Anna Mjöll Ólafsdóttir, conocida artísticamente como Anna Mjöll (n. Reikiavik, 7 de enero de 1970), es una cantante de jazz y compositora islandesa.

Biografía
Es hija del guitarrista, compositor y arreglista Ólafur Gaukur y de la cantante, modelo y directora de radio Svanhildur Jakobsdóttir. Sus padres tenían una de las más exitosas bandas de la historia de Islandia, "Sextett Ólafs Gauks", con su propio programa de televisión, numerosos álbumes y con constantes giras. Anna Mjöll estudió piano, guitarra y chelo.

Lanzó su primer disco con su madre a los 19 años, y actuó numerosas veces en televisión antes de su participación en el Festival de la Canción de Eurovisión 1996, celebrado en Oslo el 18 de mayo, donde representó a Islandia con la canción "Sjúbídú" que escribió con su padre, y con la que quedó en 13.ª posición.

Tras su aparición en el Festival de Eurovisión, Anna Mjöll hizo los coros al cantante Julio Iglesias en una gira mundial durante tres años. En 2006, Anna Mjöll compuso tres canciones junto al compositor americano C.J. Vanston para la película For Your Consideration dirigida por Christopher Guest.

En 2009 Anna Mjöll lanzó el disco The Shadow Of Your Smile, con canciones islandesas y estándares del jazz. En el disco participaron entre otros los músicos Vinnie Colaiuta, Dave Carpenter, Don Grusin, Neil Stubenhaus y Luis Conte. En 2010 lanzó su primer disco en solitario, Christmas JaZZmaZ.

El 9 de abril de 2011, Anna Mjöll contrajo matrimonio con Cal Worthington, nacido en 1920, popular y multimillonario vendedor de coches estadounidense. Matrimonio que llamó la atención de la prensa por la diferencia de edad, él siendo 50 años mayor que ella.

Referencias

Enlaces externos
 Actuación de Anna Mjöll en el Festival de Eurovisión

Cantantes femeninas de Islandia
Representantes de Islandia en Eurovisión
Participantes en Eurovisión 1996
Cantantes en islandés
Cantantes en inglés
Cantantes de jazz
Nacidos en Reikiavik

Anna Mjöll


The Buzz on Maggie este un serial animat americano-canadian produs de Walt Disney Television Animation și Nelvana. Seria a avut premiera aere la 4:00 a.m. ET/PT timp pe 17 iunie 2005 pe Disney Channel din Statele Unite.

Serialul a fost difuzat în Statele Unite ale Americii începând din 17 iunie 2005 pe Disney Channel.

Despre serial
E vorba de o muscă pe nume Maggie. Serialull are loc într-o lume a insectelor vorbitoare.

Disney Channel
Teletoon

The Buzz on Maggie


Călin Popescu-Tăriceanu (Bukurešt, 14. siječnja 1952.) je rumunjski političar, premijer Rumunjske između 28. prosinca 2004. i 22. prosinca 2008., predsjednik Nacionalno-liberalne stranke od 2005. do 2009. Trenutačno je (od 2015.) predsjednik Saveza liberala i demokrata (ALDE), nastala spajanjem Liberalne reformske stranke s Konzervativnom strankom, koja je od 2016. članica vladine koalicije predvođene PSD-om. Također je predsjednik Senata od 2014. godine.

Izvori

Rumunjski diplomati
Predsjednici rumunjske vlade

Călin Popescu-Tăriceanu


O Carcharhinus altimus é uma espécie de tubarão pertencente ao género Carcharhinus e à família Carcharhinidae. É morfologicamente distinto porém geneticamente similar ao Carcharhinus plumbeus. A espécie tem uma distribuição global, porém desunida, podendo ser encontrado em profundidades de até 810 metros em plataformas continentais, em águas temperadas e tropicais; mais especificamente nos oceanos atlântico, pacífico, índico e nos mares negro e mediterrâneo. Os jovens podem ser encontrados mais frequentemente em águas mais rasas, com profundidades de até 25 metros, enquanto indivíduos maduros habitam águas mais profundas. Podem atingir um comprimento máximo de 300 centímetros, com os machos alcançando maturidade sexual ao atingir 190 centímetros e as fêmeas ao atingir 205 centímetros.

Carcharhinus
Peixes descritos em 1950

Carcharhinus altimus


شيزاو قوم يسكنون على ساحل ولاية صحار الواقعة في الجزء الشمالي من سلطنة عمان، وفي وسطها جهة البحر، جنوب قلعة صحار. الشيزاوية ينحدرون من أصول عربية، وتسمّى الحارة التي يسكنونها بحلة الشيزاو، والقوم الذين نسبوا إليها أو نسبت إليهم بالشيزاويين، وإذا أريد نسبة الشخص منهم؛ يقال له: (فلان الشيزاوي).

قبائل عربية

شيزاو


Bray Productions was a pioneering American animation studio that produced several popular cartoons during the years of World War I and the early interwar era, becoming a springboard for several key animators of the 20th century, including the Fleischer brothers, Walter Lantz, Paul Terry, Shamus Culhane and Grim Natwick among others.

History

The studio was founded sometime before 1912 by John Randolph Bray. It was perhaps one of the first studios entirely devoted to serial animation at the time instead of one-off experiments.  Its first series was Bray's Colonel Heeza Liar, but from the beginning, the studio brought in outsiders to direct promising new series. Carl Anderson, later known for the comic strip Henry, directed The Police Dog from the beginning of the company.

The year 1915 brought Earl Hurd and Paul Terry; the former became J. R. Bray's business partner and directed Bobby Bumps, the latter was employed under duress and directed Farmer Al Falfa. The brothers Max and Dave Fleischer joined in 1916. In 1918, the rival International Film Service studio folded and owner William Randolph Hearst licensed Bray to continue the IFS series, which included Jerry on the Job films adapted from Walter Hoban's comic strip. Many staff members of the former studio transferred to Bray, and most of the new cartoons were directed by the same man who directed them for IFS, Gregory La Cava.

Bray's goal was to have four units working on four cartoons at any one time; since it took a month to complete a film, four units with staggered schedules produced one cartoon a week for use of the "screen magazines" (a one-reel collection of live-action didactic pieces and travelogs in addition to the cartoon, that was played before the feature). Bray started with Pathé as his distributor, switched to Paramount in 1916, and then switched to Goldwyn Pictures in 1919.

Of the units, one produced his Colonel Heeza Liar, one produced Hurd's Bobby Bumps, and one produced non-series cartoons, usually topical commentaries on the news directed by Leighton Budd, J. D. Leventhal, and others.  The fourth unit was the one that kept changing hands. It produced Terry's Farmer Al Falfa in 1916, until Terry left a year later, and the Farmer went with him. It then produced Max Fleischer's Out of the Inkwell until 1921, when Fleischer left, taking Koko the Clown with him. The influx of IFS series at the same time broke up the four-unit system—in 1920 there were ten series going simultaneously, with Heeza Liar in hiatus from 1917.

Bray was constantly looking to expand his studio. He financed the semi-independent studio of C. Allen Gilbert to create a series of serious Silhouette Fantasies on classical themes (he actually did some of the animation work for this series). In 1917 he bought out his distributor's screen magazine to produce one of his own, moving him into the realm of live-action shorts producer. During World War I, he assigned Leventhal and Max Fleischer's units to create training and educational cartoons for the U.S. Army. These did so well that after the war, Bray was swamped with orders from the government and big business to make films for them.

Over a period of years, Bray moved the focus of his company from entertainment to education, putting Leventhal and E. Dean Parmelee in charge of the technical department. Dr. Rowland Rogers became educational director, while Jamison "Jam" Handy was put in charge of a Chicago–Detroit branch for creating films for the auto industry, Bray's largest private client.

The 1919 move from Paramount to Goldwyn also included a re-incorporation of the studio, now called Bray Pictures Corporation. The studio was putting out more than three reels of screen magazines per week, as well as educational and training films. Bray Pictures also made the first cartoon made in color, The Debut of Thomas Cat, shot in Brewster Color and released on February 8, 1920 (although some claim the first animated short was the British In Gollywog Land, a stop motion/live-action hybrid shot in Kinemacolor and made in 1912  or the animation/live-action hybrid Pinto's Prizma Comedy Revue made by Pinto Colvig in 1919 and shot in the Prizma process) and was apparently involved in an unnamed sound-on-film cartoon by Walt Lantz (co-producer/director) and Hugo Riesenfeld (composer) in 1927 for Movietone, in between the releases of Don Juan and The Jazz Singer and coincidentally shortly before Bray Pictures' demise.

The expenses quickly outweighed the revenue, and in January 1920, Samuel Goldwyn bought a controlling interest in Bray Pictures and ordered a massive reorganization. Max Fleischer and J. D. Leventhal became supervising directors of the entertainment and technical branches of the studio respectively, and the company was streamlined to work more like Goldwyn Picture Corporation, with two cartoons released a week, which meant a much bigger workload than most were willing to take.

The result was a massive exodus of talent, including Max Fleischer and even Earl Hurd, which also led to an increasingly poor output which led Goldwyn to drop Bray Pictures. In the wake of this setback, Vernon Stallings took over as Bray's entertainment production supervisor, being replaced by Walter Lantz by 1924. Stallings directed Krazy Kat and the revival of Heeza Liar, while Lantz directed Dinky Doodle. Among the big names who passed through the studio were Wallace Carlson, Milt Gross, Frank Moser, Burt Gillett, Grim Natwick, Raoul Barré, Pat Sullivan, Jack King, David Hand, Clyde Geronimi and Shamus Culhane.

J.R. Bray paid little attention to the animation side of things during the 1920s, focusing instead on beating Hal Roach as the king of two-reel comedy, with the disastrous series "The McDougall Alley Kids". When this adventure failed, he slipped out of the business. Meanwhile, Walter Lantz practically became a full-fledged producer as head of the cartoon division, with some trade publications referring to the studio as "Lantz-Bray" by the time the entertainment branch of Bray Pictures Corporation closed in 1928. The educational/commercial branch, Brayco, made mostly filmstrips from the 1920s until it closed in 1963. The Jam Handy Organization began life as a subsidiary of Bray Studios to fulfill its business contracts, making several thousand industrial and sponsored films and tens of thousands of filmstrips, mostly for the automobile industry, as an independent entity from 1928 until 1983. Max Fleischer, after being ousted from his own studio in the early 1940s, worked for Handy and later on Brayco in the 1940s and 1950s.

Series produced by Bray Productions
 Colonel Heeza Liar (1913–1917, 1922–1924): directed by J. R. Bray 1913–1917; Vernon Stallings 1922–1924
 The Police Dog (1914–1916, 1918): directed by C. T. Anderson
 The Trick Kids (1916): directed by Alexander Leggett
 Plastiques (1916): directed by Ashley Miller
 Bobby Bumps (1916–1922): directed by Earl Hurd
 Farmer Al Falfa (1916–1917): directed by Paul Terry
 Silhouette Fantasies (1916): directed by C. Allen Gilbert
 Miss Nanny Goat (1916–1917): directed by Clarence Rigby
 Quacky Doodles (1917): directed by F.M. Follett
 Picto Puzzles (1917): Sam Lloyd
 Otto Luck (1917): directed by Wallace A. Carlson
 Goodrich Dirt (1917–1919): directed by Wallace A. Carlson
Out of the Inkwell (1918–1921): directed by Max Fleischer and Dave Fleischer
 Hardrock Dome (1919): directed by Pat Sullivan
 Us Fellers (1919–1920): directed by Wallace A. Carlson
 Jerry on the Job (1919–1922): directed by Gregory La Cava, Vernon Stallings, (Inherited from International Film Service)
 Lampoons (1920): directed by Burt Gillett
 Ginger Snaps (1920): directed by Milt Gross
 Shenanigan Kids (1920): directed by Gregory La Cava, Burt Gillett, and Grim Natwick (Inherited from International Film Service)
 Krazy Kat (1920–1921): directed by Vernon Stallings (Inherited from International Film Service)
 Happy Hooligan (1920–1921): directed by Gregory La Cava, Bill Nolan (Inherited from International Film Service)
 Judge Rummy (1920–21): directed by Gregory La Cava, Burt Gillett, Grim Natwick and Jack King (Inherited from International Film Service)
 Technical Romances (1922–1923): directed by J.A. Norling, Ashley Miller, and F. Lyle Goldman
 Ink Ravings (1922–1923): directed by Milt Gross
 Bray Magazine (1922–1923): directed by Milt Gross
 Dinky Doodle (1924–1926): directed by Walter Lantz
 Un-Natural History (1925–1927): directed by Walter Lantz and Clyde Geronimi
 Hot Dog Cartoons (1926–1927): directed by Walter Lantz and Clyde Geronimi
 A McDougall Alley Comedy (1926–1928): directed by Joe Rock, Stan DeLay and Robert Wilcox

References

External links
 The Max Fleischer Series
 Bray Animation Project

1914 establishments in New York (state)
1928 disestablishments in New York (state)
Mass media companies established in 1914
Mass media companies disestablished in 1928
American animation studios
American companies established in 1914
Paramount Pictures
History of animation in the United States
American companies disestablished in 1928
Defunct companies based in New York (state)

Bray Productions


Om Karla Kanin - Børneinterview er en film instrueret af Sidse Kirstine Kjær.

