time of the shooting acted as intermediaries between police negotiators and those inside the building. The government also put the Special Air Service on standby; they flew from Stirling Lines, their base in Credenhill, Herefordshire, to London in preparation. Negotiations did not progress well, and on 22 April Britain informed the Libyan government that diplomatic ties were broken; the diplomats in the embassy were given until midnight on 29 April to leave the country, and Britain instructed its embassy staff to leave Tripoli by the same time.

Fletcher's hat and four other officers' helmets were left lying in the square during the ensuing siege. In the days that followed, images of them were repeatedly shown in the British media. In the early morning of 27 April a policeman acted against orders and retrieved the hat from the square. It was placed on Fletcher's coffin for her funeral, which took place the same day at Salisbury Cathedral. In addition to 600 police officers, Leon Brittan attended, as did Lawrence Byford, the Chief Inspector of Constabulary and Kenneth Newman, the Commissioner of the Metropolitan Police.

On the same day as Fletcher's funeral the evacuation of the embassy began with the dispatch of diplomatic luggage—four canvas bags, marked with a diplomatic seal, and immune from search or seizure by the British police. Neutral intermediaries from Saudi Arabia, Syria and Turkey oversaw the exit of goods and staff. The 30 staff in the embassy were allowed out in groups of five, instructed to walk in single-file with a gap between each of them; there was a 15-minute pause between each group exiting the building. Each person was frisked, photographed and questioned, but when attempts were made to fingerprint the men, they objected and the neutral intermediaries advised the police that this was not allowed. After being taken to the Civil Service College at Sunningdale where they were held for the day and questioned, the Libyans were put on a flight to Tripoli just before 8:00 pm. The same day, the remaining members of staff from the British embassy, including the ambassador, returned to London.

Aftermath: 27 April 1984 – 5 February 1985
Once the Libyans had left the People's Bureau, police forensics teams entered and searched the square and the embassy building. Within the building—where they spent four days searching—gunshot residue was found at two windows on the first floor and a spent cartridge. With that evidence, and from the location of the bullets in the square, the police ascertained that two Sterling submachine guns had been fired, one pointing down at the demonstrators and one on a flatter trajectory across the square. The police search of the bureau found 4,367 rounds of ammunition, three semi-automatic pistols, four .38 revolvers and magazines for Sterling submachine guns. The search of the embassy was made by civilian experts employed by the police, accompanied by observers from Saudi Arabia.

The inquest into Fletcher's death opened on 25 April but was adjourned to allow for the police to undertake further investigations. When it reconvened, police reported that they had 400 lines of enquiry open into the murder, but had not narrowed the field of suspects down from any of the 30 Libyans in the embassy. Iain West stated that the bullet entered Fletcher's body at an angle of between 60 and 70 degrees. Paul Knapman, the coroner heading the inquest, considered the angle too steep to have been fired from the first floor and questioned West on the point. The pathologist stated that Fletcher must have been turning when she was shot which, he said, would have reduced the angle. The jury concluded that Fletcher "was killed by a bullet coming from one of two windows on the west side of the front on the first floor of the Libyan People's Bureau".

In April and May 1984 six British men working in Libya were rounded up and detained as hostages by a Revolutionary Committee. The Libyans demanded the restoration of diplomatic relations and the release of Libyans arrested on terror offences. Two of the men were freed in September, and in October Terry Waite—special envoy for the Archbishop of Canterbury—visited Libya in an attempt to negotiate the release of the remaining men, the first of his four visits. The hostages were freed on 5 February 1985, after nine months in detention.

Subsequent developments

Gaddafi era: 1985–2011
Although there were rumours that four members of the embassy had been executed on their return to Libya, the reports were not considered reliable by the British government. The government did not try to re-open diplomatic relations with Libya for several years, and interaction between the two governments remained poor. In 1986 Thatcher agreed to the use of Royal Air Force bases by American aircraft involved in the bombing of Libya; she said in the House of Commons that the murder of Fletcher weighed in her decision. In 1991 the warrants issued to two Libyan men for the 1988 Lockerbie bombing further damaged British–Libyan relations. Abdul Fatah Younis, Libya's Minister for Public Security, met Christopher Long, Britain's ambassador to Egypt in 1992. Younis apologised for his country's role in Fletcher's murder, and offered to assist with the extradition of her killers; the offer was not accepted, but led to discussions between the two countries, which were kept secret.

The Channel 4 Dispatches documentary, broadcast in April 1996, posited that the shots were fired from a different building, from an upper floor that had been rented by MI5, and that the shots had been from agents of MI5 or the American CIA, to discredit the Libyan regime. The contents of the programme were raised in question in the House of Commons by Tam Dalyell, and answered by David Maclean, the Minister of State for Home Affairs, who stated that "The programme asks us to believe that WPC Fletcher was murdered by, or with the connivance of, a British or American intelligence officer. If it were not so offensive and obscene, it would be laughable." He concluded that it was the Libyans in the bureau who should co-operate with the murder investigation.

In July 1999 the Libyan government publicly accepted responsibility for the murder, agreed to pay compensation of £250,000 to Fletcher's family and agreed to support the investigation into Fletcher's murder. In a statement to the House of Commons, the Foreign Secretary, Robin Cook announced:

Libya accepts general responsibility for the actions of those in the Libyan People's Bureau at the time of the shooting. It expresses deep regret to the family of WPC Fletcher for what occurred and offers to pay compensation now to the family. Libya agrees to participate in and co-operate with the continuing police investigation and to accept its outcome.

On 24 February 2004 the Today programme on BBC Radio 4 reported that Shukri Ghanem, the Libyan prime minister, had claimed his country was not responsible for Fletcher's murder or for the Lockerbie bombing. Ghanem said that Libya had made the admission and paid compensation to bring peace and an end to international sanctions. The following day a statement on Libyan radio said that Ghanem's comment was "inaccurate and regrettable"; the Libyan government offered entry to Libya for the Metropolitan Police to undertake its investigation in Tripoli. Although they were able to undertake some steps during their four-day investigation, they were not allowed to arrest anyone. On their return it was announced that a joint investigation by British police and a Libyan magistrate would undertake a formal investigation under Libyan law.

British detectives were able to interview their main suspect for the murder in June 2007, following the normalisation of diplomatic relations between the UK and Libya. Detectives spent seven weeks in Libya interviewing both witnesses and suspects. Queenie, Fletcher's mother, described the developments as "promising". That year a senior Canadian lawyer undertook a review of the available evidence for the Crown Prosecution Service. He advised that Abdulmagid Salah Ameri, a junior diplomat in the People's Bureau at the time of the shooting, had been identified by witnesses who had observed him firing a weapon from the embassy window. The report also suggested that there was sufficient evidence for two men, Matouk Mohammed Matouk and Abdulqadir al-Baghdadi, to face charges of conspiracy to murder. Both had escaped out of the garage door of the embassy on the day of the shooting; neither had diplomatic status and could, therefore, face prosecution. The report was not publicly released, but a leaked copy was obtained by The Daily Telegraph in 2009.

In 2009 Gaddafi was interviewed by Sky News and apologised for the killing of Fletcher. The same year it was established that during trade negotiations between Britain and Libya in 2006, an agreement was reached that Fletcher's killer would not be extradited for trial in the UK. In a letter to Gordon Brown, the Prime Minister, the Police Federation said they were "appalled and disgusted" by the decision. A spokesman for the Foreign Office denied that there was a secret deal, and stated that "Libyan law did not allow for the extradition for trial in other countries so a trial in Libya was the only outcome that would reflect our determination to see justice done".

Post-Gaddafi era: 2011–2021
Following the 2011 Libyan civil war and the collapse of the Gaddafi regime in August that year, it was reported that one of the co-conspirators, Abdulqadir al-Baghdadi, had been killed during in-fighting among Gaddafi loyalists. In June the following year, two police officers flew to Libya to discuss developments in the case. The following month The Sunday Telegraph named Salah Eddin Khalifa, a high-level member of the former regime, as the pro-Gaddafi student who shot Fletcher. Within minutes of the shooting, he had left the embassy via a back door before it was surrounded by police. Khalifa was said to have moved to another north African city following the civil war.

In November 2015 the Metropolitan Police arrested Saleh Ibrahim Mabrouk, a former member of the Gaddafi government and a close ally of Gaddafi who was a key member of the revolutionary committee in control of the embassy on that day; in 2011 he claimed political asylum in the UK. Although initially arrested on charges of money laundering, he was bailed on charges of conspiracy to murder Fletcher. In May 2017 the charges against him were dropped as evidence against him could not be provided in court because of national security concerns.

In November 2019, Flethcer's former colleague John Murray said he was still trying to find the murderer; in November 2021 a civil case he brought against Mabrouk, was heard at the Royal Courts of Justice in London. Mabrouk was found to be jointly liable for Fletcher's death.

Legacy

In April 1984 the film director Michael Winner wrote to The Times to suggest that a memorial be placed in St James's Square "to commemorate not only the horrific death of this brave young girl, but also be a constant reminder to her killers of the feelings of the British people". After receiving sizeable donations, Winner set up the Police Memorial Trust on 3 May to erect memorials to honour British police officers killed in the line of duty.

Fletcher became the first police officer honoured by the Police Memorial Trust. On 1 February 1985 her memorial was unveiled in St James's Square by Thatcher, in a ceremony attended by the leaders of the main British political parties. During her unveiling speech, Thatcher said:

This simple memorial, erected by the Police Memorial Trust, will be a reminder to Londoners and to visitors alike of the debt that we owe to Yvonne Fletcher and all her colleagues in the Police. Without them the law could not be upheld. Without them, indeed, there would be no law, and no liberty.

The granite and Portland stone commemorative pillar lies in the north-east corner of St James's Square, facing the former Libyan embassy. Westminster City Council altered part of the pavement with a rounded extension into the roadway to create an area for people to stand in front of it.

A cherry tree was planted in St James's Square in memory of Fletcher in 1984, and there is a memorial plaque in Charing Cross Police Station, London. In 1988 John Baker, the Bishop of Salisbury dedicated a stained glass window at St Leonard's Church, Semley, to Fletcher; the window was designed by the artist Henry Haig.

Following a government review into the law surrounding inviolability of diplomatic premises, the Diplomatic and Consular Premises Act 1987 was introduced. Among other measures, the act allows the government to remove diplomatic status from premises which they consider to be misused.

See also
List of British police officers killed in the line of duty
List of unsolved murders in the United Kingdom

Notes and references

Notes

References

Sources

Books

Journals and magazines

News articles

Websites and television

External links
 "Timeline: WPC Yvonne Fletcher" at BBC News, 25 March 2004
 "WPC Yvonne Fletcher" at the Police Memorial Trust
 "Yvonne Fletcher" at The Guardian

1984 murders in the United Kingdom
1984 in London
Libya–United Kingdom relations
Protest-related deaths
Deaths by firearm in London
Deaths by person in London
April 1984 events in the United Kingdom
Diplomatic incidents
Crime in the City of Westminster
1980s in the City of Westminster
1980s murders in London
Unsolved murders in London
Female murder victims
Metropolitan Police officers
Metropolitan Police officers killed in the line of duty
Violence against women in London
1984 mass shootings in Europe
Mass shootings in London

Murder of Yvonne Fletcher


A belle danse (do francês "dança elegante"), também chamada dança barroca, é um estilo formado por danças de salão da corte (ballet de cour), populares na Europa, principalmente na França, durante o período barroco (séculos XVI-XVIII) principalmente à música e ao teatro barroco (tragédia na música, balé de ópera, menuet, bourrée, gavotte). Estudada e ensinada em escolas de dança modernas, como uma arte histórica cultural.