Handling
Til premieren på KARLA KANIN-projektet (et skandinavisk børnefilm-projekt) blev børnene bedt om at give et referat af filmen og deres mening om den.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1997

Dokumentarfilm fra Danmark

Om Karla Kanin - Børneinterview


Didrik Anders Gillis Bildt (født 16. oktober 1820 i Göteborg, død 22. oktober 1894 i Stockholm) var en svensk friherre, officer, embedsmand og politiker, der var Sveriges rigsmarskal fra 1886 til 1894 og Sveriges statsminister fra 1888 til 1889.

Gillis Bildt er tipoldefar til den senere svenske statsminister og udenrigsminister Carl Bildt.

Se også
Sveriges regeringer

Eksterne henvisninger

Sveriges statsministre
Politikere fra Sverige
Generaler fra Sverige
Friherrer fra Sverige
Svenskere i 1800-tallet
Personer fra Göteborg
Gillis

Gillis Bildt


ඵල ආහාරයට ගනු ලැබේ. ශීත දේශගුණය ප්‍රිය කිරීම නිසා උඩරට එලවළුවක් ලෙස හැදින්වේ.

ආහාර

එළවළු

ගෝවා


O Rump Parliament (em português, 'parlamento manco' ou 'sobra do parlamento') foi o Parlamento Inglês depois que o coronel Thomas Pride ordenou aos soldados que expurgassem o Long Parliament, em 6 de dezembro de 1648, daqueles membros hostis à intenção dos Grandes de julgar o rei Carlos I por alta traição.

Origem do termo
Em inglês o sentido mais comum de rump é a garupa de um animal; o sentido de o que restou foi registrado pela primeira vez no contexto do expurgo de 1648.

Execução de Carlos I e abolição da monarquia

Quando ficou claro para os líderes do Exército do Novo Modelo que o Parlamento — então controlado pela facção presbiteriana — estava disposto a negociar um acordo com o rei que o devolveria ao trono (ainda que sem poder efetivo) e negasse o poder do Exército, decidiram eliminar o poder do rei e do Parlamento. O expurgo de Pride deixou o Parlamento de joelhos, sob o controle direto do Exército. Em 13 de dezembro de 1648, os membros restantes dos Comuns romperam as negociações com o rei. Dois dias depois, o Conselho de Oficiais do Novo Modelo do Exército votou que o rei fosse removido da Ilha de Wight, onde estava preso, para Windsor "para que fosse rapidamente levado à justiça". Em meados de dezembro, o rei foi transferido de Windsor para Londres.

Em 4 de janeiro de 1649, a Câmara dos Comuns aprovou um decreto para estabelecer um Supremo Tribunal de Justiça para julgar Carlos I por alta traição em nome do povo da Inglaterra. Os lordes o rejeitaram e, como ele não recebeu a aprovação real, Charles solicitou que fosse explicado a ele no início de seu julgamento em 20 de janeiro em Westminster Hall "Com que autoridade fui trazido aqui? Com que autoridade quero dizer de qual autoridade com peso legal?", para o qual não havia resposta legal de peso de acordo com os estatutos constitucionais da época.

Ele foi condenado por cinquenta e nove comissários (juízes) que assinaram a sentença de morte.

A execução de Carlos I foi adiada até 30 de janeiro, para que a Câmara dos Comuns pudesse aprovar a lei de emergência tornando crime proclamar um novo rei e declarar que os representantes do povo, a Câmara dos Comuns, eram o fonte de todo poder justo. Em 6 de fevereiro a Câmara dos Lordes foi abolida; em 7 de fevereiro a monarquia foi abolida e em 14 de fevereiro foi estabelecido o Conselho de Estado. Finalmente, em 19 de maio, foi aprovado um ato declarando a Inglaterra uma comunidade.

Comunidade da Inglaterra
Durante a vigência da Commonwealth da Inglaterra (1649 - 1660), o Parlamento Rump aprovou várias leis relacionadas a assuntos religiosos, leis e finanças. A maioria dos membros do Rump queria promover um certo "sentimento religioso", mas ao mesmo tempo restringir seitas puritanas extremas, como os Quakers e os Ranters. Uma Lei de Adultério aprovada em maio de 1650 punia o incesto e o adultério com pena de morte e fornicação com três meses de prisão; A Lei da Blasfêmia de agosto de 1650 pretendia limitar o "entusiasmo" religioso excessivo. Para parar a pregação de evangelistas extremistas, foi formado um "Comitê para a Propagação da Palavra", que concedeu licenças para pregar. Para permitir a liberdade de crença dos puritanos, eles anularam a exigência elisabetana que impunha a presença obrigatória na Igreja Anglicana. Como havia uma maioria de advogados no Rump Parliament, ele não considerou as demandas populares dos Levellers para modificar o caro sistema legal.

O Rabadilla levantou fundos através da venda de terras da coroa e propriedades da igreja, ambas as medidas foram populares. No entanto, os impostos e taxas sobre a terra que foram usados para arrecadar fundos adicionais eram impopulares, pois afetavam qualquer pessoa que possuísse qualquer propriedade. Os fundos obtidos com o confisco de terras monarquistas eram uma fonte abundante de renda, mas era uma faca de dois gumes. Agradou o Parlamento com pessoas como John Downes, que estavam fazendo fortuna no negócio, mas ao mesmo tempo não foi propício para curar as feridas da Guerra Civil.

Oliver Cromwell

Em 1653, depois de saber que o Parlamento pretendia permanecer em sessão, apesar de um acordo para dissolver, e não ter conseguido elaborar uma constituição viável, a paciência de Cromwell acabou. Em 20 de abril, ele participou de uma sessão do Parlamento e ouviu um ou dois oradores. Então ele se levantou e discursou para os membros do Rump Parliament. O texto desta arenga não sobreviveu, embora tenha sido citado com frequência, por exemplo, no Livro dos Dias:"Você ficou sentado muito tempo sem sucesso nos últimos tempos... Eu digo que você deve ir; e vamos nos livrar de você. Em nome de Deus, vá embora!"Ele então disse "vocês não são um Parlamento" e chamou um grupo de soldados, comandado pelo major-general Thomas Harrison, e ordenou que desocupassem a câmara. De acordo com Dickens e Belloc, ele então pegou o bastão cerimonial, símbolo do poder parlamentar, declarou que era um "brinquedo de tolo", e ordenou que as tropas "peguem, levem". Thomas Salmon em seu Chronological Historian (Londres, 1723, 106), relata este evento com mais detalhes:"[Cromwell] exigiu que o presidente desocupasse a presidência e disse a eles que eles estavam sentados por tempo suficiente, gritando Você não é mais o Parlamento, eu digo que você não é mais o Parlamento. Ele disse a Sir Henry Vane que era um jogador; a Henry Martin e Sir Peter Wentworth, que eram mestres prostitutas; a Thomas Chaloner, que era um bêbado; e a Allen, o joalheiro que enganou o público: então ele ordenou a um de seus soldados que levasse o brinquedo do Louco ou o bastão cerimonial e Thomas Harrison removeu o Orador da cadeira da Presidência; em pouco tempo depois que Cromwell os fez desocupar a Câmara, ele fechou as portas e voltou para Whitehall."Salmon não menciona suas fontes de informação, mas a versão é suficientemente detalhada para sugerir que ele teve acesso a descrições do evento que certamente estavam circulando na época, e que provavelmente foram derivadas de descrições de testemunhas oculares dos eventos. Portanto, é provável que seja preciso em seus aspectos gerais, embora possa não ser nos detalhes.

Um mês após o encerramento do Parlamento de Rubadilla, Oliver Cromwell, aconselhado por Harrison e com o apoio de outros oficiais do Exército, enviou um pedido às igrejas congregacionais em cada condado para nomear aqueles que considerassem adequados para fazer parte do novo governo. Em 4 de julho, uma Assembleia de Nomeados, apelidada de "Assembly of Saints" ou Barebone Parliament (em homenagem a um de seus membros), assumiu o papel dos tradicionais parlamentos ingleses.

Fim do Rump Parliament
Richard Cromwell, o terceiro filho (e filho vivo mais velho) de Oliver Cromwell, foi nomeado Lord Protector após a morte de seu pai. Em 1659 ele convocou o Terceiro Protetorado. No entanto, embora apoiado pelo Exército, ele não conseguiu formar um governo estável e após sete meses o Exército o demitiu do cargo e em 6 de maio de 1659, restabeleceu o Rump Parliament. O Rump Parliament emitiu uma declaração estabelecendo uma "Comunidade sem rei, pessoa única ou casa dos senhores". No entanto, depois de alguns meses, as divisões na comunidade foram resolvidas pela força das armas. Em 12 de outubro, o Rabadilla votou para anular a responsabilidade dos sete comissários que representam o Exército e nomeou Charles Fleetwood comandante-chefe dependendo do presidente da Câmara. No dia seguinte, 13 de outubro de 1659, o Exército em Londres sob o comando de John Lambert assistido por Charles Fleetwood excluiu o Rump Parliament bloqueando os portões do Palácio de Westminster e colocando guardas armados em seus portões. Lambert e Fleetwood criaram um Comitê de Segurança composto por 23 membros para governar o país em vez de Rubadilla com o general Fleetwood e se reportando diretamente a ele, comandante do Exército na Inglaterra e na Escócia.

História do Reino Unido

Rump Parliament


Alexander Ferro (* 4. Juni 1981 in Rotenburg an der Fulda) ist ein deutscher Schlagersänger und Songwriter.

Leben
Während seiner Schulzeit spielte Ferro als Tanzmusiker in diversen Bands. Während seiner Ausbildung begann Alexander Ferro Musik zu komponieren und Songtexte zu schreiben. Die weitete sich aus. So schrieb er zum Beispiel mit Peter Staab und Ekki Stein den Titel So nah am Paradies für G. G. Anderson.

Anfang 2011 startete Ferro eine Zusammenarbeit mit dem Produzenten Michael Dorth, der u. a. mit Künstlern wie Michael Wendler und den Amigos Erfolge verzeichnen konnte. Im Frühjahr 2011 erschien sein Debüttitel Wenn zwei Herzen Liebe spürn. Sein zweiter Song Ich schreibe Deinen Namen in den Himmel folgte im Herbst 2011. Alexander und Michael Dorth schrieben die Musik zu seinem Text.
Alexander Ferro ist nicht nur als Interpret tätig, sondern komponiert und textet auch für Kollegen.

Autorenschaften (Auswahl)
 Die Amigos: Ich ruf für uns im Himmel an (2013), Rose im Sand (2013), Nur durch Dich ganz allein (2013), Bis ans Ende der Zeit (2012), Ein Ring der Deinen Namen trägt (2012), Die kleine Bank (2012), Engel lesen Briefe (2012), Weihnachtsmärchen (2012), Ich hab ihn noch nie gesehn (2012), Jedes Jahr zur Weihnachtszeit (2012)
Tommy Fischer: Blauer Planet (2013), Ich mach mich doch nicht zum Idioten (2013)
Andy Borg: Verliebte haben den Sommer im Blut (2012)
 G. G. Anderson: So nah am Paradies (2010)
Die Edlseer: Di will I liabn (2011)
 Frank Neuenfels: Mit dir kann ich leben (2011)
 Larissa Sterner: Komm wir fliegen zum Mars (2011)
Eike Immel: Frühstück im Bett (2008)
 Stefan Lucca: Manchmal muss man Brücken baun (2012), Ich liebe meine Heimat (2012), Es gibt nur eine Frau in meinem Leben (2012), Du und Ich (2011), Zuerst kam der Sommer (2011), Wum und Bum (2011)
 Die Schmalzler: Auch wenn Ihr Herz durch Dornen ging (2012)
 Melissa Kroess: Wenn es Sommer wird an der Seine (2011)
 Geschwister David: Wir machen Musik mit dem Herzen (2011)
 Grubertaler: Die berühmten drei Worte (2016)

Diskografie

Weblinks
 Internetpräsenz Alexander Ferro

Songwriter
Schlagersänger
Geboren 1981
Mann
Deutscher

Alexander Ferro


Călcâiul de fier  (în ) este un roman științifico-fantastic distopic al scriitorului american Jack London. Lucrarea, considerată ca fiind una printre primele scrieri distopice, relatează ascensiunea unei tiranii oligarhice în Statele Unite. A apărut prima dată în 1907 la editura Macmillan.

Cartea este neobișnuită printre scrierile lui London (și, în general, pentru literatura timpului în care a apărut), fiind o narațiune scrisă de un bărbat care relatată la persoana I din perspectiva unei femei. O mare parte a narațiunii este stabilită în Regiunea Golfului San Francisco, incluzând evenimentele din San Francisco și Comitatul Sonoma.

Prezentare

Romanul este bazat pe fictivul "Manuscris Everhard" scris de Avis Everhard pe care l-a ascuns și care a fost găsit  câteva secole mai târziu. În plus, romanul are o introducere și o serie de note (adesea lungi) scrise din perspectiva savantului Anthony Meredith. Meredith scrie din anul cca. 2600 AD sau 419 B.O.M. (Brotherhood of Man, Frăția omului). Jack London scrie pe două nivele, cu Meredith corectând adesea erorile lui Everhard, dar în același timp expunând înțelegerea adesea incompletă a acestei perspective îndepărtate.

Introducerea lui Meredith servește de asemenea ca un "sinopsis" deliberat (termenul nu exista încă în momentul scrierii). Înainte de a avea vreodată șansa de a-i cunoaște pe Avis și Ernest, de a afla cum s-au îndrăgostit sau cum Avis s-a implicat politic, cititorilor li s-a spus deja că toate luptele și speranțele lor se vor sfârși într-un eșec total și că ambii fi executat sumar. Acest lucru face ca tot ceea ce urmează să aibă atmosfera unei tragedii predeterminate. Mai rămâne însă consolarea că un sfârșit fericit va veni pentru întreaga omenire - deși cu sute de ani prea târziu pentru Avis și Ernest ca indivizi; când oligarhia crudă va cădea, iar cei doi vor fi respectați de posteritate ca pionieri și martiri.

Cartea începe cu Avis Cunningham, fiica unui fizician renumit, care face cunoștiință cu socialistul Ernest Everhard. La început, Avis nu este de acord cu Ernest că întregul sistem social contemporan se bazează pe exploatarea muncii. Cu toate acestea, ea continuă să investigheze condițiile în care trăiesc lucrătorii și acele condiții teribile o fac să se răzgândească și să accepte viziunea lui Ernest asupra lumii. În mod similar, episcopul Morehouse nu crede inițial în ororile descrise de Ernest, dar devine apoi convins de adevărul lor și este constrâns la nebunie datorită noilor sale păreri.

Manuscrisul în sine acoperă anii 1912 până în 1932, când Oligarhia (sau "Călcâiul de fier") a apărut în Statele Unite. În Asia, Japonia a cucerit Asia de Est și și-a creat propriul imperiu, India și-a câștigat independența, iar Europa a devenit socialistă. Canada, Mexic și Cuba și-au format propriile oligarhii și s-au aliniat cu SUA. (London rămâne tăcut în ceea ce privește soarta Americii de Sud, Africii și a Orientului Mijlociu).

În America de Nord, Oligarhia se menține la putere timp de trei secole până când Revoluția va reuși și va începe Brotherhood of Man (Frăția omului). În perioada romanului, este descrisă Prima Revoltă și au loc discuții privind pregătirile cele de-a doua Revolte. Din perspectiva lui Everhard, iminenta Revoltă a Doua va reuși cu siguranță, dar din povestea lui Meredith, cititorul știe că speranțele lui Ernest Everhard vor fi împlinite câteva secole după moartea sa.

Oligarhia este cel mai mare monopol al trusturilor (sau al baronilor tâlhari), care reușesc să stoarcă clasa de mijloc prin falimentarea afacerilor mici precum și prin aducerea tuturor fermierilor într-o formă de robie medievală. Această Oligarhie menține puterea printr-o "castă de muncitori" și mercenari. Lucrătorii din industriile esențiale, cum ar fi oțelul și calea ferată, sunt crescuți și li se acordă salarii decente, locuințe și educație. Într-adevăr, transformarea tragică a romanului (și avertismentul principal al lui Jack London către contemporanii săi) este trădarea acestor sindicate favorizate, care se despart de celelalte sindicate și se alătură Oligarhiei. Mai mult, se formează o a doua castă militară: Mercenarii. Mercenarii sunt oficial armata SUA, dar de fapt sunt în slujba Oligarhilor.

Asgard este numele unui minunat oraș fictiv, un oraș construit de Oligarhie pentru a fi admirat, apreciat și locuit. Mii de proletari trăiesc în sărăcie teribilă acolo și sunt folosiți ori de câte ori o muncă publică trebuie să fie finalizată, cum ar fi construirea unui dig sau a unui canal.

Manuscrisul este autobiografia lui Everhard, după cum spune ea: copilăria ei privilegiată ca fiica unui om de știință realizat; căsătoria cu revoluționarul socialist Ernest Everhard; căderea republicii americane; și anii ei în rezistența subterană de la Prima Revoltă prin anii care au dus la Revolta a Doua. Spunând povestea lui Avis Everhard, romanul este, în esență, o poveste aventuroasă, presărată puternic cu un comentariu social al unui viitor alternativ (din perspectiva anului 1907). Cu toate acestea, perspectiva viitoare a savantului Meredith adâncește situația tragică a lui Everhard și a tovarășilor săi revoluționari.

Cuprins

Primire și influențe
London a scris dintr-un punct de vedere socialist, care este evident în romanul Călcâiul de fier. Fără a fi un teoretician sau un intelectual socialist, London s-a apropiat de socialism datorită experienței sale de viață. După cum a explicat în eseul său "How I Became a Socialist", opiniile sale au fost influențate de experiența lui cu oamenii din partea de jos a ierarhiei sociale. Optimismul său s-a atenuat pe măsura trecerii timpului, iar London a jurat că n-o să mai facă muncă fizică grea decât dacă este necesar. El a scris că individualismul s-a încheiat pentru el și că a renăscut din punct de vedere politic. El și-a încheiat adesea scrisorile cu expresia "Yours for the Revolution".

Împreună cu romanul Noi din 1920 al lui Evgheni Zamiatin, Călcâiul de fier este considerat în general părintele genului distopic satiric futurist. Romanul duce aspectele totalitariste ale societății industriale moderne la o concluzie extremă, descriind un stat care consideră că liberul arbitru este cauza nefericirii, așa încât viețile cetățenilor trebuie controlate cu precizie matematică, folosind sistemul eficienței industriale creat de Frederick Winslow Taylor.

Romanul Călcâiul de fier este citat de biograful lui George Orwell, Michael Shelden, ca fiind cel care a influențat cel mai mult faimosul roman al lui Orwell, O mie nouă sute optzeci și patru. Orwell însuși l-a descris pe London ca făcând "o profeție remarcabilă a apariției fascismului" în carte și credea că înțelegerea de către London a primitivului îl făcuse un profet mai bun "decât mulți gânditori mai bine informați și mai logici."

Harry Bridges, sindicalist influent la mijlocul anilor 1900, a afirmat că a fost "ațâțat" de romanele lui Jack London, Lupul de mare și Călcâiul de fier.

Granville Hicks, revizuind romanul lui Kurt Vonnegut, Player Piano, și-a amintit de Călcâiul de fier: "suntem duși în viitor și am văzut o Americă condusă de o Oligarhie minusculă, iar aici există la fel o revoltă care [însă] nu reușește."

Capitolul 7 din Călcâiul de fier este o copie aproape verbală a unui eseu ironic al lui Frank Harris și a dus la acuzații de plagiat.

Romanul lui London, The Scarlet Plague (1912) și câteva din povestirile sale scurte sunt plasate într-un cadru distopic care seamănă foarte mult cu cel din Călcâiul de fier, deși nu există o continuitate reală a situațiilor sau a  personajelor.

Romanul de debut al lui Frederic Tuten, The Adventures of Mao on the Long March, folosește citate extinse din Călcâiul de fier, plasându-le alături de detalii ale istoriei chineze din 1912 până la apariția lui Mao la putere.

Traduceri în limba română
 Jack London - Sub călcâiul de fier (Roman social), Editura Tempo, 1945. Traducere Ana Canarache
 Jack London - Călcîiul de fier, Editura de Stat pentru Literatură și Artă, 1960, Biblioteca pentru toți, nr. 46, 447 de pagini. Traducere, prefață și note: D. Maziliu
 Jack London - Călcâiul de fier, Editura Adevărul, Colecția de lux. 2008. ISBN: 978-973-199-923-4

Ecranizări cinematografice

  Călcâiul de fier, Железная пята (Rusia, 1919). Regia Vladimir Gardin
  Călcâiul de fier al Oligarhiei, Железная пята олигархии (Rusia, 1999). Regia Aleksandr Bashirov

Note

Legături externe

 The Iron Heel full text at www.jacklondons.net

 Review by Spike Magazine
 "How did Jack London's socialist adventures end?" by Ben Myers

Vezi și
1907 în literatură
Listă de scrieri distopice
Distopie
Lista cărților științifico-fantastice publicate în România
Istoria științifico-fantasticului

Romane din 1907
Romane americane
Romane științifico-fantastice
Romane de Jack London
Romane sociale
Romane  distopice

Călcâiul de fier


Ivo Jajić (Bristivica, 2. srpnja 1932. – Zagreb, 10. lipnja 2010.) hrvatski liječnik reumatolog međunarodnog ugleda, redoviti profesor u trajnom zvanju Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, znanstvenik, plodan autor 700 publikacija, od čega 100 knjiga i poglavlja, među kojima više prvijenaca  u hrvatskoj medicini. Napisao je prvi hrvatski udžbenik Sveučilišta u Zagrebu o reumatskim bolestima Klinička reumatologija (1981)  i prvu hrvatsku opsežnu monografiju o reumatskim bolestima Reumatologija (1995).

Bio je redoviti član Akademije medicinskih znanosti Hrvatske, dugogodišnji predstojnik Klinike za reumatologiju, fizikalnu medicinu i rehabilitaciju Medicinskog fakulteta u Zagrebu KB »Sestre Milosrdnice«, osnivatelj i voditelj Referentnog centra za upalne reumatske bolesti Ministarstva zdravstva Republike Hrvatske te utemeljitelj i predsjednik Hrvatske lige protiv reumatizma.

Na Medicinskom fakultetu u Zagrebu inicijator je osnivanja (1987) i predstojnik nove nastavne baze Medicinskog fakulteta u Zagrebu u KB "Sestre Milosrdnice": Klinike za reumatologiju, fizikalnu medicinu i rehabilitaciju (do umirovljenja 2001); utemeljitelj i voditelj poslijediplomskog specijalističkog studija Fizikalna medicina i rehabilitacija (1988-2001); pročelnik Katedre; voditelj tečajeva trajnog usavršavanja liječnika specijalista/ subspecijalista te redoviti profesor u trajnom zvanju u kumulativnom radnom odnosu.

Predstojnik Klinike za reumatologiju, fizikalnu medicinu i rehabilitaciju Medicinskog fakulteta u Zagrebu Kliničke bolnice "Sestre milosrdnice (1985-2001) u kojoj Klinici znanstvenim, stručnim, nastavnim i publicističkim radom doprinosi razvoju reumatologije, razvija međunarodnu suradnju,  Klinika postaje vodeći reumatološki centar Hrvatske te utemeljuje i vodi Referentni centar za upalne reumatske bolesti Ministarstva zdravstva Republike Hrvatske (jedini takav ikad osnovan centar u RH), učinivši kao predstojnik bitan iskorak u medicinskoj struci reumatologiji i fizikalnoj medicini.

Utemeljitelj Društva reumatskih bolesnika Hrvatske (1982) te  utemeljitelj i predsjednik Hrvatske lige protiv reumatizma (1992-2001) čime začinje i provodi organiziranu edukaciju reumatskih bolesnika u Hrvatskoj. Osnivač je (1989) i urednik  časopisa Reumatičar- glasila Hrvatske lige protiv reumatizma. Inicijator i autor  brojnih  priručnika namijenjenih bolesnicima u izdanju Hrvatske lige protiv reumatizma.

Autor je više od 700 publikacija od čega 100 knjiga i poglavlja u knjigama među kojima više prvijenaca u hrvatskoj medicinskoj literaturi. Napisao je prvi hrvatski udžbenik Sveučilišta u Zagrebu o reumatskim bolestima Klinička reumatologija (1981) i prvu hrvatsku opsežnu monografiju o reumatskim bolestima Reumatologija (1995). Objavljivao je u Medicinskoj enciklopediji Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža. Njegovi objavljeni radovi  (više od 600)  imali su zamjetan odjek u stručnoj i znanstvenoj zajednici s vise od 3290 citata (do lipnja 2020) a isti se citiraju i danas kako u časopisima tako i u inozemnim udžbenicima. Opus objavljenih djela dostupan je u Hrvatskoj znanstvenoj bibliografiji (CROSBI).

Bio je  glavni urednik časopisa  Reumatizam – glasila Hrvatskog reumatološkog društva Hrvatskog liječničkog zbora (1991-1998). Utemeljio je 1994. časopis  Fizikalna medicina i rehabilitacija - glasilo medicinske struke fizikalna medicina i rehabilitacija i bio dugogodišnji urednik. Član uređivačkih odbora međunarodno indeksiranih časopisa.

Osnivač je registra za reumatske bolesti u Hrvatskoj 1980. godine.

Voditelj je znanstvenih projekata Ministartstva znanosti RH. Bio je glavni istraživač međunarodnih znanstvenih projekata i farmakoloških istraživanja u reumatologiji u Hrvatskoj.

Organizirao je i vodio niz međunarodnih i domaćih reumatoloških skupova (Deveti kongres reumatologa Jugoslavije, Zagreb (1984), First European Conference on Epidemiology of Rheumatic Diseases, Dubrovnik (1990), 18th European Osteoarthrology Symposium, Dubrovnik (1990), First Hypertrophic Osteoarthropatic Symposium, Firenca (1992), Kongres reumatologa mediteranskih zemalja trebao se održati u Cavtatu 1992, otkazan zbog  domovinskog rata u RH, Hypertrophic Osteoartropathic Symposium, Amsterdam (1995) i dr.

Opisao je više kliničkih otkrića u reumatologiji: kliničke testove, kliničke i rendgenološke znakove te imunološka obilježja reumatskih bolesti. Opisao je test peta-koljeno nazvan po njemu Jajićev test pet-koljeno u dijagnostici sacroilietisa (1999). 1968. godine opisao je radiološke promjene sakroilijakalnlih zglobova i kralježnice u bolesnika sa psorijatičnim artritisom što se smatra jednim od prvih doprinosa u toj kliničkoj problematici.Objavio je prva istraživanja antigena histokompatibilnosti u reumatskim bolestima  (1975, 1977). Koautor je objavljenog međunarodnog suglasja kliničara o definiciji, klasifikaciji i dijagnostičkim kriterijima hipertrofične osteoartropatije (1993). Objavio je prvi radiološke promjene na plosnatim kostima u primarnoj hipertrofičnoj osteoartropatiji (1998).