Foi atualizado por pesquisadores / historiadores da dança que reabilitaram uma arte e um estilo de dança que o balé romântico havia simplificado e padronizado.

Seguindo Francine Lancelot e a empresa "Ris et Danceries" muitas companhias apresentam hoje o repertório barroco, geralmente reconstituído a partir das obras do coreógrafo francês Raoul Feuillet e seus sucessores.

História
As belle-danse foram influenciadas por danças populares francesas e italianas, bem como danças de corte espanholas e inglesas. Que eram caracterizadas por movimentos elegantes e graciosos, realizados com postura ereta e refinada, acompanhadas por música de câmara.

Ao longo do tempo, as belle danse evoluiram e se transformando em outras formas de dança, como o balé clássico, que se desenvolveu na França no século XVIII,  incorporando o uso de técnicas de movimento precisos/controlados e, a ênfase na elegância e na graça.

O escritor e coreógrafo francês francês Pierre Rameau do  século XVIII (1674-1748) influenciou a dança barroca na França e em toda a Europa, fazendo a documentação e preservação da técnica e do estilo da dança barroca, além do trabalho realizado na corte de Versalhes.

Pierre Rameau é considerado um dos maiores historiadores da belle danse, que escreveu vários tratados sobre dança, incluindo "Le Maître a danser" (O Mestre de Dança, em 1725) que tornou-se uma referência para a dança barroca. Pois descreve em detalhes as técnicas e passos, informa a etiqueta e as convenções sociais da dança na corte francesa, também fornece instruções para o ensino da dança, incluindo a preparação do corpo e a importância da musicalidade na coreografia.

Além disso, Rameau contribuiu para o desenvolvimento da notação de dança, criando um sistema de notação que permitia registrar as coreografias e ensiná-las a outros dançarinos.

Características
A belle danse inicialmente era uma dança formal de salão, um tipo de dança cortesã, realizada em eventos sociais e cerimônias da nobreza e elite européia do período barroco (a partir do século XVI (desde a década de 1960 o barroco é chamado tanto de período quanto de estilo), frequentemente retratada em pinturas. Ela era caracterizada pela e elegância de seus movimentos bastante complexos, que envolviam uma série de movimentos fluidos dos braços e pernas, cuidadosamente coreografados e ensaiados. Incluia gestos e expressões faciais incorporados do teatro que ajudam a contar uma história e transmitir a emoção. Onde os dançarinos usavam trajes elaborados e pesados, muitas vezes adornados com joias.

Compasso rítmico
No século XVII a interpretação das danças barrocas é extremamente codificada em relação à música. A sua classificação depende do compasso e do número de tempos que contêm.

Veja também

 Música barroca
 Dança histórica

Bibliografia
 Marcelle Benoit (dir. ), Dicionário de música na França do XVII XVII E século 18 séculos, Paris, Fayard, 1992 .
 "O Novo Bosque. Dicionário de Música e Músicos". Editado por Stanley Sadie. Macmillan, 1980.

Referências

Ligações externas
 Portal da Dança Barroca no Calendário da Dança Antiga
 , preview from Dancetime

Dança
Música clássica
Ballet
Barroco
Século XVI na arte

Belle danse


Gullsteinbrjótur (fræðiheiti: Saxifraga hirculus) er blómplanta sem á Íslandi finnst víða um land í rökum jarðvegi. Hún er útbreidd á Norðurhveli, sérstaklega á tempraða beltinu og kuldabeltinu.

Sníkjusveppirnir Mycosphaerella tassiana og Melampsora hirculi leggjast á hana.

Tilvísanir

Plöntur á Íslandi
Steinbrjótar

Gullbrá (jurt)


Onagraceele (Onagraceae), denumite și enotheracee, enoteracee, oenotheracee  (Oenotheraceae) este o familie de plante dicotiledonate ierboase, rar lemnoase (arbori, arbuști și uneori liane, mai ales în locurile umede din tropice), bianuale până la perene, rareori anuale, cu flori diapetale, roșii, albe, violacee sau galbene. Familia cuprinde peste 650 de specii de specii răspândite în America de Sud și de Nord, Europa și Asia, mai ales în regiunea temperată, multe dintre ele fiind decorative. Se cunosc din eocen. Flora României conține 27 de specii spontane și cultivate, iar cea din Republica Moldova 13 specii de onagracee. Onagraceele au frunze simple, opuse sau alterne, cu stipele mici, abia vizibile, căzătoare timpuriu. Florile sunt hermafrodite (bisexuate), epigine, radiar simetrice (actinomorfe), rar cu simetrie ușor bilaterală (zigomorfe), de obicei tetramere, rareori dimere sau trimere. Florile sunt dispuse solitar, axilar,  sau în raceme sau spice terminale. Învelișul floral este diferențiat în caliciu și corolă. Caliciu este dialisepal (cu sepalele separate), din 4 sepale, uneori prin reducere 2, după înflorire adesea răsfrânte. Corola este dialipetală, formată din 4 petale, rareori 2 sau lipsesc, roșii, albe, violacee sau galbene; petalele alternează cu sepalele și sunt de obicei mari, mai rar mici, răsucite în mugure. Androceul are de obicei 8 stamine, uneori se reduce la 4 sau la 2 stamine sau se transformă în staminodii. Gineceul cu ovar inferior sau semiinferior este 2-6-locular, uneori cu pereți despărțitori incomplect dezvoltați sau avortați și atunci unilocular. Stilul este simplu, cu stigmat întreg și globulos, bilobat sau tetralobat. Receptacul colorat este adesea concrescut cu ovarul; el este alungit în formă de tub sau cupă, cu caliciul, corola și androceul înserate la partea superioară. Formula florală este ⚥✴ rar •|• K4-2 C4-2 sau C0 A8,4,2 G(4). Polenizarea este entomofilă.  Fructul este o capsulă, bacă sau achenă. Uneori axa florală se prelungește în fruct și e viu colorată;  fructul se  deschide longitudinal în 4 valve, multisperm, rar 1-2 sperm, sau indehiscent (la unele genuri din cultură fructul poate fi cărnos). Semințele sunt mici, netede sau verucoase, cu înveliș pielos, sau nude, prevăzute cu un smoc de peri, fără albumen; embrionul este drept și cotiledoanele sunt egale.

Specii din România
Flora României conține 27 de specii spontane și cultivate ce aparțin la 6 genuri:
Chamerion (sin. Chamaenerion)
Chamerion angustifolium (sin. Chamaenerion angustifolium) = Răscoage, Zburătoare
Chamerion dodonaei (sin. Chamaenerion dodonaei)
Circaea
Circaea alpina = Perișor, Tilișcă
Circaea lutetiana = Tilișcă, Iarba vrăjitoarei
Circaea x intermedia
Epilobium
Epilobium alpestre = Pufuliță
Epilobium alsinifolium = Pufuliță
Epilobium anagallidifolium = Pufuliță
Epilobium ciliatum = Pufuliță
Epilobium collinum = Pufuliță
Epilobium hirsutum = Pufuliță
Epilobium lamyi = Pufuliță
Epilobium lanceolatum = Pufuliță
Epilobium montanum = Pufuliță
Epilobium nutans = Pufuliță
Epilobium obscurum = Pufuliță
Epilobium palustre = Pufuliță
Epilobium parviflorum = Pufuliță
Epilobium roseum = Pufuliță
Epilobium tetragonum = Pufuliță
Fuchsia
Fuchsia boliviana = Cerceluș
Fuchsia fulgens = Cerceluș
Fuchsia magellanica = Cerceluș
Ludwigia
Ludwigia palustris
Oenothera
Oenothera biennis = Luminiță
Oenothera glazioviana = Luminiță
Oenothera parviflora = Luminiță

Specii din Republica Moldova
Flora Republicii Moldova conține 13 de specii spontane și cultivate ce aparțin la 4 genuri:
Chamerion
Chamerion angustifolium = Răscoage angustifolie
Chamerion dodonaei = Răscoage Dodonei
Circaea
Circaea lutetiana  = Iarba vrăjitoarei
Epilobium
Epilobium adenocaulon = Pufuliță
Epilobium hirsutum  = Pufuliță
Epilobium lamyi  = Pufuliță Lami
Epilobium montanum  = Pufuliță de munte
Epilobium obscurum = Pufuliță
Epilobium palustre  = Pufuliță de baltă
Epilobium parviflorum = Pufuliță pervifor
Epilobium roseum = Pufuliță rozacee
Epilobium tetragonum  = Pufuliță tetragonă
Oenothera
Oenothera biennis  (Onarga biennis) = Luminiță bianală

Sistematica

Subfamilia Ludwigioideae
Genul Ludwigia L.

Subfamilia Onagroideae

Note

Legături externe
 Onagraceae. Encyclopædia Britannica
 Onagraceae Juss. "Watson, L., and Dallwitz, M.J. 1992 onwards. The families of flowering plants: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval. Version: 13th March 2017"

Onagracee


Lag ba'ómer (ל״ג בעומר ashkenazisk) eller ל״ג לעומר Lag la'omer (sefardisk) er en jødisk fest, der falder på den 33. dag i omertiden mellem pesach og shavuot, på den 18. ijjar (måned i den jødiske kalender). Lag (hebraisk ל״ג) betyder her 33.

Denne jødiske mærkedag har sin oprindelse i opstanden mod det romerske overherredømme under kejser Hadrian i årene 132-135.

Lag ba'ómer er en glædesfest, og på denne dag er buddene for sørgedagene mellem pesach og shavuot ophævet, således at man kan tage på skovtur og samles om bål; og man kan fejre bryllup, hvilket tit sker på denne dag. På denne dag må man igen lade sit hår klippe.

Jødiske helligdage
Mærkedage

Lag ba'ómer


Nacionalni korpus je ukrajinska politička stranka osnovana 2016. godine. Pripadnica je ukrajinske krajnje desnice, a čelnik stranke je Andiry Biletsky. Kostur stranke čine veterani bojne Azov i pripadnici civilnih snaga Azov ("Azov Civil Corps"), nemilitantne i nevladine organizacije.

Povijest
Dana 14. listopada 2016. godine 292 pripadnika iz cijele Ukrajine sudjelovalo je na kongresu osnivanja stranke. Stranka je prije osnivanja bila registrirana pod imenom "Patrots of Ukraine" (dosl. prev. "Ukrajinski domoljubi"). Kongres je jednoglasno izabrao Biletskog za vođu stranke, a zamjenik mu je Nazariy Kravchenko. Stranački kongres odobrio je promjene u stranačkom programi, a kongres je završio maršem u kojem je sudjelovalo preko 5000 osoba. Dio pripadnika marša nosio je simbole koji su povezani s bojnom Azov.

Pogledaj još
 Bojna Azov

Izvori

Ukrajinske političke stranke

Nacionalni korpus


22402 Goshi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
22402 Goshi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kuma Kogen de Akimasa Nakamura. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,19 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 3,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 22001-23000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

22402 Goshi


John James "Joe" Greene,  (June 24, 1920 – October 23, 1978) was a Canadian politician.

Life and career
Greene was born in Toronto, Ontario, the son of Andrée (née Charpagnol) and Peter Greene. He grew up in Toronto before finding work in northern Ontario as a mine worker.

After graduating from the University of Toronto Schools, he served in the Royal Canadian Air Force during World War II and earned the Distinguished Flying Cross. Following the war, he earned a Bachelor of Arts from the University of Toronto and a law degree from Osgoode Hall. He began practice in Toronto, establishing a law firm in Arnprior, Ontario in 1949. In 1948, he married Corinne Bedore.

He ran for the leadership of the Ontario Liberal Party in 1958, placing a poor third at the party's leadership convention.

He was first elected to the House of Commons of Canada as a Liberal in the 1963 general election. In 1964, he ran again for the leadership of the Ontario Liberals, placing fourth.

In 1965, he became Minister of Agriculture in the cabinet of Lester Pearson, one of the few non-farmers to hold the position and the first easterner in 54 years. In 1968, he ran to succeed Pearson in that year's federal Liberal leadership convention, but despite giving what many say was the best speech, he came in fifth place. After three ballots, he threw his support to Pierre Trudeau, contributing towards his victory. The new Prime Minister made Greene Minister of Energy, Mines and Resources.

Greene moved to the riding of Niagara Falls, Ontario in the 1968 election, and was again elected to Parliament. As energy minister, Greene prevented the sale of both the largest oil company under Canadian control and Canada's largest uranium producer to Americans.

Greene suffered a heart attack in 1969, and was required to take a temporary leave of absence from parliament. Otto Lang served as the acting minister of Energy, Mines and Resources in this period.  Green later suffered a stroke in late 1971. Greene retired from cabinet in January 1972 when he was appointed to the Senate of Canada.

He died in 1978, aged 58.

References

1920 births
1978 deaths
Canadian Anglicans
Canadian military personnel of World War II
Lawyers in Ontario
Canadian senators from Ontario
Liberal Party of Canada MPs
Liberal Party of Canada senators
Members of the House of Commons of Canada from Ontario
Members of the King's Privy Council for Canada
Politicians from Toronto
University of Toronto alumni
Liberal Party of Canada leadership candidates
20th-century Canadian lawyers

Joe Greene (Ontario politician)


Juan Lombía (Zaragoza, 1806 - Madrid, 1851) fue un actor, autor y empresario teatral español. Como autor, hoy solo se recuerda de él su obra El sitio de Zaragoza en 1808; como empresario del Teatro de la Cruz fue responsable del estreno de numerosas obras de José Zorrilla, entre ellas Don Juan Tenorio.

Biografía

Primeros años

Desde sus primeros años quiso dedicarse al teatro, pero sus padres le hicieron estudiar dibujo en la Academia de San Fernando y más tarde, pese a los buenos resultados obtenidos, le hicieron aprender el oficio de ebanista. Casado y con hijos desde muy joven, para mantener a la familia hubo de abrir un taller de ebanistería. No obstante, no abandonó su propósito de triunfar en la escena y, sabedor de que para ello necesitaba una educación de la que carecía, contrató un profesor que le diera clases particulares, con especial énfasis en la literatura dramática.

El actor

Tras cuatro años de compaginar trabajo y estudio, Lombía debutó en 1829 el Teatro de la Cruz con el papel de Capelo en la tragedia Blanca y Montcasin, de Arnault. Como pese a ser muy aplaudido no consiguiera nuevos contratos en Madrid, marchó a Granada, donde trabajó de galán joven, y al año siguiente a Valladolid, ya de primer galán; actuando luego en Barcelona, Málaga y otra vez en Valladolid, hasta que a partir de 1835 se instaló en Madrid, aunque dos años después pasó una temporada en Zaragoza.

De las cualidades y limitaciones de Lombía como actor da cuenta algo reticente en sus memorias Zorrilla:

El empresario teatral

En 1841 Lombía se hizo empresario del Teatro de la Cruz, que a la sazón estaba en condiciones precarias y competía desventajosamente con el Teatro del Príncipe, dirigido por el actor Julián Romea, que había sustituido a Juan Grimaldi. Lombía obtuvo financiación para relanzar el teatro, formó una compañía con los primeros actores Carlos Latorre, maestro de Romea, y Bárbara Lamadrid en el elenco dramático (había además un elenco cómico) y contrató como autor a Zorrilla, imponiéndole la exclusiva del estreno de sus obras, de las que habría de presentar dos cada año, a cambio de un sueldo fijo de mil quinientos reales al mes, que estaba muy lejos de pagarle con rigor.

Los primeros meses de Lombía a cargo del teatro no fueron afortunados, porque solo consiguió estrenar "unos cuantos dramas viejos, de los cuales estaba ya el público hastiado". La supervivencia de la compañía y del teatro dependía del éxito que obtuviera la primera obra que Zorrilla había entregado en septiembre, la segunda parte de El zapatero y el rey. El ambiente previo al estreno se enrareció al máximo por una circunstancia que hoy parece incomprensible: para aceptar que su nombre figurase en los carteles de la obra debajo del de Lombía, que haría el papel del zapatero Blas Pérez, convertido en capitán de la guardia real, Latorre, que interpretaría al rey don Pedro, exigió que figurase también en los carteles el nombre del autor, lo que entonces era algo inusitado y fue considerado como un intolerable alarde de vanidad. Con este pretexto, todos los escritores y periodistas de Madrid, y buena parte del público, se pusieron en contra de Zorrilla y se prepararon para provocar el fracaso de la obra y con ella el descrédito de su autor. Hay quien ha querido interpretar que las razones de esa oposición no se debían solo a la "arrogancia publicitaria" de Zorrilla, sino que tenían también una motivación política, en la medida en que la primera parte de la obra (estrenada en 1839 en el ahora rival Teatro del Príncipe) podía entenderse como una apología del absolutismo. Sin embargo, el carácter popular y patriótico de la obra se ganó a un público prevenido en contra y el estreno fue un gran éxito, que salvó la empresa de Lombía y afianzó la reputación de Zorrilla.

Desde entonces, superando el ritmo contratado de dos anuales, se sucedieron los estrenos de Zorrilla en el Teatro de la Cruz, hasta veintidós en total y siempre con éxito; entre otros Sancho García en el mismo año 1842, El puñal del godo y La mejor razón, la espada, en 1843 y, sobre todo, Don Juan Tenorio que se estrenó el 28 de marzo de 1844, con Carlos Latorre como el primer D. Juan y Bárbara Lamadrid como la primera Inés, conociendo un éxito (más de público que de crítica) que, si al principio fue solo moderado, daría lugar unos años más tarde a la extraordinaria popularidad que convertiría el Don Juan de Zorrilla en una de las obras más populares del teatro español y quizá la más representada.

A partir de la temporada 1842-43, Lombia se hizo también empresario de ópera y baile, aliado primero con Romea y luego solo, para competir con el Teatro Circo de la empresa Colmenares. La brutal competencia por el favor del público, a base de "las más costosas decoraciones, los más lujosos trajes, las más cortas y transparentes enaguas y las bailarinas más correctamente empernadas y de más ricas formas" (Zorrilla dixit) estuvo a punto de arruinar a Lombía, que a finales de 1845 tuvo que rescindir el contrato de Latorre y abandonar el Teatro de la Cruz, aunque abrió con compañía nueva el Teatro del Instituto. Antes de ello, se estrenaron en el Teatro de la Cruz varias zarzuelas  entre ellas Un alijo en Sevilla, la primera zarzuela de Joaquín Gaztambide, con libreto de Luis Olona, así como parodias de ópera, como la de Norma, de Bellini, o las de Lucía de Lammermoor y Lucrecia Borgia, de Donizetti.

En mayo de 1847 Lombía organizó un viaje a París con una compañía de declamación y otra de baile español, llevando a Gaztambide como director de orquesta; pero la gira no tuvo el éxito económico previsto, aumentando las tribulaciones del empresario.

El autor

Fundamentalmente para dotar de repertorio a la compañía de su teatro, en una época de rapidísima rotación de los estrenos, Lombía escribió (y en ocasiones publicó), un gran número de obras, por lo general ligeras y en su mayor parte traducidas o adaptadas de autores franceses. Se cuentan entre ellas:

¡Chitón! (1837), traducción de Chut!, de Eugène Scribe.
 El pilluelo de París (1840), traducción de Le gamin de Paris, de Jean-François Bayard y Émile Vanderbuch.
Dos padres para una hija (1839), traducción del original francés de Dumanoir, Brisebarre y Anicet-Bourgeois.
 Lo de arriba abajo, o la bolsa y el rastro (1842), "drama de costumbres populares imitado del francés", escrito en colaboración con Juan de la Cruz Tirado y que "alcanzó un éxito fabuloso".
 El guardabosque (1842), "drama en dos actos y dos épocas arreglado a la escena española", en colaboración con Luis Olona.
 El trapero de Madrid (1847), "drama en cuatro actos precedido de un prólogo, imitado del francés", nueva adaptación de La brouette du vinaigrier, de Mercier, que ya había conocido en 1784 una versión española de Antonio Valladares de Sotomayor.

En 1848 Lombía dio a la escena El sitio de Zaragoza de 1808, "drama original en tres actos y en verso, precedido de El dos de de mayo, prólogo en un acto". Esta obra es quizá la única original de Lombía y la única de la que queda algún recuerdo, no por sus méritos intrínsecos, sino porque la música incidental que compuso Cristóbal Oudrid para acompañarla acabó por convertirse en la conocida pieza independiente El sitio de Zaragoza.

En el campo teórico, 1845 Lombía publicó el ensayo El teatro, cuyo larguísimo subtítulo da cuenta de su objeto:

La propuesta principal del libro figuraba también en la Memoria que presentó el mismo año al Gobierno, en la que planteaba "la construcción de un primer teatro, llamado Español o Nacional, consagrado a los más elevados y nobles géneros, ya de verso, ya líricos, sin excluir la representación de obras extranjeras de mérito especialmente reconocido". Lombía proponía la creación de una Junta de Lectura, describía detalladamente el modo en que había de regirse la compañía del teatro nacional y recomendaba su gestión municipal, pues entonces solo los ayuntamientos proporcionaban alguna ayuda pública al teatro. La idea del Teatro Nacional fue asumida pocos años después por el Gobierno.

Juan Lombía murió en Madrid en 1851 y fue enterrado en el hoy desaparecido cementerio de San Ginés y San Luis. Tiene dedicada una calle en la capital de España, que transcurre entre la Avenida de Felipe II y la calle de Goya.

Referencias

Enlaces externos

 El sitio de Zaragoza en 1808 en Google Libros.

Actores de teatro de España
Actores de España del siglo XIX
Dramaturgos de España del siglo XIX
Dramaturgos de Aragón
Actores de Zaragoza
Empresarios de España del siglo XIX
Empresarios de teatro
Nacidos en Zaragoza

Juan Lombía


An Gigantochloa balui in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Khoon Meng Wong. An Gigantochloa balui in nahilalakip ha genus nga Gigantochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Gigantochloa

Gigantochloa balui


Crkva sv. Ivana Krstitelja u Otinovcima, općina Kupres, Bosna i Hercegovina, je skoro jedinstven primjer da su na istom mjestu podignute četiri crkve iz različitih perioda. Ostaci ranijih crkava iz V., XV. i XIX. stoljeća, proglašeni su za nacionalni spomenik BiH.