Predsjedavao je udruženjem reumatologa Jugoslavije, vodio više stručnih društava i bio inicijator osnivanja jednog stručnog društva Hrvatskog liječničkog zbora: inicijator osnivanja i predsjednik Vertebrološke sekcije, predsjednik Hrvatskog reumatološkog društva i predsjednik Sekcije za reumatologiju.

Bio je član brojnih međunarodnih i domaćih, znanstvenih i stručnih udruženja i organizacija, a u mnogima bio predstavnik Hrvatske. Počasni je čan reumatoloških društava više europskih država i Rusije, Hrvatskog reumatološkog društva i Hrvatskog liječničkog zbora.

Ostvario je uspješnu i plodnu međunarodnu suradnju sa  vodećim reumatskim centrima i klinikama te vodećim stručnjacima i znanstvenicima svijeta iz područja reumatologije (prof. D. Hart,  prof. JMH Moll,  prof. H. Julkunen, prof. B. Olhagen, prof.A.Alander,  prof. F. Lenoch, prof. A. Silman, prof. R. Grahame, prof. V.A. Nasonova, prof. R. Sturrock, prof. B. Amor i dr).

Dobitnik je nagrade Vlade Republike Hrvatske za znanstveni rad »Ruđer Bošković«, nagrade Hrvatskog liječničkog zbora »Ladislav Rakovac« i nagrade Grada Zagreba. Nominiran za predsjednika Europske lige protiv reumatizma (1991.-1993.). Uvršten je u knjigu doprinosa kliničara i znanstvenika svijeta u istraživanju ankilozantnog spondilitisa  Ankylosing Spondylitis koju je napisao vodeći reumatolog prof. J.M.H. Moll (1987). Uvršten je u Hrvatski leksikon, Hrvatski biografski leksikon i Hrvatsku enciklopediju Leksikografskog zavoda "Miroslav Krleža". Njegova postignuća uvrštena su u  monografiji Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu 1917.-2017. u više poglavlja te u posebno značajnom poglavlju Razvoj i postignuća na području kliničke medicine [4], te u ostalim knjigama. Uvršten u muzejsku zbirku Znameniti hrvatski liječnici i  farmaceuti  Hrvatskog muzeja medicine i farmacije Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti .

Znatno je doprinio razvoju reumatologije u Hrvatskoj te se profilirao u svjetski poznatog reumatologa.

Izbor iz djela

Izvori

Reumatologija
Hrvatski liječnici
Povijest medicine

Ivo Jajić


Românii din Argentina au devenit cetățeni argentinieni.

Imigrația românească în Argentina a început la sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea. A început odată cu valul masiv de imigranți europeni, care au sosit în țară în această perioadă. Numeric, acest curent a fost semnificativ mai mic decât cel al altor popoare din Europa Centrală și de Est, cum ar fi cehii, bulgarii și maghiarii.

Istorie
Imigrația românilor în Argentina poate fi împărțită în trei valuri:

 primul val : de la sfârșitul secolului al XIX-lea și până după Primul Război Mondial. Imigranții provin, în mare parte, din regiunile ocupate de Imperiul habsburgic (Transilvania și Bucovina) și cel țarist (Basarabia).
 al doilea val : format, în special, din cei care au fugit de regimurile totalitare (fie fascist sau comunist).
 al treilea val : din 1990, după căderea regimului lui Ceaușescu.

Evreii de origine română
Ca parte a primului val de imigranți români care au sosit în Argentina, coloniștii evrei au fondat numeroase orașe, ca: Santa Fe (din provincia omonimă), Moisés Ville, Palacios, Las Palmeras și Monigotes, dar și alte localități din provincia Entre Ríos. Multe familii de origine româno-evreiască s-au alăturat acestor grupuri de pionieri

Cifrele
Estimările cu privire la numărul de români care au venit în Argentina sunt inexacte. Ambasada României în Argentina, cu toate acestea, a fost în măsură să reconstituie următoarele cifre aproximative, pe baza de fișiere ale agențiilor guvernamentale (atât în Argentina, cât și în România):

Aceste cifre includ numai persoanele cu cetățenie română. Conform calculelor, români și descendenții lor, ar putea ajunge la 36 mii în anul 1938.

Instituțiile

 În Buenos Aires: Asociația româno-sași, Uniunea Evreilor din România "Sociedad Deportiva Transilvania", Unirea Basarabiei, Societatea Culturală Română și Societatea mutuală și românii fără deosebire de religie.
 În Rosario: Societatea Românească "Doctor Gheorghe Marinescu".

Presa românească în Argentina
În conformitate cu registrele de la Biblioteca Națională din Argentina, comunitatea românească din Argentina a editat 6 publicații periodice în limba română, între 1934 și 1959. Acestea au fost:

 Cuvântul Românesc (1934-1936, 1937, 1939-1940 și 1949-50);
 România Liberă (1943-1945);
 Tribuna României (1932-33 și 1939);
 Yalta (1959).

Referințe

! Argentina
Românime
Românism

Românii din Argentina


جيفور (Givors) بلدية فرنسية تقع في إقليم رون شرق فرنسا .

توأمة
لجيفور اتفاقيات توأمة مع كل من:

 أورفييتو
 بيت ساحور

أعلام

 كريم كركار
 إتيان بلان
 أنتوني لوبيز
 خالد لموشية
 سيباستيان غريمالدي

مراجع

مدن فرنسا

جيفور


Mahmut Atalay (30 Mart 1934, Çorak, Çorum - 4 Aralık 2004, Ankara), bir dönem Dünya ve Olimpiyat şampiyonu olmuş, Türk Güreş Milli Takım'ı güreşçisidir.

1961 yılına kadar 73 kilo, 1961'den kariyerinin sonuna kadar da 78 kiloda ve orta siklette mücadele etti. Ayrıca, güreşi bıraktıktan sonra güreş sporuna antrenör olarak katkıda bulundu. 1964 Yaz Olimpiyatları'nda serbest stilde bronz madalya ve 1968 Yaz Olimpiyatları'nda aynı stilde altın madalya kazandı.

Yaşam öyküsü
1934 yılında Çorum'un Çorak köyünde dünyaya geldi. Ailesi, 1864'ten sonra Kafkasya'dan göç eden ailelerdendi. 1952 yılında profesyonel spora yağlı güreş yaparak başladı fakat daha sonra güreş sporunu yapmaya başladı. 1959 yılında Türkiye şampiyonu olmasının ardından millî takıma seçildi ve Türkiye'nin ünlü güreşçilerinden Yaşar Doğu, Celal Atik, Adil Candemir, Halit Balamir ve Nasuh Akar'dan eğitim aldı. 15 defa Türkiye şampiyonu oldu. Dünya ve Olimpiyat şampiyonalarının da yer aldığı birçok şampiyonada başarılı oldu. 1968 yılında FILA tarafından Dünyanın En Teknik Güreşçisi ödülünü kazandı. Göğüs çaprazı, koltuk altı, dönerek ayaklara dalma gibi kendine has teknikler geliştirdi. 150 kez millî takıma seçildikten sonra 1968 yılında güreş kariyerine nokta koydu ve ardından 16 yıl boyunca millî takımda antrenörlük yaptı.

4 Aralık 2004 tarihinde Ankara'da kalp krizi nedeniyle ölen Atalay, evli, üç çocuk babasıydı ve bir de torunu vardır.

Başarıları

 Akdeniz Oyunları
 Şampiyon(2): 1959, 1963
 Balkan Güreş Şampiyonası
 Şampiyon(2): 1962, 1965
 Avrupa Güreş Şampiyonası
 İkinci(2): 1966, 1967
 Dünya Güreş Şampiyonası
 Şampiyon(1): 1966
 İkinci(1): 1965
 Üçüncü(1): 1963
 Dördüncü(2): 1961, 1967
 Yaz Olimpiyat Oyunları
 Şampiyon(1): 1968
 Dördüncü(1): 1964

Kaynakça

1934 doğumlular
2004 yılında ölenler
Türk erkek güreşçiler
Dağıstan asıllı Türkler
Altın Olimpiyat madalyalı Türk sporcular
Bronz Olimpiyat madalyalı Türk sporcular
Çorum doğumlu sporcular
Ankara'da kalp krizinden ölenler
Türk Olimpiyat güreşçileri
1964 Yaz Olimpiyatları güreşçileri
1968 Yaz Olimpiyatları güreşçileri
1963 Akdeniz Oyunları güreşçileri
1959 Akdeniz Oyunları güreşçileri
Türk Akdeniz Oyunları güreşçileri
Altın Akdeniz Oyunları madalyalı Türk sporcular
Akdeniz Oyunları madalyalı güreşçiler
1964 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
1968 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
Altın Olimpiyat madalyalı güreşçiler
Bronz Olimpiyat madalyalı güreşçiler
Dünya Güreş Şampiyonası madalyalı güreşçiler
Dünya güreş şampiyonları

Mahmut Atalay


Andromeda (mitoloji), Yunan mitolojisinde Kral Cepheus ve Kraliçe Cassiopea'nın kızları, Perseus'un eşi
 Andromeda Gökadası
 Andromeda (takımyıldız), Andromeda Galaksisi'nin içinde bulunduğu takımyıldız
 Andromeda (tv dizisi), Gene Roddenberry'nin Andromedası
 Andromeda (grup), 1999 yılından bu yana faaliyet gösteren İsveçli metal grup
 AndromedA TV (Tv kanalı),
 Andromeda (bitki), Ericaceae familyasına bağlı bir cins

Ayrıca bakınız
 The Andromeda Strain (anlam ayrımı)

Andromeda


Agrilus enervatus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Thomson, 1879.

Referências

enervatus

Agrilus enervatus


A welcome is a kind of greeting.

Welcome may also refer to

Geography
 Welcome metro station, Delhi Metro station
 Welcome Islands, a small rocky archipelago to the north of the main island of South Georgia
 Welcome, Ontario, Canada

United States
 Welcome, Pope County, Arkansas
 Welcome, Florida
 Welcome, Georgia
 Welcome, Kentucky
 Welcome, Maryland
 Welcome, Minnesota
 Welcome, Nevada
 Welcome, Louisiana
 Welcome, St. John the Baptist Parish, Louisiana
 Welcome, North Carolina
 Welcome, South Carolina
 Welcome, Texas
 Welcome, Virginia
 Welcome, Washington
 Welcome, Wisconsin, a historical name for Bear Creek, Outagamie County, Wisconsin
 Welcome Creek, in Welcome Creek Wilderness, Montana

People
 Welcome (name), including a list of people with the name

Film and TV
 Welcome (1986 film), a Soviet paint-on-glass-animated short film adapted from Thidwick the Big-Hearted Moose
 Welcome (film series), Indian Hindi-language comedy film series
 Welcome (2007 film), first film in the series by Anees Bazmee
 Welcome (2009 film), 2009 French film by Philippe Lioret
 Welcome (TV series), 2020 South Korean television series

Music

Albums
 Welcome (Santana album), a 1973 album
 Welcome (SBB album), a 1979 album
 Welcome (Dharma Bums album), a 1992 album
 Welcome (Taproot album), the second studio album by Taproot
 Welcome (Doyle Bramhall II album)
 Welcome (Patrick Nuo album), a 2003 album
 Welcome (EP), a 2011 EP by Idles
 Welcome, a 2021 EP by Daði Freyr

Songs
 "Welcome" (Erick Sermon song), a 1995 song
 "Welcome" (Fort Minor song), a 2015 song
 "Welcome" (Martin Garrix song), a 2016 song
 "Welcome", a song by American nu metal band Slipknot
 "Welcome", a song by The Who
 "Welcome", song by Marta Sánchez 2015, No.1 in Mexico

Other
Welcome Nugget, the name given to a 69 kg gold nugget discovered at Bakery Hill in Ballarat, Victoria
Welcome sign, a road sign at the border of a region that introduces or welcomes visitors
Welcome Stadium, a multi-purpose stadium in Dayton, Ohio
, a United States Navy patrol boat commissioned in 1917 and stricken in 1919
, a Point-class cutter of the United States Coast Guard
Club Atlético Welcome, a basketball club in Montevideo, member of the Uruguayan Basketball Federation.

See also
 Wellcome (disambiguation)
 Welcome Back (disambiguation)
 Welcome Home (disambiguation)
 Wellcom, a cell-phone operator of Thailand
 Welkom, a city in South Africa
 velcom, a cell-phone operator of Belarus

Welcome (disambiguation)


منطقة دوما منطقة سورية إدارية تتبع محافظة ريف دمشق  ومركزها مدينة دوما، بلغ تعداد سكان المنطقة 433,719  نسمة حسب التعداد السكاني لعام 2004.

نواحي منطقة دوما
ناحية مركز دوما
ناحية حران العواميد
ناحية حرستا
ناحية السبع بيار
ناحية الضمير
ناحية الغزلانية
ناحية النشابية

المراجع

دوما

منطقة دوما


Margaret Stiefvater (assina como Maggie Stiefvater) é uma escritora norte-americana de ficção para jovens adultos, conhecida principalmente por sua série de romances de fantasia The Wolves of Mercy Falls e The Raven Cycle. Ela atualmente mora no estado da Virgínia.