Godine 1887. Fra Vladimir Dolić, otkopao je ruševine starijih građevina na istaknutom proplanku iznad sela, na oranicama Lanišća, položaju koji od tada nazivaju i Crkvinom.  Prepoznavši ostatke ranokršćanske bazilike i kasnosrednjovjekovne crkve odlučio je podići novo svetište. Nakon posljednjeg rata 1992-1995, uoči planirane gradnje nove (četvrte) crkve, pristupilo se arheološkim iskopavanjima bez značajnijih rezultata. Iskopavajući tokom ljeta 1998. godine, unutar zidova i uz temelje, nesmotreno su oštećeni ostaci ožbukanih podnica ranokršćanskih prostorija. Djelomično su zaštićeni obnovljeni ostaci građevina i uređeni kao arheološki park na otvorenom.

Ranokršćanska bazilika
Bazilika na sjevernoj strani nalazišta, prema tumačenju prvog istraživača, fra Vladimira Dolića, imala je prostraniji srednji i dva bočna broda (trobrodna bazilika) jednakih širina, ukupno 14,5 x 24,5 m. Unutra su nađene grobnice na svod. Ovdje je uz ostatke crkve otkriveno nekoliko epigrafskih nalaza. Građevina je dosta nastradala u požaru, ako ne i potpuno uništena. Datira se u V. ili VI. stoljeće.

Crkva sv. Trojstva
Srednjovjekovna zavjetna crkva sv. Trojstva (tada su se Otinovci zvali Vrila), podignuta je na temeljima bazilike (tada se to nije znalo). Crkvu je podigla bosanska kraljica Katarina Kosača-Kotromanić. Tadašnji papa Nikola V. dao je potpuni oprost svim hodočasnicima koji hodočaste u nju. Tradicija traje do danas, kada 18. lipnja počinje šestodnevni spomen na papu Nikolu V, njegovo pismo i kraljicu Katarinu. Ta crkva je porušena u vremenu nakon pada Bosne pod Osmansku upravu,

Crkva sv. Ivana Krstitelja
Nakon što je Kupres početkom XIX. stoljeća postao župa, 1855. je tadašnji župnik fra Mijo Kutleša podigao drvenu crkvicu posvećenu Uznesenju Blažene Djevice Marije, koja je brzo propala.

Crkva Sv. Ivana je sagrađena 1889. godine na temeljima ranijih crkvi. Izmaknuta je prema sjeveru u odnosu na stariju građevinu za polovinu svoje širine. Objedinivši nekadašnju baziliku i predvorje, podignuta je prostranija crkva, jedinstvene unutrašnjosti, koja je do razaranja 1994. godine više puta obnavljana. Najvažnije dorade bile su dogradnja zvonika na ulazu, sakristije uz sjevernu stranu pravokutne niše i drvenog kora čiji su nosivi stubovi počivali na pravcu pružanja temelja pročelja ranokršćanske bazilike. Tom prilikom ostaci ranijih crkvi su djelomično razorani, te zatrpani.

Najnovija, četvrta crkva je mala i jednostavna. Iznutra je dovršena, sa slikama Milosrdnog Isusa, Kraljice Katarine i Križnog puta. Planira se njeno proširenje.

Literatura
 Đuro Basler, Kupres (Arheološka skica) Glasnik Zemaljskog Muzeja, Veselin Masleša, Sarajevo 1953. br.8
 Ljubomir Gudelj,  Starohrvatska prosvjeta, III serija, sv. 27, 2000 - Ranokršćanski kompleks u Otinovcima na Kupreškoj visoravni
 Edin Veletovac, Filozofski fakultet Sarajevo, Knjiga XVII -Kasnoantičke bazilike u Bosni i Hercegovini
 Maja Petrinec, Prapovijesno razdoblje, Arheološka zbirka Franjevačkog muzeja u Livnu, 21-25, 1999.

Izvori

Vanjske poveznice
 Otinovci

Kupres
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Arheološki lokaliteti u Bosni i Hercegovini
Nacionalni spomenici Bosne i Hercegovine
Otinovci

Crkva sv. Ivana Krstitelja u Otinovcima


Maria Galvany sau María Galvany (1878? - 2 noiembrie 1944) a fost o soprană spaniolă, cunoscută pentru tehnica ei virtuoasă. Cariera ei, cu toate acestea, s-a încheiat în obscuritate.

Biografie
Se cunosc foarte puține informații despre viața acestei cântărețe. Este general acceptat faptul că ea s-a născut în 1878 la Granada, Spania, deși data și anul exact al nașterii ei sunt disputate de diverși autori (unele surse dau 1874 sau 1876 ca an al nașterii sale). Ea pare să fi studiat, cu toate acestea, la Conservatorul Regal din Madrid cu profesorii Lázaro María Puig și Napoleone Verger și a debutat la operă în rolul titular din Lucia di Lammermoor de Gaetano Donizetti la Cartagena în jurul anului 1896.

În timp ce a locuit în Spania, a avut în repertoriul ei roluri în opere precum La Sonnambula, La Traviata, Hamlet, Lakmé și Les Huguenots (toate cântate în italiană). După ce a devenit o cântăreață favorită a publicului spaniol, ea a plecat să cânte în Italia. Se pare că nu a cântat  niciodată la Scala din Milano; în schimb, ea a apărut pe scena Teatro Dal Verme din Milano în 1901. Doi ani mai târziu, ea a cântat cu succes la Parma în La Sonnambula, alături de Piero Schiavazzi. În cursul anului 1905 ea a participat la un turneu organizat de compania Castellano în unele părți ale Europei, cântând în Olanda, Belgia și Franța, alături de tenorul Nicola Zerola și soprana Adelina Agostinelli.

Interpretarea Ofeliei din opera Hamlet de Ambroise Thomas, reprezentată în 1908 la Veneția, a avut parte de un succes deosebit, ca și aparițiile ei la Londra. Deși nu există dovezi istorice că ar fi apărut vreodată pe scena teatrului Covent Garden, ea a cântat la Theatre Royal, Drury Lane în 1909 în operele Theron, Bărbierul din Sevilla și La Sonnambula. Mai târziu, ea a apărut la Coliseum Theatre, avându-i ca parteneri pe Antonio Sabellico și Elvino Ventura. A performat de asemenea pe scenele teatrelor din Lisabona, Nisa și în diverse orașe din Rusia.

După această perioadă de succes în Europa, ea s-a îmbarcat către America de Sud, devenind deosebit de populară în Brazilia și Argentina. Ea a cântat doar o singură dată în Statele Unite ale Americii, într-un vodevil la San Francisco în 1918, dar nu a reușit să obțină un angajament pentru a cânta la Metropolitan Opera House din New York.

Începând din acest moment sunt tot mai puține informații despre cariera ei. Se susține că s-a stabilit în Rio de Janeiro, Brazilia, unde a devenit probabil profesoară de canto și a dat concerte ocazionale. În momentul morții sale, ea era aproape uitată și vestea morții ei nu a apărut niciodată în presă. Până în anii 1990 se credea că a decedat pe 2 noiembrie 1949, în azilul San Luis, un cămin de bătrâni din Rio de Janeiro. Cu toate acestea, un medic brazilian, Jacques Alain León, a susținut că ea a fost de fapt ucisă de gripă în 1918 și că o soprană dramatică pe nume Fanny Maria Rollas Galvani ar fi murit de fapt în 1949 la Rio.

Referințe

Surse
 Nicholas E. Limansky. Oxford's Opera Quarterly Journal. #20: 505-512. 2004.
 Leo Riemens. Notes to the Maria Galvany's Lebendige Vergangenheit CD. Historic Recordings, Austro Mechana. 2003.

Legături externe
The Cylinder Preservation and Digitization Project: Maria Galvany – Maria Galvany's 1910 rendition in Italian of "Der Hölle Rache" from Mozart's Die Zauberflöte. Downloadable mp3 file.

Nașteri în anii 1870
Decese în 1944
Soprane de operă
Cântăreți de operă spanioli

Maria Galvany


Trance dance er en dokumentarfilm fra 1992 instrueret af Morten Skriver efter manuskript af Morten Skriver.

Handling
Et personligt essay om en gammel rituel kultur stillet overfor det moderne turistmenneske. Filmen er optaget på den indonesiske ø Bali, hvor - med instruktørens ord - den særlige balinesiske hinduisme er "en af de mest vidunderligt sanselige og visuelt generøse kulturer, verden har kendt". Og hvor den internationale masseturisme har et af sine mest intensive og blomstrende vækstområder.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1992

Trance dance


Rimann ist der Familienname folgender Personen:

 Carl Rimann (1870–?), deutscher Gartenbauarchitekt und Fachschriftsteller
 Eberhard Rimann (1882–1944), deutscher Geologe und Hochschullehrer an der TH Dresden
 Jürgen Rimann (1945–2006), deutscher Vexillologe und Heraldiker

Siehe auch:
 Riemann
 Ryman
 Rymann

Rimann


Maroilles este  o brânză franceză cu pastă moale și coajă spălată, preparată din lapte crud și integral de vacă. Se produce în regiunea Thiérache, în nordul Franței, și în special în comuna Maroilles, al cărei nume îl poartă. Este folosită în mai multe feluri de mâncare tipice din gastronomia locală.

Conform tradiției, ar fi fost creată aproximativ în anul 960 de călugării de la mănăstirea benedictină din Maroilles. Se prezintă sub formă pătrată, cu latura de 12,5-13 cm și cu greutatea de 800 gr. Coaja este de culoare roșu-cărămiziu. Pasta este fermă, cu aroma puternică.

Brânza Maroilles face obiectul unei denumiri de origine controlată (AOC) în Franța din anul 1980 și al unei denumiri de origine protejată (AOP) în Uniunea Europeană din 1996. Producția de Maroilles AOP era de  în 2005.

Referințe
  maroilles-infos.com, site-ul oficial

Brânzeturi franceze
Brânzeturi din lapte de vacă
Brânzeturi cu pastă moale

Maroilles (brânză)


Los xironótidos (Xyronotidae) son una familia de insectos ortópteros celíferos. Se distribuye por Centroamérica y México.

Géneros
Según Orthoptera Species File (31 mars 2010):
 Axyronotus Dirsh & Mason, 1979
 Xyronotus Saussure, 1884

Referencias

 Bolívar, 1909 : Orthoptera. Fam. Acridiidae. Subfam. Pyrgomorphinae. Genera Insect. Genera Insectorum, fasc. 90, 1-41.

Enlaces externos

 Xyronotidae en TolWeb

Familias de insectos
Trigonopterygoidea

Xyronotidae


Rockbridge é um lugar designado pelo censo localizado no condado de Hocking no estado estadounidense de Ohio. No Censo de 2010 tinha uma população de 182 habitantes e uma densidade populacional de 185,9 pessoas por km².

Geografia
Rockbridge encontra-se localizado nas coordenadas . Segundo o Departamento do Censo dos Estados Unidos, Rockbridge tem uma superfície total de 0.98 km², da qual 0.98 km² correspondem a terra firme e (0%) 0 km² é água.

Demografia
Segundo o censo de 2010, tinha 182 pessoas residindo em Rockbridge. A densidade populacional era de 185,9 hab./km². Dos 182 habitantes, Rockbridge estava composto pelo 97.8% brancos, 0% eram afroamericanos, 0% eram amerindios, 0% eram asiáticos, 0% eram insulares do Pacífico, 0% eram de outras raças e o 2.2% pertenciam a duas ou mais raças. Do total da população 0% eram hispanos ou latinos de qualquer raça.

Referências

Ligações externas

Regiões censitárias do Ohio
Localidades do condado de Hocking

Rockbridge (Ohio)


Ayvalı, Kırklareli ilinin Lüleburgaz ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1909'dan beri aynı adı taşımaktadır. Mütareke yıllarında 1922 yılı kayıtlarında, Yunanca'da "ayvalı" anlamına gelen Kydones ismi kullanılmıştır.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 52 km, Lüleburgaz ilçe merkezine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Lüleburgaz belde ve köyleri

Ayvalı, Lüleburgaz


Futbola klubs Auda er  Lettneskt knattspyrnufélag. Þeir eru með aðsetur í Ķekava sem er nálægt Ríga. Það spilar í 1. deild Lettlands sem heitir 1. līga.

Árangur í Deild

Tilvísanir

Tenglar
 Heimasíða félagsins

Lettnesk knattspyrnufélög
Ķekava
stofnað 1991

FK Auda


TDK sözlüğüne göre becayişin kelime anlamı "karşılıklı yer değiştirme"dir. Becayiş, Türkiye'de farklı bir anlam kazanmış ve memuriyet ile ilgili bir kavram haline gelmiştir.

657 sayılı Devlet Memurları Kanunu'nun 73. Maddesinde becayiş, "Aynı kurumun başka başka yerlerde bulunan aynı sınıftaki memurları, karşılıklı olarak yer değiştirme suretiyle atanmalarını isteyebilirler. Bu isteğin yerine getirilmesi atamaya yetkili amirlerince uygun bulunmasına bağlıdır." şeklinde tanımlanmış ve açıklanmıştır.

Şartları

 Devlet Memurları Kanunu'nun tanımına göre becayiş aynı devlet kurumuna bağlı kişiler arasında yapılır. Bir diğer deyişle, T.C. Dışişleri Bakanlığı Personeli ile T.C. Millî Eğitim Bakanlığı Personeli yer değiştiremez. Örneğin, yalnızca Millî Eğitim Bakanlığı'nın Şırnak'a atadığı bir öğretmen ile yine Bakanlık tarafından Kars'a atanmış bir öğretmen yer değiştirebilir.
 Becayiş yapılırken yer değiştiren kişilerin sınıf ve unvanları aynı olmalıdır. Örnek olarak öğretmenler kendi aralarında, doktorlar kendi aralarında, devlete bağlı çalışan inşaat mühendisler kendi aralarında becayiş yapabilirler.
 Becayiş yer değiştirmek isteyen kişilerin doğrudan bireysel isteğine bağlı olarak yapılamaz. Örneğin İstanbul ve Ankara arasında becayiş yapacak Adalet Bakanlığı'na bağlı iki memurun bir dilekçe ile Adalet Bakanlığı il veya ilçe müdürlükleri aracılığıyla Bakanlığa başvurması ve bu başvurunun Bakanlıkça da uygun görülmesi şarttır. Buna karşın, 657 Sayılı Devlet Memurları Kanunu, becayiş için atamaya yetkili amirin onayını zorunlu görmüşse de, onay verilmemesi için hiçbir sebep bulunmamaktadır. İdarenin yaptığı ve yapacağı tüm işlemlerin kamu yararına uygun olması gerekmektedir. Becayişte kamu yararı açısından, olumsuz cevap verilmesini gerektirecek hiçbir neden bulunmamaktadır.
 29 Ağustos 2008 tarihinde Kamu İşveren Kurulu ile Yetkili Sendika ve Konfederasyonları arasında gerçekleştirilen 2008 Yılı Toplu Görüşmeleri neticesinde; aynı kurum içinde aynı koşulları ve hizmet niteliklerini taşıyan aynı unvandaki kamu görevlilerinin karşılıklı olarak yer değiştirme (becayiş) taleplerinin, hizmet gerekleri ve o bölgeye atanabilme konuşunda gerekli nitelikleri taşıyor olmaları şartıyla yerine getirilmesi konusunda kurumlara tanınan takdir yetkisinin kaldırılması hususunda kanuni düzenleme yapılmasında mutabakat kararına varılmıştır.
 657 Sayılı Devlet Memurları Kanununda Değişiklik Yapılması Hakkında Kanun Tasarısı Taslağı'nda 657 Sayılı Kanun'un 73. Maddesi 08.01.2008 tarihinde şu şekilde değiştirilmesi uygun görülmüş fakat henüz yasalaşmamıştır: "Madde 73: Bir Kurum bünyesinde farklı görev yerlerinde çalışmakta olan aynı hizmet niteliklerine sahip aynı unvandaki memurların karşılıklı olarak yer değiştirme suretiyle atanma talepleri, hizmet gerekleri ve atanabilme için öngörülen diğer şartları taşıyor olmaları kaydıyla yerine getirilir."

Dönemi

657 Sayılı Devlet Memurları Kanunu becayiş için herhangi bir dönem öngörmemiştir.

Sağlık Bakanlığı

Bazı kurumların becayiş şartları özel olarak belirlenmiştir. T.C. Sağlık Bakanlığı da bu kurumlardan biridir. "Sağlık Bakanlığı Atama ve Nakil Yönetmeliği"nin 29. Maddesinde "Bakanlık kadrolarına ilk defa sınav sonunda veya Yönetmelikteki düzenlemelere göre kur'a ile aynı unvan ve branşta kadrolara atanan personel, sınav ve kur'a sonuçlarının ilanından itibaren 5 gün içinde Bakanlığa şahsen veya il müdürlükleri vasıtası ile müracaatları halinde karşılıklı olarak yer değiştirebilirler. Aynı hizmet bölgesi illerde aynı unvan ve branşta görev yapan personel, il müdürlükleri vasıtası ile müracaatları ve Bakanlığın uygun görmesi halinde karşılıklı olarak yer değiştirebilirler."  denilmektedir.

Aynı Bakanlığın "Sözleşmeli Sağlık Personeli Atama ve Nakil Yönetmeliği"nin 8. Maddesinin f Bendinde "Sözleşmeli personel pozisyonları arasında kura veya sınavla yapılacak nakillerde, nakledilecek sözleşmeli personelin istihdam edildiği hizmet biriminde en az 1 yıl çalışmış olması şarttır." g Bendinde ise "Sözleşmeli personelin, aynı unvanda istihdam edilmek kaydıyla, üstleri vasıtasıyla sözleşmenin bitimine bir ay kala ilgili İl Sınav ve Kura Komisyonlarına karşılıklı yer değiştirme talebinde bulunması halinde görev yerleri, talepleri doğrultusunda değiştirilir. Bu şekilde yapılacak bir yer değiştirmede, sözleşmeli personelin, istihdam edildiği hizmet biriminde en az 1 yıl çalışmış olması şartı aranmaz. Ancak, sözleşme yapıldıktan sonraki karşılıklı yer değiştirmeler yeni sözleşme döneminin başlangıcında uygulanır. Ayrıca, görev yerleri kura ile belirlenen personelden, kura sonuçlarının ilanından itibaren bir hafta içinde Merkez Sınav ve Kura Komisyonuna birlikte başvurarak yer değiştirme talebinde bulunanların yerleri, talepleri doğrultusunda değiştirilir." denilmektedir.

Kaynakça

Kamu personeli
İdare hukuku

Becayiş


Otjozondjupa is one of the fourteen regions of Namibia. Its capital is Otjiwarongo. The region further contains the municipalities of Okahandja and Grootfontein and the towns Okakarara and Otavi. , Otjozondjupa had 97,945 registered voters.

Geography
A landmark within this region is the Waterberg Plateau Park. Twenty four kilometres west of Grootfontein lies the huge Hoba meteorite.  At over 60 tons, it is the largest known meteorite on Earth, as well as being the largest naturally occurring mass of iron known to exist on the planet's surface.

In the east, Otjozondjupa borders the North-West District of Botswana.  Domestically, it borders more regions than any other region of Namibia:
Omaheke – southeast
Khomas – south
Erongo – southwest
Kunene – northwest
Oshikoto – north
Kavango – northeast

Economy and infrastructure

Otjiwarongo, Grootfontein, Otavi, and Okahandja are linked by rail and by the main B1 and B8 trunk roads running from south to north. Communication systems in these areas are also of a high standard.

The farming activities of Okahandja and Otjiwarongo are homogeneous as these parts are well known for cattle farming. The Otavi and Grootfontein districts, and to a lesser extent also Otjiwarongo, are the granary of Namibia. The region also has a great potential to establish industries connected with such farming activities and by-products of it. It further has the advantage of combining communal and commercial farming in the same region.

According to the 2012 Namibia Labour Force Survey, unemployment in the region is 25.3%. Otjozondjupa has 72 schools with a total of 36,284 pupils.

Politics
The region comprises seven constituencies:
 Grootfontein
 Okahandja
 Okakarara
 Omatako
 Otavi
 Otjiwarongo
 Tsumkwe

Regional elections
The 2015 regional elections saw SWAPO obtain 58.4% of the votes cast (2010: 48.9%) and win five of the seven constituencies. The National Unity Democratic Organisation (NUDO) won two, Okakarara and Omatako. The same two constituencies went to NUDO again in the 2020 regional election. SWAPO's support dropped to 44.3%, but it won the other five constituencies again. NUDO overall obtained 14.1% of the popular vote in this election. The upstart Independent Patriots for Change (IPC), an opposition party formed in August 2020, obtained 12.9% overall, and the Popular Democratic Movement (PDM) got 11.9%, but both did not get close to winning any single constituency.

Governors
 Rapama Kamehozu (2011–2012)
 Otto Ipinge (2015–2020)
 James Uerikua (2020–present)

References

External links
 Official website Otjozondjupa Regional Council

Regions of Namibia

Otjozondjupa Region


An Stipa brasiliensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni A.Zanin ngan Longhi-wagner. An Stipa brasiliensis in nahilalakip ha genus nga Stipa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stipa

Stipa brasiliensis


Godskalk (Gudskalk, død 1066) var en venderfyrste.

Han var søn af Prinbinjew (som var døbt og gift med en dansk kvinde) og blev oplært i St. Michaelis-klostret i Lüneburg. For at hævne sin fars død kæmpede han mod sakserne, men blev taget til fange. Senere fik han politisk asyl ved Knud den Stores hof i England. Derfra vendte han hjem og fik med dansk hjælp dræbt sin rival Ratibor, der i 1135 havde udplyndret den norske by Kongshelle (vore dages Kungälv).

Som hævn invaderede Ratibors sønner Sønderjylland med en stor hærstyrke i 1143, som på tilbagevejen blev slået af Magnus den Gode i slaget på Lyrskov Hede. Godskalk giftede sig med Sigrid, datter af Svend Estridsen, der i 1053 sammen med Bernhard af Sachsen havde hjulpet Godskalk i et hærtogt mod den slaviske stamme circipanerne. Godskalk fik samlet de vestlige vendere; men hans brutale forsøg på at indføre kristendommen udløste et oprør i 1066, hvor han blev dræbt af den wagriske stammehøvding Kruto.

Sigrid blev mishandlet og flygtede med deres søn Henrik til Danmark. Senere giftede hun sig muligvis med markgreve Udo 3. af Stade.

Sønnen Henrik lå i en række år i krig med sin morbror Niels af Danmark, fordi denne ikke ville tilkende ham hans mødrene arv. Til sidst kom Henrik til enighed med sin fætter Knud Lavard, der tilkendte ham hans retmæssige arv, så der omsider blev ro ved sydgrænsen.