Biografia
Stiefvater nasceu em Harrisonburg, Virgínia. Ela se descreveu como uma "criança ansiosa com muitas fobias". Quando criança, ela queria ser piloto de caça e piloto de carros de corrida e era uma leitora voraz que gostava de escrever. Aos 16 anos, ela estava enviando manuscritos para editores. Depois de estudar em casa a partir da sexta série, Stiefvater frequentou o Mary Washington College, graduando-se em história. Na época em que entrou na faculdade, ela já havia escrito mais de 30 romances. Aos 16 anos, ela mudou legalmente seu primeiro nome de Heidi para Margaret. Seu nome de solteira era Hummel. Depois de se formar, trabalhou como retratista, especializando-se em arte equestre. Em 2010, ela deu uma palestra TEDx para a NASA intitulada "How Bad Teens Become Famous People" (como adolescente maus se tornam pessoas famosas), na qual ela reflete sobre sua juventude como uma "Bad Teen" e como esses anos a impactaram.

Vida pessoal
Stiefvater tem um blog pessoal onde compartilha os eventos de sua vida. Ela é casada e tem dois filhos. Ela tem quatro cachorros chamados Winnie, Parsifal, Jane e Rose. Ela também tem nove cabras e um cavalo.

Ela é uma leitora ávida, desenhista premiada e toca diversos instrumentos, entre eles harpa celta, piano e gaita de fole.

Em 2019, Stiefvater foi diagnosticada com a doença de Addison depois de desmaiar durante a turnê de um livro. Ela tem falado publicamente sobre sua condição de saúde na esperança de que isso aumente a conscientização de outras pessoas.

Obras

Série Books of Faerie
Lament (2008)
Ballad (2009)
Requiem (a publicar)

Série The Wolves of Mercy Falls
Shiver (2009)
Linger (2010)
Forever (2011)
Sinner (2014)

Série The Raven Cycle
The Raven Boys (2012) Os Garotos Corvos (Verus, 2013)
The Dream Thieves (2013) Ladrões de Sonhos (Verus, 2014)
Blue Lily, Lily Blue (2014) Lírio azul, Azul Lírio (Verus, 2015)
The Raven King (2016) O Rei Corvo (Verus, 2016)
Opal (2018) conto. Opala

Série The Dreamer Trilogy
Call Down The Hawk (2019) O Chamado do Falcão (Verus, 2021)
Mister Impossible (2021) Sonhador Impossível (Verus, 2022)
Greywaren (2022)

Série Pip Bartlett
(com Jackson Pearce)

 Pip Bartlett's Guide to Magical Creatures (2015)
 Pip Bartlett's Guide to Unicorn Training (2017)
 Pip Bartlett's Guide to Sea Monsters (2018)

Livros isolados
The Scorpio Races (2011) A Corrida de Escorpião (Verus, 2012)
Spirit Animals Book 2: Hunted (2014)
All the Crooked Saints (2017) Todos os Santos Malditos (Verus, 2019)
Bravely (2022)

Antologias
The Curiosities: A Collection of Stories - com Tessa Gratton e Brenna Yovanoff (2012)
The Anatomy of Curiosity - com Tessa Gratton  e Brenna Yovanoff (2015)

Contos
The Hounds of Ulster (2010) - conto na antologia Kiss Me Deadly: 13 Tales of Paranormal Love
Non Quis, Sed Quid (2011)

Graphic Novels

 Swamp Thing: Twin Branches com o artista Morgan Beem (2020)

Pessoas vivas
Mulheres romancistas dos Estados Unidos
Escritores de livros de fantasia

Maggie Stiefvater


Em matemática, o teorema de Midy, em homenagem ao matemático francês E. Midy, é uma declaração sobre a expansão decimal das frações a/p onde p é primo e a/p tem uma expansão decimal periódica com um período par (sequência A028416 no OEIS). Se o período da representação decimal de a/p é 2n, de modo que

então os dígitos na segunda metade do período decimal periódico são o complemento de 9s dos dígitos correspondentes em sua primeira metade. Em outras palavras,

Por exemplo,

Teorema de Midy estendido
Se k é qualquer divisor do período da expansão decimal de a/p (onde p é novamente um primo), então o teorema de Midy pode ser generalizado como segue. O teorema de Midy estendido afirma que se a porção repetida da expansão decimal de a/p é dividida em números de k dígitos, então sua soma é um múltiplo de10k − 1.

Por exemplo,

tem um período de 18. Dividindo a parte repetida em números de 6 dígitos e somando-os dá

Da mesma forma, dividir a parte repetida em números de 3 dígitos e somá-los dá

Teorema de Midy em outras bases
O teorema de Midy e sua extensão não dependem de propriedades especiais da expansão decimal, mas funcionam igualmente bem em qualquer base b, desde que substituamos 10k − 1 com bk − 1 e realizar a adição na base b.

Por exemplo, em octal

Em duodecimal (usando dois e três invertidos para dez e onze, respectivamente)

Prova do teorema de Midy
Pequenas provas do teorema de Midy podem ser dadas usando resultados da teoria dos grupos. No entanto, também é possível provar o teorema de Midy usando álgebra elementar e aritmética modular:

Seja p um primo e a/p uma fração entre 0 e 1. Suponha que a expansão de a/p na base b tenha um período de ℓ, então

onde N é o inteiro cuja expansão na base b é a sequência a1a2...aℓ.

Note que b ℓ − 1 é um múltiplo de p porque (b ℓ − 1)a/p é um número inteiro. Também bn−1 não é um múltiplo de p para qualquer valor de n menor que ℓ, porque senão o período de repetição de a/p na base b seria menor que ℓ.

Agora suponha que ℓ = hk. Então b ℓ − 1 é um múltiplo de bk − 1. (Para ver isso, substitua x por bk; em seguida bℓ = xh e x − 1é um fator de xh − 1. ) Digamos b ℓ − 1 = m(bk − 1), então

Mas b ℓ − 1 é um múltiplo de p; bk − 1 não é um múltiplo de p (porque k é menor que ℓ ); e p é um primo; então m deve ser um múltiplo de p e

é um número inteiro. Em outras palavras,

Agora divida a sequência a1a2...aℓ  em h partes iguais de comprimento k, e que elas representem os inteiros N0...Nh − 1 na base b, de modo que

Para provar o teorema estendido de Midy na base b devemos mostrar que a soma dos h inteiros Ni é um múltiplo de bk − 1.

Desde que bk é congruente a 1 módulo bk − 1, qualquer potência de bk também será congruente a 1 módulo bk − 1. Então

o que prova o teorema estendido de Midy na base b.

Para provar o teorema de Midy original, tome o caso especial onde h = 2. Observe que N0 e N1 são ambos representados por strings de k dígitos na base b, então ambos satisfazem

ambos N0 e N1  não podem ser iguais a 0 (caso contrário a/p = 0) e não podem ser iguais bk − 1 (senão a/p = 1), então

e desde que N0 + N1 é um múltiplo de bk − 1, segue que

Corolário
Do exposto,

  é um número inteiro

Por conseguinte

E assim para

Para  e é um inteiro

e assim por diante.

Matemática
Sistemas de numeração

Teorema de Midy


Guy Parent, né à Val-d'Or, en Abitibi-Témiscamingue en 1952, a été pendant 40 ans gestionnaire à la municipalité de Rouyn-Noranda où il a occupé de multiples fonctions et est l'un des fondateurs du Festival du cinéma international en Abitibi-Témiscamingue.

Biographie
Né à Val d'Or, il déménage à Noranda en 1957 à l'âge de 5 ans. Il a étudié au Collège classique de Rouyn puis au Cégep de Rouyn-Noranda. En 1973, il poursuit des études à l'Université d'Ottawa où il obtient un Baccalauréat ès sciences, spécialisé en récréologie. En 1976-77, il voyage en Europe et en Afrique du Nord puis revient s'installer à Rouyn-Noranda.

En 1973, à l'occasion de la finale provinciale des Jeux du Québec à Rouyn-Noranda il fonde avec ses partenaires Marie-Claude Pelletier et Jean Bélanger L'auberge jeunesse les Chasse-galeries inc. dont il a été le président jusqu'à la fermeture en 1981.

Il a commencé sa carrière à la ville de Rouyn-Noranda à la direction du Théâtre du cuivre de 1977 à 1986. Cette salle de spectacle reconnue au plan provincial a accueilli sous sa direction de grands noms du spectacle du Québec, de la France et des États-Unis. (Robert Charlebois, Yvon Deschamps, Offenbach, Beau Dommage, les Grands ballets canadiens, le Ballet du Bolchoï, Margie Gillis, Malicorne, Sonny Terry et Brownie McGhee, Gary Burton). En 1985-86, il pilote le projet d'agrandissement du Théâtre du cuivre faisant passer la capacité de 567 à 725 sièges. Il est récipiendaire du prix de développement de la relève de Rideau et celui de jeune cadre de l'année de la Chambre de commerce locale.

En 1986 il est nommé directeur des loisirs à l'ex-ville de Rouyn et par la suite à la nouvelle ville regroupée de Rouyn et Noranda.

En 1988, il accède à la direction de la nouvelle division des Services communautaires et de la qualité de vie qui regroupe de nombreux services à la population (Loisirs et parcs, culture, organismes communautaires, police, sécurité incendie, transport en commun, etc.).

En 2002, il accède à la direction de la division des Services communautaires et de proximité à la suite de la création de la nouvelle Ville-MRC de Rouyn-Noranda. Il prépare alors avec sa collaboratrice Lise Paquet le modèle de fonctionnement de la nouvelle réalité rurale en lien avec la section urbaine. En 2014 jusqu'à son départ de la municipalité en 2016, il assumera également le rôle de directeur général adjoint.

Au long de sa carrière municipale, outre l'agrandissement du Théâtre du cuivre, il a piloté en 2010, le projet d'agrandissement de l'Aréna Dave-Keon qui sert de domicile aux Huskies de la ligue de hockey junior du Québec ainsi que la construction en 2012 du nouveau Centre d'exposition devenu depuis le Musée d'art (MA). Il participe également, en 1991, au comité d'agrandissement de la Bibliothèque municipale dirigée alors par Luc Sigouin.

Il a été membre de plusieurs organisations au cours de sa carrière dont le Théâtre populaire du Québec, Rideau, Bibliothèque municipale, la Fête d'hiver, membre fondateur de Spectour, de Rouyn-Noranda Ville en santé sous l'égide du Dr Réal Lacombe. Il a collaboré à plusieurs comités municipaux. À ce titre, il a dirigé en 1995 les travaux de la première Politique culturelle municipale, en 2011 la Politique de l'activité physique, sport et plein-air, et en 2013 il a participé aux travaux de la Politique de la famille et des ainés déposée par Villes et villages en santé et sa directrice Denise Lavallée.

En , avec Jacques Matte et Louis Dallaire, il présente la Semaine du jeune cinéma québécois en Abitibi-Témiscamingue à Rouyn-Noranda. En , il fonde avec eux, le Festival du cinéma international en Abitibi-Témiscamingue. Depuis cette date, il en est le secrétaire, le trésorier et s'implique activement dans la programmation et le déroulement du festival.

Ce festival se déroule à partir du dernier samedi d'octobre et dure 6 jours, on y présente des courts, moyens et longs métrages  (fiction, documentaire et animation) provenant de différents pays avec une préférence marquée pour le cinéma québécois. Plusieurs invités internationaux ont y présenté leurs films, Claude Lelouch, Margot Kidder, Philippe de Broca, Bille August, Pierre Richard, Serge Gainsbourg, Marie Trintignant, Sylvie Vartan, Michel Ocelot, Orlow Seunke, Pierre Salvadori, Olivier Gourmet, Jean-Marc Vallée, Denis Villeneuve, Denys Arcand ainsi que plusieurs intervenants de l'industrie cinématographique québécoise.

Depuis les débuts de cet événement, le festival du cinéma a été plusieurs fois en nomination et a reçu, tant au niveau régional que national, des prix émanant de la Chambre de commerce du Rouyn-Noranda régional et du ministère du Tourisme.

En 2020, l'Université du Québec, sous l'égide de l'UQAT, lui décerna ainsi qu'à ses associés Jacques Matte et Louis Dallaire un doctorat honoris causa.

Prix et honneurs

1999 : Prix de la personnalité 2000, Grands prix du Tourisme de l'Abitibi-Témiscamingue
2000 : Médaille, Chevalier de l'Ordre de la Pléiade de la Francophonie.
 2007 : Citoyen Émérite, Ville de Rouyn-Noranda
 2011 : Médaille de l'Assemblée nationale (Québec)
 2013 : Médaille du Jubilé de diamant d'Élisabeth II.
 2017 : Prix Lise Dandurand, Ciné-Québec.
 2020 : Doctorat  honoris causa de l'Université du Québec sous l'égide de l'UQAT.
 2023 : Compagnon de l'Ordre du Conseil des Arts et des lettres du Québec.

Notes et références

Liens externes

 Site Web Festival du cinéma
 Télé-Québec, émission sur les 3 fondateurs du  festival du cinéma

Naissance en octobre 1952
Naissance à Val-d'Or
Fondateur de festival
Chevalier de l'ordre de la Pléiade
Étudiant de l'Université d'Ottawa
Docteur honoris causa de l'Université du Québec en Abitibi-Témiscamingue

Guy Parent


Niccolò Tribolo (d. 1500 - ö. 7 Eylül 1550) İtalyan maniyerist sanatçı.