Noter

Vestslavere

Godskalk


Bunsen e o bestie (în engleză Bunsen is a Beast) este o serie de televiziune americană animată de copii creată de Butch Hartman pentru Nickelodeon. Ea se învârte în jurul unei ființe numită Bunsen, care începe să frecventeze o școală de mijloc care admitea anterior doar oameni. În ciuda prejudecăților împotriva fiarelor, Bunsen se împrietenește cu un băiat uman numit Mikey Munroe și cu familia lui Darcy. Împreună, Bunsen și prietenii săi încearcă să navigheze prin viața școlii, în timp ce distrug un student rău numit Amanda, care vrea să scape societatea de genul lui Bunsen.
Spectacolul se bazează pe un desen al unui monstru și al unui băiat pe care Hartman la creat in 2009. El a considerat inițial că a scris o carte ilustrată cu personaje, dar a decis să nu meargă înainte cu ideea până când un executiv de la Nickelodeon a văzut desenul și la-u înconjurat să dezvolte conceptul într-un program de televiziune. Temele vizibile subliniate în serie includ aspectele posibile ale integrării sociale și celebrării diferitelor culturi.

Un sezon alcătuit din 20 de episoade, a fost comandat pe Nickelodeon în decembrie 2015. Seria a fost previzualizată pe 16 ianuarie 2017 și a avut premiera pe 21 febroarie 2017. În România, serialul a avut premiera pe 5 iunie 2017.

Episoade

Prezentarea generală a seriei

Pilot (2016)

Sezonul 1 (2017–2018)

Referințe și note

Legături externe
Seriale de animație
Nickelodeon
Desene animate
Seriale de televiziune americane
Seriale de televiziune din 2017
Seriale create de Butch Hartman

Bunsen e o bestie


Voici la liste des paroisses civiles du comté cérémoniel du Somerset, en Angleterre.

Liste des paroisses civiles par district

Bath and North East Somerset

Ce district est entièrement découpé en paroisses, à l'exception de la partie de la ville de Bath qui faisait partie du borough de comté de Bath.

Mendip

Ce district est entièrement découpé en paroisses.

North Somerset

Ce district est entièrement découpé en paroisses.

Sedgemoor

Ce district est entièrement découpé en paroisses.

South Somerset

Ce district est entièrement découpé en paroisses.

Somerset West and Taunton

Ce district est entièrement découpé en paroisses, à l'exception d'une partie de l'ancien borough municipal de Taunton.

Géographie du Somerset
Paroisses

Liste des paroisses civiles du Somerset


Carlos Pachamé (født 25. februar 1944) er en argentinsk fodboldspiller.

Argentinas fodboldlandshold

|-
|1967||4||0
|-
|1968||0||0
|-
|1969||5||0
|-
!Total||9||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Argentina

Carlos Pachamé


¿Dónde está Alba? es un cuento infantil escrito por Laura Gallego García, publicado por Editorial SM en 2003.

Argumento
El libro trata de Clara, quien tiene una hermana pequeña que se llama Alba. Al principio, Clara estaba muy contenta con Alba. Pero ahora está celosa por la atención de su madre, y pide un deseo a una estrella fugaz: que Alba desaparezca.

Referencias

Cuentos de 2003
Libros de Laura Gallego García
Obras literarias en español

¿Dónde está Alba?


La Amstel Gold Race femenina es una carrera profesional femenina de ciclismo en ruta de un día que se disputa anualmente en la región de Limburgo, en Países Bajos y es patrocinada por la empresa cervecera que le da nombre. Es la versión femenina de la carrera del mismo nombre y se celebra el mismo día que su homónima como antesala de la Flecha Valona Femenina y de la Lieja-Bastoña-Lieja Femenina con las que conforman la conocida Trilogía de las Ardenas.

Sus primeras ediciones se corrieron entre 2001 hasta 2003 sin limitación de edad, siendo esta última edición puntuable para la Copa del Mundo femenina. En el año 2017 regresó la carrera y entró a formar parte del UCI WorldTour Femenino.

Palmarés

Nota: En la edición 2017 se presentó un empate inusual entre la ciclista neerlandesa Annemiek van Vleuten del equipo Orica-Scott y la ciclista polaca Katarzyna Niewiadoma del equipo WM3, debido a que sus llegadas a meta fueron idénticas.

Palmarés por países

Véase también
 Amstel Gold Race
 Flecha Valona Femenina
 Lieja-Bastoña-Lieja Femenina

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial
 Amstel Gold Race femenina (sitiodeciclismo.net)
 Noticias de la Amstel Gold Race (esciclismo.com)

Amstel
Competiciones de ciclismo profesionales femeninas
Amstel
Clásicas

Amstel Gold Race femenina


Gloria Lisé (seudónimo de la autora) (n. 22 de marzo de 1961) es una escritora, dramaturga, abogada, profesora argentina y una música consumada. Es la autora de Con los Pies en el Escenario: Trayectoria del Grupo Arte Dramático y su Director Salo Lisé (2003), un libro basado en la vida de su padre, la novela Viene Clareando (2005) que fue elegido por la "Comisión Nacional Argentina para la Protección de las Bibliotecas Populares" para su distribución en dichas instituciones públicas del país y la novela Paisaje de Final de Época, primer premio en literatura categoría novela de la provincia de Salta 2012. Viene Clareando, cuyo título refiere a la famosa canción de Atahualpa Yupanqui del mismo nombre, se publicó en Estados Unidos traducido al inglés como Departing at Dawn por The Feminist Press, en CUNY, en 2009. Fue traducido al portugués, publicado en Brasil como Vem Clareando (2013) por la editorial Incentivar. Fue reeditado en español por la Biblioteca de Textos Universitarios en 2015.

Biografía
Lisé nació en la provincia de Salta, al noroeste de Argentina, en 1961. Durante su educación primaria y secundaria, estudió en el Conservatorio de Música de Salta, piano y chelo. Fue cantante profesional en el Coro Estable de la Provincia de Tucumán.

Lisé tenía quince años cuando se produjo el golpe de Estado contra el gobierno constitucional de Isabel Martínez de Perón, y una junta militar se apoderó del control de la Argentina el . La agitación política de esa época, la inspiró para escribir sus novelas Viene Clareando y Paisaje de Final de Época, que se enfocan sobre el impacto del terrorismo de estado sobre sus ciudadanos.

La escritora obtuvo su título de abogada de la Universidad Nacional de Tucumán y el título de Magíster en Valoración del Patrimonio Natural y Cultural en la Universidad Católica de Salta. Además de escribir tres libros, Lisé a menudo contribuye en publicaciones argentinas sobre el patrimonio artístico y cultural.

Actualmente es abogada y docente de la Universidad Nacional de Salta.

Algunas publicaciones
 Con los pies en el escenario: trayectoria del Grupo Arte Dramático y su director Salo Lisé. Editor Gloria Lisé, 249 pp. 2003 ISBN 987-43-5586-7, 2003.
Viene Clareando. 159 pp. Leviatán, 2005.
 Departing at Dawn (The Feminist Press at CUNY, 2009).
 Vem Clareando (2013, Incentivar)
 Paisaje de Final de Época "Primer premio. Concursos Literarios Provinciales 2012. Categoría Novela.", Editorial Leviat ISBN 9789875149700
 Donde el cielo besa la tierra Biografía de Constanza Ceruti la Arqueóloga de Alta Montaña que descubrió las Momias del Llullaillaco, 2017, Mundo Gráfico Salta Editorial ISBN 978-987-698-199-6
 Gertrudis Chale Pintora de los suburbios y de las montañas, editorial Leviatán, 2018.

Dramaturgia
 obra de teatro "Pistas, huellas, marcas y deseo", estrenada en abril de 2011 en la sala Elías Antar de la Asociación Argentina de Actores, de Salta.
 obra de teatro "Leales", estrenada en 2012.

Referencias

Enlaces externos

 Escueta biografía de la autora

Abogados de Argentina
Músicos de Argentina
Escritoras de Argentina
Dramaturgos de Argentina
Profesores de la Universidad Nacional de Salta
Alumnado de la Universidad Nacional de Tucumán
Alumnado de la Universidad Católica de Salta
Escritores en español del siglo XX
Escritores en español del siglo XXI

Gloria Lisé


Zvonili ste, milorde? je sitcom televizijskog programa BBC-a, koji su napisali Jimmy Perry i David Croft, tvorci Tatine armije i Hi-de-Hi!. Emitirana je između 1990. i 1993. na BBC-u (iako je i ranije bila pilot-epizoda 1988.). Radnja se događa u kući aristokratske obitelji 1920-ih, a radnja se vrti oko obitelji više klase i njihovih slugu u kući u Londonu.

U seriji su sudjelovali mnogi glumci koji su se također pojavili u njihovim ranijim serijama, a osobito Paul Shane, Jeffrey Holland i Su Pollard, koji su svi prije bili u sitcomu Hi-de-Hi! ; također su bili nazočni Donald Hewlett i Michael Knowles iz filma It Ain't Half Hot Mum, te Bill Pertwee i - povremeno - Frank Williams iz Tatine vojske. Mnogo malih uloga igrali su i drugi alumni Davida Crofta i / ili Jimmy Perryja. Nezaboravljivu glazbenu temu u stilu 1920-ih otpjevao je Bob Monkhouse.

Epizode Zvonili ste, milorde? trajale su pedeset minuta, a ne uobičajenih trideset (za BBC-ove sitcome), i pokušali su uvesti refleksivniji pristup i složenije zacrtavanje od ostalih Croft i Perry serijala. Bilo je i manje oslanjanja na lokacije snimanja. Serija po izlasku nije bila najbolje prihvaćena od strane kritičara, ali je s vremenom stekla vjernu publiku.

Zaplet serije inspiriran je pričama djeda Jimmyja Perryja, predratnog batlera, kojeg je scenarist slušao kao dijete.

Proizvodnja
Serija je, kao i svi sitcomi u tom vremenu, snimana pred publikom uživo u studiju. Mark Lewisohn napominje da su pisci bili oprezni da bi setovi, osvjetljenje i rad na kamerama imali kvalitetu povezanu s dramskim produkcijama kao što je TV serija Upstarirs, Downstairs. Za situacijsku komediju epizode su bile nekonvencionalne duljine (50 minuta). Trajanje 50 minuta bila je Croftova ideja, jer je smatrao da će im to pružiti priliku da detaljnije razviju likove i situacije. To je podržao Gareth Gwenlan, voditelj BBC-jevog odjela za komediju. Također nekonvencionalno za seriju Perry / Croft bila je činjenica da su zapleti izravno nastavljeni iz epizode u epizodu poput sapunice, za razliku od većinom samostalnih epizoda drugih sitcoma. To u kombinaciji s visokim produkcijskim vrijednostima i pažnjom na detalje iz razdoblja daje seriji osjećaj dramske komedije. Dva pisca pisali su seriju na istraživanjima i osobnim prikazima iz tog razdoblja; Djed Jimmyja Perryja služio je kao batler, a majka Davida Crofta, Anne Croft, bila je zvijezda glazbene komedije 1920-ih, dajući im neke informacije o životu i iznad i ispod stuba.

Pilot epizoda trebala je biti snimljena u BBC Televizijskom centru u Londonu, ali zbog štrajka originalni setovi bili su vrlo loše opremljeni, a proizvodnja je premještena u BBC centar Elstree. Kompleti su naknadno poboljšani za prvu seriju. Nakon što je pilot epizoda emitirana, a BBC pristao na cijelu sezonu, produkcijski tim odlučio je ostati u BBC Elstree Studios, a tamo su snimljene sve četiri sezone emisije. Eksterni kadrovi uglavnom su snimani u okolini Dissau Norfolku, na primjer nekorištena tvornica za četke se koristila kao kompanija Union Jack Rubber. Ostale lokacije uključuju rivu u Cromeru, Lynford Hall i Oxburgh Hall kao biskupsku palaču. Scena bitke 1. svjetskog rata na početku pilot epizode izgrađena je u Long Valleyu, tenkovskom poligonu britanske vojske u Aldershotu. Vanjska strana Meldrumove kuće rijetko je viđena.

Prve dvije sezone režirao je David Croft koji je potom režije dužnosti predao Royu Gouldu, njegovom menadžeru za proizvodnju dugi niz godina, za 3. i 4. sezonu

Glazbenu temu koja se puštala na početku i kraju epizode napisali su Jimmy Perry i Roy Moore, a izveo autentični orkestar u stilu 1920-ih. Vokale su izveli Bob Monkhouse i Paul Shane.

Radnja
U pilot epizodi, dva vojnika iz Prvog svjetskog rata naiđu na tijelo časnika dok su prelazili ničiju zemlju pod teškim paljbom tijekom bitke za Amiens 1918. Pretpostavljajući da je časnik mrtav, jedan vojnik, Alf Stokes, pokušava opljačkati časnika, što zgrozi njegovog druga, Jamesa Twelvetreesa. Nakon što postane očigledno da nesvjesni časnik nije mrtav, dvojica muškaraca vide svoju šansu da pobjegnu iz borbe odvodeći časnika u terensku bolnicu. Dvojica vojnika kasnije su pozvani vidjeti časnika, plemenitog Teddyja Meldruma, koji kaže da je vječno zahvalan za njihove usluge, i govori im da će uvijek biti dužnik.

Radnja se zatim seli u London 1927. godine, gdje je James Twelvetrees postao lakej u kući lorda Meldruma (Teddyjeva brata), u 12 Park Lane, Mayfair, i želi poboljšati svoj položaj nakon smrti batlera.

U međuvremenu, Alf Stokes i njegova kći Ivy upravo su otpušteni s posla u glazbenoj dvorani (Alf je preuzeo posao u glazbenoj dvorani nakon što je zbog neiskrenosti otpušten kao batler). Alf vidi svoju šansu da se prijavi za posao u kući Meldruma, a nakon ucjenjivanja svog prethodnog poslodavca za reference, postaje novi batler, što je ozlovoljilo Jamesa. Nakon sluškinjinog otkaza, nakon odnosa u dvorištu s plemenitim Teddyjem, Alf dovodi Ivy kao novu sluškinju (kako bi sakrili činjenicu da je Alfova kći, njih dvoje odlučuju da bi Ivy trebala koristiti djevojačko prezime svoje majke, Teasdale).

Program prati različite odnose između više klase i njihovih slugu, kao i Alfovo spletkarenje i Jamesove pokušaje da ga zaustavi. Događaji prikazani u 26 epizoda vremenski su protkani iako ne slijede izravno jedan drugoga i temelje se uglavnom na sljedećim odnosima:

 Moralna borba između Alfa, Jamesa i Ivy, dok Alf nastavlja razvijati programe kako bi postigao neko bogatstvo (i obično ne uspije), a James i Ivy pokušavaju zaustaviti njegove akcije;
 Sukobi oko politike između Jamesa i Alfa (James je konzervativni glasač, a Alf često govori o klasnoj borbi i revoluciji).
 Trokut preljuba između lorda Meldruma, lady Agathe i sir Ralpha;
 Za Jamesa se zanimaju Poppy, Lady Agatha i Ivy.
 Razvijanje ljubavne veze između Alfa i gospođe Lipton, kuharice, i između gospođe Lipton i policajca Wilsona;
 Napori Teddyja da izbjegne brak s Madge Cartwright;
 Teddyjeva potraga za sluškinjama;
 Prijetnje lorda Meldruma da će Teddyja deportirati u njegovu plantažu gume u Maleziji (Malaji);
 Ivyina naklonost prema Jamesu;
 Poslovni uspon, pad i oporavak kuće Meldrum i njenog najvažnijeg dobra, Union Jack Rubber Company;
 Nepredvidivi postupci Lady Lavender.

Likovi

Obitelj Meldrum

 George, Lord Meldrum MC (Donald Hewlett) - Gospodar kuće, Lord Meldrum, cijenjeni je član aristokracije, sjedi u Domu lordova, zadužen je za kompaniju Union Jack Rubber Company koja sirovine za gumu nabavlja u Malaji i razne druge interese. Staromodan, viktorijanskih vrijednosti, njegovu reputaciju ipak ugrožava njegova veza s Lady Agathom, suprugom sir Ralpha Shawcrossa, a Stokesu je obično preostalo da mu pomogne u prikrivanju toga. Tvrdi da duboko voli Agatu, a slomljena je srca nakon što prekinu vezu. Njegova supruga umrla je tri godine prije nego što je započela radnja serije. Unatoč znatnom bogatstvu, slabo plaća radnike, a nagovještava se da je on nekoć u Africi zapošljavao robovsku radnu snagu.
 Plemeniti Edward "Teddy" Meldrum (Michael Knowles) - mlađi brat lorda Meldruma, 1915. godine je regrutiran kao kapetan u britansku vojsku i služio je u pješaštvu na Zapadnom frontu, gdje ga je teško ranila granata, a u terensku su ga bolnicu odnijeli Stokes i Twelvetrees. Do 1927. časni Teddy je još uvijek neoženjen i živi u kući svog brata. Imao je veze s pet prethodnih kućnih pomoćnica i sa svima je imao djecu:  ne može odoljeti njihovim "sjajnim, izmučenim licima" i mirisu karboličkog sapuna. Brat ga prisiljava da oženi Madge Cartwright, nasljednicu dinastije sapuna koja je luda za Teddyjem iako Teddyja više zanima njezina sluškinja Rose, te prijeti da će ga, ako se ne oženi, poslati u plantažu guma u Malaji. Ekscentričan, djetinjast, duhovit, ponekad gotovo blesava osoba koja je neprikladna za bilo koji normalan posao.
 Cecily "Cissy" Meldrum (Catherine Rabett) - Cissy je starija kćerka lorda Meldruma. Iako je privlačna, odijeva se u muškom stilu, sudjeluje u muškim sportovima i aktivnostima, poput letenja (kvalificirani je pilot, a ženstvena "kuma" Penelope (Sorel Johnson) česta je kućna gošća). Iako nikad izričito nije navedeno, postoje pretpostavke da je Cissy lezbijka. Cissy je ugodan lik koji pokazuje istinsku zabrinutost za obitelj i sluge, često poklanjajući ženstvene predmete poput haljina i šminke Ivy (kojoj pokazuje privlačnost u ranim epizodama, često namignuvši joj). Često se druži s mlađom sestrom Poppy, ali njih dvoje redovito se svađaju zbog različitih stavova. Proglašava se socijalistom i kandidira za Ujedinjenu radničku stranku te osvaja mjesto u vijeću putem Stokesovih mahinacija.
 Poppy Meldrum (Susie Brann) - Poppy je mlađa kći lorda Meldruma i razmažen i neugodan lik koji sa svojim prijateljem Jerryjem (John D. Collins) sudjeluje u 'divljim' zabavama i kupuje u skupocjenim trgovinama.  Poprilično je snob o svom položaju u društvu, često spremna podsjetiti one koji su nižeg statusa od nje, iako ponekad priznaje da se osjećala zarobljenom u svojoj klasi. Kroz cijelu seriju privlači je lakej James Twelvetrees, kojega rado voli, iako je svjestan problema koji bi mu mogli stvoriti. U vezi je s Jerryjem, kojeg napušta kada upozna Dickieja Metcalfa, koji je u stvari varalica i traži novac.
 Lady Lavender Southwick (Mavis Pugh) - Lady Lavender je svekrva lorda Meldruma i boravi sa svojom papigom, Kapetanom, u drugoj spavaćoj sobi kuće. Vrlo je bogata i ima udjele u mnogim poslovima, uključujući veliki broj dionica u gumarskoj kompaniji Union Jack. Lavender se rodila u aristokratskoj obitelji početkom 1850-ih, može se naslutiti da je vodila pomalo promiskuitetnu mladež, koja je imala mnogo afera, uključujući i s prijestolonasljednikom Borisom (kasnijim kraljem) Dalmacije (Davy Kaye). Potom se povezala s mladim vojnim časnikom zvanim kapetan Cedric Dalby (Maurice Denham) te kasnije zaručila, ali su se razdvojili nakon što je otišao u Zulu rat. Nakon smrti svoga supruga, Lorda Southwicka, Lady Lavender uselila se sa svojom kćeri i zetom, postajući sve samozatajnija i starija, uživala je bacati tanjure s hranom na Ivy. Često pogrešno prihvaća imena ljudi (nazivajući Ivy 'Ethel', Henryja 'Steven' i Stokesa 'Capes'). Ona nema pojma tko je Teddy (kad on objasni da je "Georgeov brat" komentira da ima zeta s tim imenom).