1500 doğumlular
Floransa doğumlular
1550 yılında ölenler
16. yüzyılda İtalyan mimarlar
Rönesans mimarları
İtalyan heykeltıraşlar
Maniyerizm

Niccolò Tribolo


بلاد تكلنبورغ  هي اقليم في ولاية شمال الراين - وستفاليا الألمانية. تتبع إداريا لقضاء شتاينفورت وبالتالي لمحافظة مونستر لكنها جغرافياً وتاريخياً تمثل إقليما بحد ذاته. تتساوى مساحة بلاد تكلنبورغ مع قضاء تكلنبورغ السابق الذي ادمج في قضاء شتاينفورت، لكنها لا تشمل بعض القرى التي كانت تتبع تاريخيا لإمارة تكلنبرورغ مثل شابن، زاربك أو همبرغن. تكون الإقليم تاريخيا من امارة تكلنبرغ والامارة السامية للينغن وقسم صغير من اقطاعية مونستر السامية. يطلق على البلاد في الوقت الراهن أحيانا اسم بلاد إبنبورن، نظرا لكون مدينة إبنبورن مركزا ثقافيا واقتصاديا للجوار.

مراجع

جغرافيا شمال الراين-وستفاليا
تكلن

بلاد تكلنبورغ


مقاطعة اوسترغوتلاند (بالسويدية: Östergötlands län) هي مقاطعة تقع في جنوبي شرقي السويد. يحدها كل من المقاطعات كالمار، يونشوبينغ، فيستراغوتلاند، أوريبرو، سودرمونلاند وبحر البلطيق.

بلديات اوسترغوتلاند

 بوكسهولم
 فينسبونغ
 كيندا
 لينشوبينغ
 ميولبي
 موتالا
 نورشوبينغ
 سودرشوبينغ
 فادستنا
 فالديمارشفيك
 يدرا
 أوتفيدابيرغ
 اوديشوغ

أعلام
 جورج أبيرج

مراجع

أوسترغوتلاند
تأسيسات سنة 1634 في السويد
دول وأقاليم أسست في 1634
مقاطعات السويد

مقاطعة أوسترغوتلاند


Krunidba Napoleona I., službenog naziva Posvećenje cara Napoleona I. i krunidba carice Joséphine u katedrali Notre-Dame u Parizu, 2. prosinca 1804. (francuski: Sacre de l'empereur Napoléon Ier et couronnement de l'impératrice Joséphine dans la cathédrale Notre-Dame de Paris, le 2 décembre 1804), je slika koju je 1807. godine dovršio Jacques-Louis David, službeni slikar Napoleona I. Slika ima impozantne dimenzije - široka je gotovo deset, a visoka više od šest metara. Krunidba i posvećenje, prikazani na slici, odigrali su se u katedrali Notre-Dame u Parizu 2. prosinca 1804. godine.

Kompozicija slike organizirana je oko nekoliko osi i dosljedno primjenjuje pravila neoklasicizma. Jedna od osi je vertikalna koja prolazi kroz križ, a oči svih likova uperene su u Napoleona, koji se nalazi u centru kompozicije; dok se od pape do carice proteže dijagonalna linija.

Povijest
Djelo je u rujnu 1804. godine, usmenim putem, naručio osobno Napoleon. David je rad na slici započeo 21. prosinca 1805. godine u bivšoj kapelici Opatije Cluny, nedaleko od Sorbonne, u kojoj se nalazila njegova radionica. U radu mu je pomogao njegov učenik, Georges Rouget, a posljednje korekcije završene su u siječnju 1808. godine. Od 7. veljače do 21. ožujka 1808. slika je bila izložena u Salonu. U Davidovom posjedu bila je sve do 1819. godine, nakon koje su vlasnici postali kraljevski muzeji, gdje je slika bila izložena do 1837. godine. Kasnije je, po naredbi Luje Filipa, preseljena u Versailles. Godine 1889., slika je prebačena u Louvre, dok je u Versaillesu postavljena replika u stvarnoj veličini koju je David radio od 1808., a dovršio u Bruxellesu.

Slika je glavni motiv na slici Javnost promatra Davidovo 'Posvećenje' u Louvreu, koju je 1810. godine naslikao Louis-Léopold Boilly.

Portretirane osobe

 Napoleon I. (1769. – 1821.), stoji, odjeven u krunidbenu odoru sličnu onoj rimskih careva. Svi ostali su tek pasvni promatrači. Na aktualnoj verziji slike vidljiv je obris onoga što je izvorno naslikano: Napoleon drži krunu iznad svoje glave kao da se planira sam okruniti.
 Joséphine de Beauharnais (1763. – 1814.), kleči u podređenoj poziciji, kao što je propisano u Code Napoléonu. Krunu je primila iz ruku svog supruga, a ne pape.
 Maria Letizia Ramolino (1750. – 1836.), Napoleonova majka, nalazi se u publici. Ona zauzima mjesto važnije od onog na kojemu stoji papa. U stvarnosti, Letizia nije prisustvovala ceremoniji u znak protesta tenzijama koje su postojale između Napoleona i njegove braće Luciena i Josepha. Napoleonov otac, Charles Bonaparte, umro je 1785.
 Louis Bonaparte (1778. – 1846.), Napoleonov brat koji je 1806. godine postao kralj Holandije. Oženio je Hortense de Beauharnais, caričinu kćerku.
 Joseph Bonaparte (1768. – 1844.), koji nije bio pozvan na ceremoniju zbog svađe s bratom, što je razlog i izostanka careve majke. Kasnije je bio kralj Napulja i Španjolske.
 Mladi Napoléon Charles Bonaparte (1802. – 1807.), sin Louisa Bonapartea i Hortense de Beauharnais.
 Napoleonove sestre (Élisa, Caroline, Pauline). U replici, haljina Napoleonove najdraže sestre bit će ružičaste boje. Ovo je, interesantno, jedina razlika između originala i replike, iako je potonja nastala temeljem sjećanja.
 Charles-Francois Lebrun (1739. – 1824.), uz Napoleona i Cambacérèsa, treći konzul. Pod Prvim Carstvom, postao je prince-architrésorier. On drži žezlo.
 Jean Jacques Régis de Cambacérès (1753. – 1824.), jedan od trojice konzula. On drži ruku pravde.
 Louis-Alexandre Berthier (1753. – 181.5), ministar rata tijekom Konzulata. Godine 1805. postao je Maršal Carstva.
 Charles Maurice de Talleyrand-Périgord (1754. – 1836.), utjecajni političar.
 Joachim Murat (176.7–1815.), maršal Carstva, Napoleonov zet i Carolinin suprug, kasniji kralj Napulja
 Pio VII. (1742. – 1823.), pozvan je samo kako bi blagoslovio ceremoniju. Okružen je crkvenim dužnosnicima koje je, temeljem Konkordata, imenovao Napoleon.
 Slikar Jacques-Louis David također se nalazi među publikom.
 Halet Efendi, osmanski veleposlanik, također je prisutan.
 Dama koja drži plašt, odmah iza Joséphine, s desne strane iz gledateljeve perspektive, jest Elisabeth-Hélène-Pierre de Montmorency-Laval, caričina dvorska dama.

Vanjske poveznice i izvori

 Sylvain Laveissière, Le Sacre de Napoléon peint par David, Paris, Musée du Louvre, 2004
 Jean Tulard, Le Sacre de l'empereur Napoléon. Histoire et légende, Pariz, 2004.

Slike Jacquesa-Louisa Davida
Slike u Louvreu
Slike iz 1800-ih

Krunidba Napoleona I.


Jessica Backhaus (Cuxhaven, 1970) é uma fotógrafa teuto-americana. Seus trabalhos se concentram em objetos e situações cotidianas, que ela documenta e encena em fotografias coloridas.

Juventude
Backhaus nasceu em 1970 em Cuxhaven, na Alemanha. Em 1986 mudou-se para Paris. Em 1992, aos 22 anos, conheceu a fotógrafa francesa Gisele Freund, que se tornou sua amiga e mentora influente.

Carreira
O seu trabalho encontra-se nas colecções do Museu de Belas-Artes de Houston e da Yale University Art Gallery.

Livros de fotos
 Jesus e as Cerejas (2005)
 O que ainda resta (2008)
 Um dia em novembro (2008)
 Eu queria ver o mundo (2011)

Mulheres artistas da Alemanha
Pessoas vivas

Jessica Backhaus


Roberto Daniel Musso Focaccio (Montevideo, 20 de noviembre de 1962) es un músico uruguayo. Es cantante, guitarrista y compositor del grupo de rock uruguayo El Cuarteto de Nos.

Biografía
Roberto Musso nació en 1962 en Montevideo y creció junto a su hermano menor, Ricardo Musso, escuchando discos de The Beatles, banda de la que ellos eran fanáticos y que los inspiró e influyó a ser músicos. De una familia de clase media, cuando eran chicos se mudaron al barrio de Palermo. Estudió en la Escuela y Liceo Elbio Fernández.

Roberto Musso, "Roberto IV", como él dice, viene del bisabuelo, abuelo y padre, todos llamados "Roberto". Siempre hubo música en su casa, a su padre le gustaba el tango y marchas rumanas o checoslovacas y a su madre, la música romántica; él escribe canciones desde los 15 años. Lo hace con total libertad y según el momento de la vida que esté atravesando. Se declara obsesivo y rutinario. Le gusta jugar con el lenguaje y buscar rimas. Es cuidadoso con las palabras y no le gusta caer en lugares comunes.

Muchas veces siente que hay canciones que están en el límite de ser "buenísimas o espantosas". Por eso va testeando el demo. «Lo escucho bajoneado, alegre, de noche, por la mañana, en el auto… Y así voy viendo si supera las pruebas», declaró durante la entrevista brindada a El Observador.

En 1995 conocería a Laura Domínguez, pronto después se casarían.

Se recibe cómo ingeniero en sistema en la Universidad de la República, donde trabajo mucho tiempo, como programador, analista de sistema y después de ingeniero.

Carrera musical
Pasados los años y luego de aprendizajes sobre instrumentos los hermanos deciden formar una banda en el año 1984, para eso llaman a su amigo Santiago Tavella (con el cual ya compartían su música desde 1980) para que tocara el bajo. Mientras, Roberto se recibía de ingeniero de sistemas en la Universidad de la República, trabajaba en varios entes públicos como el Ministerio de Relaciones Exteriores y Ancap.

Después de algunos shows con bateristas invitados, se conocen con Álvaro Pintos que a partir de ese momento sería el primer baterista fijo de El Cuarteto de Nos. A partir de ahí, El Cuarteto de Nos grabó dieciséis discos y 2 recopilatorios y gracias a esto recibió varios premios. Uno de los álbumes, Otra navidad en las trincheras, es el disco más vendido de la historia de Uruguay y con sus últimos discos (Raro, Bipolar, Porfiado) lograron reconocimiento en toda Latinoamérica. Roberto Musso también ha colaborado en discos de otros artistas, entre ellos, No Te Va Gustar y Fernando Santullo. Además fue jurado de las dos temporadas del programa de talentos transmitido por Teledoce, Yo me Llamo.

Premios y nominaciones
 2005: Premios Graffiti de la música uruguaya, mejor compositor del año.
 2007: Premios Graffiti de la música uruguaya, mejor compositor del año.
 2007: Premios Graffiti de la música uruguaya, canción del año "Yendo a la casa de Damián".
 2007: Latin Grammy nominado por "Yendo a la casa de Damián".
 2010: Premios Graffiti de la música uruguaya, mejor compositor del año.
 2010: Premios Graffiti de la música uruguaya, canción del año "El hijo de Hernández".
 2010: Premio Grammy Latino nominado por "El hijo de Hernández"
 2010: Premios Gardel de la música argentina nominado por "El hijo de Hernández".
 2012: Premios Latin Grammy por mejor álbum pop/rock, ganador por Porfiado.
 2012: Premios Latin Grammy por mejor canción de rock, ganador por "Cuando sea grande".
 2019: Premios Latin American Music nominado por mejor canción de rock, nominado por "Punta Cana".

Discografía

Con El Cuarteto de Nos
 1984: Alberto Wolf y el Cuarteto de Nos (con Alberto Wolf)
 1987: Soy una arveja
 1988: Emilio García
 1991: Canciones del corazón
 1994: Otra navidad en las trincheras
 1995: Barranca abajo
 1996: El tren bala
 1998: Revista ¡¡Ésta!!
 2000: Cortamambo
 2004: El Cuarteto de Nos
 2006: Raro
 2009: Bipolar
 2012: Porfiado
 2014: Habla tu espejo
 2017: Apocalipsis zombi
 2019: Jueves
 2022: Lámina once

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Montevideo
Guitarristas de Uruguay
Ingenieros de Uruguay
Egresados de la Universidad de la República
Músicos de rock de Uruguay
Músicos de Uruguay
Miembros de El Cuarteto de Nos

Roberto Musso


Jean-François de Bourgoing (* 20. November 1748 in Nevers; † 20. Juli 1811 in Karlsbad) war ein französischer Diplomat und Schriftsteller.