Posluga

 Alfred "Alf" Stokes (Paul Shane), batler - Alf Stokes je batler. Ivyin je otac i još uvijek je oženjen Ivyinom majkom, unatoč njihovoj razdvojenosti. Alf je bio u britanskoj vojsci na Zapadnom frontu, zajedno s Jamesom Twelvetreesom. Nakon što je ugledao Teddyja bez svijesti u rupi od granate, Alf je, vjerujući da je mrtav, pokušao ga opljačkati, na veliko Jamesovo gnušanje. Nakon što je shvatio da je Teddy živ, Alf je odlučio odvesti ozlijeđenog Teddyja u terensku bolnicu kao način spašavanja vlastitog života. Ovaj mu osigurava posao batlera devet godina kasnije u kući lorda Meldruma, nakon što je nakon rata bio prisiljen vratiti se u službu nakon neuspjele karijere u showbiznisu. Kroz seriju, Alf osmišljava niz spletki kako bi prevario lorda Meldruma za njegov novac i imetak, iako obično ne uspije. Taj nepošteni aspekt njegova karaktera često je bio prednost lordu Meldrumu; u nekoliko navrata od Alfa je bio potreban da stvori diverzije za Sir Ralpha. Alf prezire obitelj Meldrum zbog njihovog bogatstva i visokog položaja, iako ima iskreno poštovanje prema Cissy zbog njene empatije prema radničkoj klasi. Kroz seriju Alf ima vezu s gospođom Lipton, iako se otkriva da je to učinio samo kako bi joj posudio novac.
 James "Jim" Twelvetrees (Jeffrey Holland), lakej - James Twelvetrees je pompozni lakej; potpuna suprotnost Alfa Stokesa - strog, čestit i iskren. Njegov čin pomaganja Alfu da odvede ozlijeđenog Teddyja u terensku bolnicu za vrijeme rata osigurao mu je i posao u domaćistvu u Meldrumu, iako to nikada ne bi priznao ostalim slugama.   Nakon smrti prethodnog batlera računao je na preuzimanje njegove funkcije. Alf je, pak, dobio prestižnu poziciju, što čini Jamesa licemjernim i ljubomornim.  Nije uvijek simpatičan lik, obično se nalazi sa svojim gospodarima umjesto s vlastitom klasom i često je bio prilično neugodan prema ostalim slugama i onima koje je smatrao nižom klasom od njega, posebno prema Mabel i Henry. Pokazao je i da ima svoje osjećaje, poput napuhanosti prema gospođici Poppy, veza koja mu je ponekad dopuštala razmatranje ostavke. Željele su ga mnoge dame iz više klase i Ivy iz niže; prema njoj pokazao platonsku naklonost. Želi zamijeniti Stokesa kao batlera.
 Ivy Stokes/Teasdale (Su Pollard), sluškinja - Ivy je dobronamjerna, ali prilično naivna sluškinja, Alfova kći. Otac joj je osigurao posao sluškinje nakon što je imenovan batlerom krivotvoreći joj reference. Njezina obiteljska veza s Alfom uglavnom je tajna, ali ona je prisiljena reći Henryju kad on njih dvojicu vidi u svojoj spavaćoj sobi, a kasnije kaže Jamesu kad joj treba njegova pomoć kako bi Alfa izvukao iz nevolje. Unatoč iskrenosti, često je nagovarana da sudjeluje u očevim planovima. Ranije u seriji, mora izbjegavati Teddyjeva udvaranja, iako to prestaje nakon serije 1. (Do druge sezone Teddy je započeo vezu s djevojkom koja se zvala Rose i ispričava se Ivy). Strastveno je zaljubljena u Jamesa Twelvetreesa koji joj ne uzvraća naklonost.
 Gospođa Blanche Lipton (Brenda Cowling), kuharica - Blanche Lipton pridružila se kućanstvu Meldrum kao mlada domaćica u tinejdžerskim godinama i postupno napredovala kako bi postala kuharica. Prema njezinim vlastitim riječima, četrdeset je godina (tj. od 1887.) služila Meldrumima. Njezine su kulinarske vještine legendarne na ulici; rijetko je viđena izvan kuhinje. Obično je ljubazna žena koja pokazuje naklonost prema boljima ili jednakima od sebe, u drugim se slučajevima posebno zgraža prema onima koje smatra nižom klasom, kao što su Henry i Mabel.  Ona jedina ima istinsku naklonost prema časnom Teddyju, čija je dadilja bila u mladosti. U seriji ima vezu s Alfom; u jednom su trenutku njih dvoje zaručeni. Kad otkrije da je Alf lažirao vezu samo kako bi joj posudio novac, ona se slama i baca na njega sve tanjure i posuđe. Nakon ovog incidenta, Blanche preusmjerava svoju naklonost prema policajcu Wilsonu.
  Henry Livingstone (Perry Benson), čistač cipela - Henry je bio napušten kao dijete u košari na stepenicama sirotišta Livingston Road, u kojoj je instituciji ostao do 14. godine, kad su ga u činovničku kuću Meldrum odveli kao čistača cipela. Iako je sluga drugog najnižeg ranga u kući, Henry je često najperspektivniji lik, nešto što ga obično dovodi u nevolju; jer se ne uklapa u očekivanu etiketu i daje neprikladne komentare, za koje obično dobije snažni šamar iza uha. Ivyn je dobar prijatelj i često sugerira da bi volio vezu s njom. Iako neobrazovan, dobro računa u glavi, zna popraviti motor i razumije se u radio.
 Mabel Wheeler (Barbara New), čistačica - Mabel je najniža službenica u domaćinstvu Meldrum. Ne živi u kući Meldrum i živi sa svojim nezaposlenim mužem u siromašnom dijelu Londona. Neki je smatraju autsajderom, posebno James i gospođa Lipton. Zbog niskog ranga i društvenog statusa, ima plaću od 3 penija na sat, nije joj dopušteno da jede s ostalim slugama, a obično joj daju neke ostatke koje može ponijeti kući, što je dovelo do njezinih rečenica "To će biti lijepo (!)" i "Ne sjećam se kad sam zadnji put imala...".  Nije joj draga gospođa Lipton.

Ostali likovi

 Pozornik Wilson (Bill Pertwee) - Policajac Wilson lokalni je Bobby, iako se rijetko čini da obavlja svoju dužnost. Umjesto toga, on zna katkad večerati sa slugama, kao što je očito bio običaj, jer bi policija tada previdjela bilo kakvu neiskrenutost obitelji. Općenito je neučinkovit kao policajac, iako postaje poznavatelj vina, zbog svoje noćne selekcije iz podruma lorda Meldruma.  Korumpiran je i voljan prekršiti pravila, a jedina osoba koje se boji je narednik koji ga nadzire.
 Sir Ralph Shawcross (John Horsley) - Sir Ralph je još jedan bogati član londonskog društva koji ima dvije rezidencije; londonsku kuću i seosku rezidenciju. Oženjen je s Lady Agatom (njezin treći suprug) i u početku je sumnjičav prema vezi lorda Meldruma s njegovom suprugom, ali na kraju ga smatra prijateljem nakon što ga uvjere da je Meldrum nemoćan i da stoga nije prijetnja. Kad se otkrije istina, on traži osvetu Meldrumu.
 Lady Agatha Shawcross (Angela Scoular) - Lady Agatha supruga je sir Ralpha i ujedno je ljubavnica lorda Meldruma. Iako je mlađa od Georgea 17 godina, pokazuje mu puno strasti. Svoju vezu s lordom Meldrumom prekticira čak i kad je suprug prisutan u kući potajno mu dajući tablete za spavanje. Ranije je bila pomoćnica matrona u Etonu, ali je otpuštena nakon incidenta s nekoliko učenika. Imala je dva prethodna muža prije nego što se udala za sir Ralpha, ali je imala i puno ljubavnika koje zabavlja u svom stanu.
 Madge Cartwright (Yvonne Marsh) - Jedina nasljednica poslovnog carstva Cartwright Soap, boravi u luksuznom stanu u Mayfairu i redovna je posjetiteljica kuće. Ona je dugogodišnji Teddyjev obožavatelj, a njih dvoje se zaruče. Ne shvaća da je Teddy potajno prezire te je umjesto nje zaluđen njenom sluškinjom Rose (Amanda Bellamy).
 Charles, lord biskup (Frank Williams) - Charles je lord biskup i blizak prijatelj obitelji. Njegova je glavna svrha prikupljanje novca za održavanje ustanove koja se zove Dom palih dama: on prikuplja donacije, organizira aukcije i organizira dobrotvorni bal. Česti je posjetitelj kuće Meldrum, često u pratnji svog mladog kapelana Robina (Robbie Barnett).
Jerry (John D. Collins) - Poppyjin zaručnik, koju tretira uglavnom kao način da izbjegne neugodna pitanja oca. Iako sebe smatra smiješnim, on se ne zna ponašati kako treba.
Dickie Metcalfe (Robin Lermitte): Zgodan mladić, nakratko zaručnik gospođice Poppy, ali istina ubrzo postaje jasno da je varalica i lovac na miraz koji povremeno krade automobile i avione.

Drugi likovi
Kao i u glavnoj ulozi, niz drugih likova odigrali su glumci koji su se pojavili u serijama Perry/Croft, među kojima su Guy Siner, Felix Bowness, Kenneth Connor, Stuart McGugan i Ivor Roberts.

Zanimljivosti

 Serija je stekla veliki značaj u Mađarskoj gdje je verzija prevedena na mađarski postala popularna nakon pada komunizma u zemlji. Klub obožavatelja ima gotovo 23 tisuće pratilaca, a 2018. godine u Budimpešti je održan slavljenički domjenak na kojem su sudjelovali glumci Jeffrey Holland, Michael Knowles, Catherine Rabett, Susie Brann i Amanda Bellamy kako bi proslavili 30. godišnjicu pilot epizode.

Izvori

Vanjske poveznice

 Zvonili ste, milorde? - BBC
 TvTropes.org - Zvonili ste, milorde?
 IMDb

Britanske serije
Humoristične serije

Zvonili ste, milorde?


John Carey,  baron Hunsdon (mort en 1617) est un pair anglais, homme politique et gouverneur de Berwick-upon-Tweed.

Biographie
Il est le fils de Henry Carey (1er baron Hunsdon) et d'Anne Morgan, le frère cadet de George Carey (2e baron Hunsdon) et un petit-fils de Mary Boleyn. Son père serait le fils illégitime d'Henri VIII d'Angleterre né de Mary Boleyn lorsqu'elle était maîtresse royale. Il fait ses études au Trinity College de Cambridge. Il est fait chevalier en 1598 et succède à son frère en tant que troisième baron Hunsdon en 1603.

Il occupe un certain nombre de fonctions judiciaires et publiques, notamment Garde rapprochée du souverain britannique de 1573 à 1603, chambellan de Berwick-upon-Tweed en 1585, sous-gardien d'East March, juge de paix du Cambridgeshire en 1594 et maréchal de Berwick-upon-Tweed de 1596 à 1598 et de nouveau en 1603. Il est élu député de Buckingham en 1584, 1589 et 1593.

Les lettres de Carey de Berwick décrivent l'arrestation de Jacob Kroger, un orfèvre travaillant pour Anne de Danemark et il identifie Anne Murray comme la maîtresse de Jacques VI d'Écosse. Il écrit en avril 1595 que Jacques VI et Anne de Danemark prévoient de faire une avancée vers Berwick, notamment une visite à "Holliday" (Halidon Hill) qui surplombe la ville et ses fortifications. Il écrit à son père en se demandant si la ville devait leur faire un salut de canon.

Carey relaie des nouvelles de Humphrey Dethick, un ancien employé de Baptist Hicks qui est venu au palais de Dunfermline et a tué un homme. Carey lui-même est responsable du meurtre brutal de Jock Dalgleish, un Border Reiver, qui a volé des chevaux dont l'un de Carey, qu'il "s'est coupé tout en peces". Alors qu'Elizabeth I est choquée et décrit cela comme "très barbare et rarement utilisé par les Turckes", Carey continue à se justifier en décrivant d'autres meurtres brutaux dans les Borders et en se justifiant que Dalgleish n'était "pas coupé en très nombreux morceaux!".

En juin 1603, après l'Union des Couronnes et après avoir entendu des rumeurs selon lesquelles la garnison de Berwick serait réduite et Lord Home nommé gouverneur, Carey écrit à Robert Cecil que quelqu'un devrait avoir la charge de Berwick, "compte tenu du nombre de cœurs et d'esprits affligés et mécontents là-bas.

John Carey est mort à Hunsdon, Hertfordshire en 1617. Il est remplacé par son fils, Henry Carey (1er comte de Douvres).

Famille
Il épouse Mary, la fille de Leonard Hyde de Hyde Hall et Throcking (Hertfordshire), veuve de Richard Peyton de Little Chesterford (Essex). Ils ont trois fils et deux filles.

 Henry Carey, mort enfant en 1577.
 Henry Carey,  comte de Douvres
 Charles Carey, marié à Elizabeth Whitbroke
 Blanche Hunsdon (décédée le 6 novembre 1651), mariée 1) Christopher Peyton et 2) Thomas Wodehouse
 Anne Carey (enterrée le 6 décembre 1622), épouse Francis Lovell d'East Harling

Références

Liens externes

Étudiant de Trinity College (Cambridge)
Baron de la pairie d'Angleterre
Décès en 1617

John Carey (3e baron Hunsdon)


Hiroki Mizuhara (født 15. januar 1975) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Nagoya Grampus Eight, Yokohama FC og Tokyo Verdy.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Hiroki Mizuhara


Magnus Saugstrup Jensen (Aalborg, Danska, 12. srpnja 1996.) je danski rukometaš i nacionalni reprezentativac. Igra na poziciji pivota te je trenutno član domaćeg prvoligaša Aalborga.

Izvori

Vanjske poveznice
Profil rukometaša na Euro Handball.com

Danski rukometaši

Magnus Saugstrup