Leben

De Bourgoing absolvierte zunächst ab 1760 die Militärakademie (École militaire de Paris), studierte dann an der Universität Straßburg  und trat 1768 als Offizier in das Régiment d'infanterie d''Auvergne ein. Ohne jemals gekämpft zu haben wechselte er von dort bald in den diplomatischen Dienst. Er wurde zunächst Attaché bei der französischen Gesandtschaft in Regensburg. Als er Étienne-François de Choiseul Vorstellungen über einen Befehl machte, wurde er zu seinem Regiment zurückgeschickt, in dem er nun sieben Jahre diente. 1777 wurde er dem französischen Gesandten in Madrid, Montmorin, beigegeben. Hier erwarb er sich während seines neunjährigen Aufenthalts eine genaue Kenntnis von Spanien, wie sein Werk Nouveau voyage en Espagne, ou tableau de l'état actuel de cette monarchie (3 Bde., Paris 1789; 4. Auflage unter dem Titel Tableau de l'Espagne moderne, 1807; deutsch, 4 Bde., Jena 1789–1808) beweist. 1787 war er Ludwigs XVI. bevollmächtigter Gesandter bei den Fürsten und Ständen des niedersächsischen Kreises in Hamburg und ging 1792 als Gesandter an den spanischen Hof nach Madrid. Beim Ausbruch des Kriegs zwischen Spanien und Frankreich 1793 abberufen, lebte er unter dem Direktorium in Nevers, bis er nach dem Staatsstreich des 18. Brumaire VIII (9. November 1799) von Napoleon I. 1800 als Gesandter nach Kopenhagen und 1801 nach Stockholm geschickt wurde. 1807 wurde er Gesandter in Dresden und starb 1811 im Alter von 62 Jahren in Karlsbad. Sein Sohn Paul-Charles-Amable de Bourgoing wurde ebenfalls Diplomat.

Schriften
 Tableau de l'Espagne Moderne. À Paris: Chez Levrault frères, Libraires, quai Malaquais, et à Strasbourg, chez les mêmes, 1796–1797.
 Mémoires historiques et philosophiques sur Pie VI et son pontificat. 2 Bände. Paris 1798–1800; 2. Auflage ebenda 1800.
 Coup d'œil politique sur l'Europe à la fin du dixhuitième siècle. 2 Bände. Paris 1801.
 als Hrsg.: Voyage du ci-devant duc du Châtelet, en Portugal, ou se trouvent des details interessans sur ses colonies, sur le tremblement de terre de Lisbonne, sur M. de Pombal et la Cour. Buisson, Paris 1797–1798.

Auszeichnungen
 Kommandeur der Ehrenlegion,
 Académie des sciences, korrespondierendes Mitglied
 Königlich Dänische Akademie der Wissenschaften, Mitglied
 Akademie gemeinnütziger Wissenschaften zu Erfurt, auswärtiges Mitglied ab 1808
 Königlich Schwedische Akademie der Wissenschaften, auswärtiges Mitglied ab 1810
 Ritter des Schwedischen Nordstern-Orden.

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks

Französischer Diplomat
Französischer Botschafter in Spanien
Gesandter bei den Hansestädten
Französischer Botschafter in Schweden
Übersetzer aus dem Deutschen
Übersetzer aus dem Spanischen
Übersetzer ins Französische
Autor
Mitglied der Ehrenlegion (Kommandeur)
Mitglied der Königlich Schwedischen Akademie der Wissenschaften
Mitglied der Académie des sciences
Mitglied der Académie des sciences morales et politiques
Träger des Nordstern-Ordens (Ritter)
Franzose
Person (Karlsbad)
Geboren 1748
Gestorben 1811
Mann

Jean-François de Bourgoing


Steinmühle ist ein Gemeindeteil des Marktes Nennslingen im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Die Mühle liegt im Anlautertal zwischen den ebenfalls zur Gemeinde Nennslingen gehörenden Einöden Nennslinger Panzermühle und der Kohlmühle. Die Anlauter fließt hindurch.

Namensdeutung
Der Mühlename wird gedeutet als Mühle, die aus Stein gebaut war, oder die auf steinigem/felsigem Untergrund errichtet war.

Geschichte
In einem Beleg von 1452 ist von der "Stainmühle" die Rede. 1557 saß auf der Steinmühle ein Lienhard Stainmüller; er hatte Abgaben zu leisten an Engelhard von Ehenheim. 1574 war "Stainmüller v(on) d(er) Stainmüll" ein Hans Mair, der dem Schloss Geyern unterstand. Bis 1600 zinste die Steinmühle ins eichstättische Amt Raitenbuch; mit dem Aussterben der Ehenheimer 1599 war sie an Brandenburg gekommen. Ein Rezess von 1607 zwischen dem Markgrafen von Brandenburg-Ansbach und dem Schenken von Geyern hatte zum Ergebnis, dass die Mühle als Freieigentum des Schenken anerkannt wurde.

Um 1678 wird die Mühle wie folgt beschrieben: "Michael Rudmann, Müller, bewohnt eine Mühle zwischen der Banzer- und Kolbenmühl gelegen, mit zwei Mahl- und einem Gerbgang, wobei eine Säg-, Korb, Stadel, Schweinstall. Keller, Backofen und Brunnen;" neben dem Stadel lag ein "Würzgärtlein". Das Anwesen war in die evangelisch-lutherische Pfarrei Nennslingen gepfarrt und musste dorthin den Blutzehent leisten. Ein "Herrergeld" von 45 Kreuzern, die Fastnachtshenne, der Handlohn und das "herrschaftliche Getreide" waren an den Amtskasten zu Geyern zu liefern.

Das Oberamt Stauf-Geyern wurde 1792 preußisch. Mit dem Ende des Heiligen Römischen Reichs kam die  Mühle mit "Nensling" – so die amtliche Schreibweise bis 1875 – im ehemaligen Fürstentum Ansbach an das Königreich Bayern und dort ab 1809 an das Landgericht Raitenbuch und ab 1812 an das Landgericht Greding. Ein halbes Jahrhundert später stand ein erneuter Wechsel in der Verwaltungszugehörigkeit an: Zum 1. Oktober 1857 wurde die Einöde mit Nennslingen und weiteren sechs Gemeinden aus dem Landgericht Greding in das Landgericht Weißenburg umgewidmet, aus dem sich der heutige Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen entwickelte.

Zunächst war die Steinmühle durch das königliche Reskript vom 7. August 1808, zusammen mit vier weiteren Mühlen, dem Kappelhof, Burgsalach, Pfraunfeld, Indernbuch und Nennslingen selbst dem Steuerdistrikt Nennslingen zugeteilt. Dieser wurde 1811 unter Ausschluss von Burgsalach, Pfraunfeld und Indernbuch zur Ruralgemeinde Nennslingen umgestaltet.

Infolge der großen Wirtschaftsrezession, ausgelöst durch die Napoleonischen Kriege, ging die Mühle 1823 aus dem Besitz der Familie Meyer (seit 1743) über den Vermittler Marx Löwy Lang an Johann Georg Weglehner aus Reinwarzhofen über. 1859 wurde sie erneut versteigert. Seit 1868 ist das Mühlenanwesen im Besitz der Familie Schellermann.

Seit dem 1. Mai 1978 sind die ehemals selbstständigen Gemeinden Nennslingen (mit der Steinmühle und anderen Gemeindeteilen), Biburg, Gersdorf und Wengen im Zuge der Gemeindegebietsreform im Markt Nennslingen vereinigt.

Einwohnerentwicklung
 1824: 8 Einwohner, 1 Anwesen
 1861: 6 Einwohner, 3 Gebäude
 1929: 6 Einwohner
 1950: 4 Einwohner, 1 Wohngebäude
 1961: 3 Einwohner, 1 Wohngebäude
 1987: 5 Einwohner, 1 Gebäude mit Wohnraum

Verkehr
An der Steinmühle führt im Osten die Kreisstraße WUG 16 vorbei. Westlich der Anlauter und der Steinmühle verläuft der Anlautertal-Radweg in Richtung Gersdorf.

Literatur
 Hans Deutscher: Marktgemeinde Nennslingen. Band II Häuserbuch. Gunzenhausen 1998, S. 81–84

Weblinks

Einzelnachweise

Bauwerk in Nennslingen
Ort im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Wassermühle im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Mühle in Europa
Einzelsiedlung
Geographie (Nennslingen)
Ersterwähnung 1452

Steinmühle (Nennslingen)


An Anthurium yurimaguense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler ngan Kurt Krause. An Anthurium yurimaguense in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium yurimaguense


Bernisse es un municipio anterior localizado en el oeste de Países Bajos, en la provincia de Holanda Meridional. Cubre un área de 68,47 km², de la que 12,35 km² están cubiertos por el agua. En marzo de 2014 tenía una población de 12.377 habitantes.

El municipio recibe su nombre del río Bernisse, que lo atraviesa.

Forma parte del área metropolitana de Róterdam y La Haya y fue creado el 1 de enero de 1980 por la fusión de los antiguos municipios de Abbenbroek, Oudenhoorn, Zuidland, y partes de los municipios Geervliet (incluyendo Simonshaven) y Heenvliet. Los núcleos de población que lo forman son: Abbenbroek, donde se encuentra el ayuntamiento, Biert, Geervliet, Heenvliet, Oudenhoorn, Simonshaven, Zuidland.

Bernisse fue un municipio independiente hasta el 1 de enero de 2015, cuando se fusionó con Spijkenisse para formar el nuevo municipio de Nissewaard.

Referencias

Enlaces externos

Página web oficial

Nissewaard
Antiguos municipios de la provincia de Holanda Meridional

Bernisse


Justino Flórez Llamas (n. León en 1848 - f. 1927) fue un arquitecto español. Padre del arquitecto Antonio Flórez Urdapilleta, conocido por haber desarrollado una intensa actividad de creación de colegios en Madrid. Es conocido por su obra del Palacio Provincial de Jaén en 1885. Muchas de sus obras se realizaron en esta ciudad, donde fue arquitecto provincial. Jaén en homenaje le ha dedicado el nombre de una de sus calles, siendo el escultor José Capuz el que erigió un monumento dedicado a su memoria, y que se encuentra en la Plaza del Deán de Mazas. Su estilo arquitectónico era espiritual y evocaba en sus diseños al neogótico, al neorrománico y el románico-bizantino.

Referencias

Arquitectos de España del siglo XIX
Arquitectos de la provincia de León
Nacidos en León (España)

Justino Flórez Llamas


Octolepis, rod biljaka iz porodice  Vrebinovki smješten u vlastiti tribus Octolepideae, dio potporodice Gonystyloideae. U rod je uključeno ukupno 7 vrsta, od čega 5 na madagaskaru i ostale u tropskoj Africi .

Tipična vrsta je  Octolepis casearia, grm ili stablo iz zapadne tropske Afrike, koje naraste do 3 metra (10 stopa) visine.

Vrste
 Octolepis aymoniniana Z.S.Rogers
 Octolepis casearia Oliv.
 Octolepis decalepis Gilg
 Octolepis dioica Capuron
 Octolepis ibityensis Z.S.Rogers
 Octolepis oblanceolata (Capuron) Z.S.Rogers
 Octolepis ratovosonii Z.S.Rogers

Sinonimi
 Makokoa Baill.

Izvori

Vrebinovke

Octolepis


Hugo Ödülü, her sene bir önceki yıl ortaya konan en iyi bilimkurgu ve fantezi çalışmalarına çeşitli kategorilerde verilen ödül. Ödülün ismi, öncü bilimkurgu dergisi Amazing Storiesin kurucusu Hugo Gernsback'ten gelir. İlk olarak 1953 yılında verilen ödül, 1955'ten beri aralıksız her yıl sahiplerini bulmaktadır.

Hugo Ödülü adayları ve kazananlar Worldcon sırasında kurultaya katılan üyeler tarafından belirlenir. İlk başta toplam yedi kategoride verilen ödüller, zaman içerisinde değişmiştir. Hugo Ödülleri şu anda toplam on yedi dalda dağıtılmaktadır ve "bilimkurgu türünün en önemli ödülü" olarak kabul edilmektedir. Her dalda beş aday arasından biri WSFS'nin belirlediği seçim sistemi olan alternatifli seçim sistemi usulüne göre seçilir. Üyeler ödüle layık eser bulamadıklarında ödül yok seçeneğini de seçme hakkına sahiptir.

Hoffman Bronze Company tarafından bir roket şeklinde tasarlanan ödül, günümüzde bilimkurgu hayranı olan Peter Weston tarafından üretilmektedir. Roket şeklindeki ödülün bağlandığı kaide ise Worldcon komitesinin sorumluluğundadır ve her sene tasarımı değiştirilir.

2021 ödülleri 18 Aralık 2021'de Washington DC'de düzenlenen 79. Worldcon "Discon III" etkinliği sırasında dağıtıldı. 2022 ödülleri ise 4 Eylül 2022 tarihinde Chicago'da düzenlenecek 80. Worldcon "Chicon 8" etkinliğinde sahiplerini bulacak.

Tarih
1939 yılından beri Worldcon sırasında en iyi çalışmaların belirlenmesi için seçim yapılmasına rağmen ilk defa 1953 yılında bu seçim sonucunda bir ödül verilmesi gündeme geldi. İlk olarak bir kereye mahsus 1953 yılında verilmesi planlanan ödül, bir sene aradan sonra 1955'te her yıl düzenli verilen bir ödüle dönüştürüldü. İlk düzenlendiği yıldan 1992'ye kadar resmî  adı Yılın Bilimkurgu Başarısı Ödülü (İngilizce: Annual Science Fiction Achievement Award) olan ödül, 1993 yılından itibaren kamuoyunca bilinen adı olan Hugo Ödülü adı altında verilmektedir.

Ödül Kategorileri
1960'a kadar kapsamı sürekli değişen Hugo Ödülü kategorilerin mevcut listesi aşağıdadır:

 En İyi Roman Hugo Ödülü
 En İyi Kısa Roman Hugo Ödülü
 En İyi Novelette Hugo Ödülü
 En İyi Hikâye Hugo Ödülü
 En İyi Kurgusal Olmayan Kitap Hugo Ödülü (1980 - 1998 arası)
 En İyi Yardımcı Kitap Hugo Ödülü (1999'dan beri)
 En İyi Çizgi Roman Hugo Ödülü (2008'den beri)
 En İyi Dramatik Sunum Hugo Ödülü (Uzun ve kısa biçim)
 En İyi Semiprozine Hugo Ödülü
 En İyi Profesyonel Sanatçı Hugo Ödülü
 En İyi Profesyonel Editör Hugo Ödülü (1973 - 2006 arası)
 En İyi Profesyonel Editör Uzun Eserler Hugo Ödülü (2007'den beri)
 En İyi Profesyonel Editör Kısa Eserler Hugo Ödülü (2007'den beri)
 En İyi Profesyonel Dergi Hugo Ödülü (1953 - 1972 arası)
 En İyi Fanzine Hugo Ödülü (1962 - 1978 arası, ancak her sene verilmedi)
 En İyi Hayran Sanatçı Hugo Ödülü
 En İyi Hayran Yazar Hugo Ödülü

WSFS kuralları her Worldcon komitesine kendi organizasyonlarına bir Hugo kategorisi ekleme hakkını verir. 1966 yılında Vakıf serisinin kazandığı Tüm zamanların En İyi Serisi Hugo Ödülü bu tip bir Hugo'dur.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Nebula Ödülü
Dünya Fantezi Ödülü
Locus Ödülü

Ödül listeleri

Hugo Ödülü


Escola Central de Mulheres para Treinamento de Snipers () foi uma escola militar soviética para treinar atiradores de elite femininos para o combate na Segunda Guerra Mundial, mais comumente referida como a Grande Guerra Patriótica pelas tropas soviéticas. Durante a guerra, a escola treinou 1.061 atiradores e 407 instrutores de atiradores. A escola rendeu vários franco-atiradores de grande sucesso que se tornaram veteranos condecorados, e dois graduados receberam postumamente o título de Heroína da União Soviética.

História
A escola foi fundada em Veshnyaki, no Oblast de Moscou, após uma ordem emitida em 20 de março de 1942 pelo Comissariado de Defesa do Povo para estabelecer a escola. As alunas em potencial deveriam ter pelo menos 20 anos de idade, estar fisicamente aptas, se formar em pelo menos sete de suas turmas do ensino médio e passar no programa Vsevobuch inicial de 4 dias. Depois de um desfile e juramento, a escola foi inaugurada oficialmente no dia 3 de maio.

Em fevereiro de 1943, as alunas da escola doaram 69.260 rublos de suas economias combinadas para dar início à fabricação de fuzis. Nesse mesmo mês, um campo de prática de tiro foi inaugurado em Kosino. Em maio, a escola tornou-se oficialmente a Escola Central de Mulheres para Treinamento de Snipers. Em 25 de junho, a escola recebeu ordens de formar dois batalhões e uma unidade de instrutores de atiradores depois que 50 graduados foram enviados para a Frente Kalinin e outros 54 para a Frente Noroeste entre o primeiro lote de cadetes. Em julho, um segundo grupo de cadetes fez seu juramento militar e começou seu treinamento. Os cadetes que passaram no exame da Escola Superior de Comando Militar de Moscou, além de se formarem, alcançaram o posto de tenente júnior (Mла́дший лейтена́нт / Mládshiy leytenánt). Da turma de formandas de março de 1944, 150 foram enviadas para a Frente Noroeste, 75 para a 2ª Frente Báltica, 200 para a Frente Ocidental, 75 para a 1ª Frente Báltica e 85 para a 1ª Frente Bielorrussa.

Em maio de 1944, o terceiro lote de cadetes prestou juramento e começou a treinar. Em 25 de novembro de 1944, 559 das mulheres deixaram a academia para o serviço ativo antes que o restante das 411 alunas restantes de sua turma de graduação fossem enviadas para a frente de batalha em fevereiro. Essas estudantes incluíram 95 enviados para a 1ª Frente Bielorrussa, 87 enviados para a 2ª Frente Bielorrussa, 110 enviados para a 1ª Frente Ucraniana e 119 foram enviados para a 4ª Frente Ucraniana.

A escola foi dissolvida de 15 de março a 10 de maio de 1945, enquanto o pessoal foi transferido para a Escola Superior de Comando Militar de Moscou.

Graduadas notáveis

 Heroína da União Soviética Aliya Moldagulova – ~30 abates.
 Heroína da União Soviética Tatyana Baramzina – 36 abates.
 Olga Bordashevskaya – ~108 abates.
 Nina Lobkovskaya – 89 abates.
 Aleksandra Vinogradova – 82 abates.
 Aleksandra Shlyakhova – 69 abates.
 Rosa Shanina – 59 abates.

Bibliografia

Referências

União Soviética
União Soviética na Segunda Guerra Mundial
Academias militares da União Soviética
Exército Soviético
Forças armadas da União Soviética
Mulheres soviéticas na Segunda Guerra Mundial


Füßbach  ist ein geographischer Name in der Gemeinde Kupferzell, Hohenlohekreis, Baden-Württemberg:

 Füßbach (Kupferzell), Weiler im Gemeindeteil Mangoldsall
 Füßbach (Kupfer), linker Zufluss der Kupfer bei Füßbach

Siehe auch:
 Feßbach
 Fußbach

Füßbach


An Hemerocallis hongdoensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni M.G.Chung ngan S.S.Kang. An Hemerocallis hongdoensis in nahilalakip ha genus nga Hemerocallis, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hemerocallis

Hemerocallis hongdoensis


Irob (Ge'ez : ኢሮብ ʾirōb) su etnička skupina koja pretežno nastanjuje istoimeno planinsko područje u sjeveroistočnoj etiopskoj regiji Tigraj. Govore saho jezik, većinom su katolici i uglavnom su poljoprivrednici. Etimologija imena Irob je diskutabilna, a prema tumačenju starješina naroda Irob, taj izraz potječe od riječi "Oroba", što na Saho jeziku znači "dobrodošli u naš dom". Granice zemlje Iroba uglavnom se poklapaju s woredom Irob; te graniče sa sljedećim područjima: Dabri-Mela na sjeveru, Hado na istoku, regija Afar na istoku i jugu, Shoumezana i Gulomakeda na zapadu i Saesi Tsaedaemba na jugu. Prva dva susjeda također govore Saho i većinom muslimani, treći su muslimani Afari, a ostali su kršćani koji govore jezik tigrinja.

Povijest

Glavni grad (tradicionalno središte) Iroba je Alitena. Irobi vode podrijetlo od jednog čovjeka, Summea, sina neguša Worede-Mehret, koji je prema usmenoj predaji Iroba prije oko 700 godina migrirao u zemlju Iroba iz mjesta Tsira'e u Kilite Awla'elo u Tigraju.

Unatoč relativno maloj populaciji, Irob su bili na čelu regionalne i nacionalne politike u Etiopiji. Počevši od perioda Zemene Mesafint, irobska obitelj od šuma Agame Woldu dominirali su politikom Tigrinja. U dinastiji su bili dejazmač Subagadis (čija se vladavina proširila na današnju Eritreju), Shum Agame Desta, Ras Sebhat Aregawi i mnogi drugi, uključujući cara Ivana IV.

Tijekom talijanske invazije, domoljubi iz naroda Irob, predvođeni pojedincima kao što su dejazmač Ayele Sebhat i dejazmač Kassa Sebhat, dali su doprinos protutalijanskom pokretu otpora iz svoje baze na planini Asimba.

U novije vrijeme mnogi su Irobi, poput dr. Tesfaya Debessaya, koji je bio čelnik Etiopske narodne revolucionarne stranke (EPRP), igrali važnu ulogu u borbi koja se vodila protiv diktatorske hunte pukovnika Mengistu Haile Mariama.

Štoviše, sama zemlja Iroba, posebno oko lokaliteta Assimba i Aiga, služila je kao baza za nekoliko etiopskih revolucionarnih pokreta, uključujući EPRP i Narodnu oslobodilačku frontu Tigraja (TPLF). Aiga je i mjesto značajnih bitaka tijekom etiopsko-eritrejskog graničnog rata (1998. – 2000.), Koje su u konačnici dovele do protjerivanja okupirajućih eritrejskih snaga iz regije.

Kultura
Irob su podijeljeni u tri glavne podskupine, ili Are (Kuće): Adgadi-Are, Buknaiti-Are i Hasaballa. Adgadi-Are i Hasaballa većinom su pravoslavni kršćani, dok su Bouknaiti-Are katolici.

Irob su bikulturna zajednica. Sa svojim susjedima koji govore saho, dijele zajednički jezik i određene društvene strukture, poput sustava podjele klanova pod nazivom Mela i naslova Ona za svoje regionalne vođe. Po pitanju mnogo drugih kulturnih praksi, uključujući svadbene svečanosti, odijevanje, ples i hranu; međutim, sličniji su svojim susjedima koji govore tigrinju, posebno s narodima Agame.

Irobi također imaju osebujne običaje. Na primjer, imaju složenu tradiciju kazivanja poezije koja se zove Adar. Muškarci imaju plesnu/koračnu rutinu nazvanu Hora i Alkafo, koja se tradicionalno izvodila kao priprema za bitke i još uvijek se često prikazuje tijekom vjenčanja i drugih ceremonija.

Gospodarstvo
Gospodarstvo Iroba temelji se prvenstveno na poljoprivredi i stočarstvu. Regija je također poznata po izvrsnom medu. Miess/Tej ili lokalno "Pivo" (medeno vino) napravljeno od meda cijenjeno je u cijeloj regiji zbog svoje kvalitete.

Izvori

Etničke grupe Etiopije

Irob


كنيسة القديس حنانيا  في سوريا بمدينة دمشق في حي باب توما تعتبر الأقدم في دمشق بعد الكنيسة المريمية ومن أقدم الكنائس في العالم تعود للحقبة الرومانية، وتقع في حي حنانيا أحد الأحياء المسيحية التاريخية العريقة في حي باب توما العريق أحد أحياء دمشق القديمة، وتقع الكنيسة القديمة تحت الأرض ينزل إليها بدرج يفضي إلى تحفة تاريخية تعود إلى أكثر من 2000 عام.

وصف الكنيسة
حوفظ في هذه الكنيسة على النمط الدمشقي الأرثوذكسي، أرضيتها مبلطة بالبلاط المجزع الكبير بفواصل سوداء، لها ثلاثة أروقة كل منها محمول على ثلاثة أعمدة مربعة الشكل تتكئ عليها الشعرية، فيها (أيقونسطاس) خشبي غير محفور بثلاثة أبواب ملوكية، وفي أعلاه وتحت سقف الكنيسة مباشرة وضعت رايتان روسيتان جميلتان واحدة للسيد والثانية للسيدة والسقف مماثل لسقوف البيوت العربية الدمشقية الشهيرة في سوريا المسقوفة بأشجار الحور والصفصاف وفي وسط الكنيسة تنتشر مقاعد المؤمنين في الأروقة الثلاثة، بالإضافة إلى صف من المقاعد الجدارية الخشبية على محيط الكنيسة، وعرشين: أحدهما بطريركي والثاني أسقفي.

أما العرش البطريركي فهو فخم مصدّف ومتقن الصنعة عليه عبارة تفيد أنه إهداء من كنيسة السيدة بطريركية الروم الكاثوليك وفي الكنيسة الكثير من الأيقونات الرائعة.

أقدم الكنائس

إذا مررنا حالياً من أمام هذه الكنيسة التاريخية في دمشق التي هي عبارة عن بناء شرقي دمشقي يمتد حائطه الجنوبي حيث الباب في زقاق القرشي ـ الميدان والتي كانت مجمعاً متكاملاً يحوي بالإضافة إلى الكنيسة دار مدرسة حنانيا الرسول المختلطة الابتدائية وجمعية حب الرحمة الخيرية، نجد أن الحائط قد تغيرت معالمه الأساسية يتضح ذلك من الحجر البازلتي الأسود الذي بني به مع الكنيسة والذي اختفى إبان الترميم تحت الطبقة الاسمنتية المدهونة باللون الأبيض الداكن اما في الداخل فتتضح المعالم التاريخية القديمة لبناء الكنيسة.

تعلو أحد الأبواب لافتة رخامية كتب عليها: (كنيسة القديس الرسول حنانيا الأرثوذكسية تأسست عام 1815) هذا التاريخ يدل على إعادة بناء الكنيسة في الأعلى وتعود الكنيسة القديمة إلى الفترة الرومانية أكثر من ألفي سنة كانت معبداً وثنياً وتحولت إلى كنيسة يُطلق عليها «بيت حنانيا» وما زالت محافظة على معالمها الآثرية القديمة والكنيسة القديمة كما هي تقع تحت مستوى سطح الأرض وتعمد في هذة الكنيسة بولس الرسول على يد القديس حنانيا وقد رممت أيام الدولة الأموية - 700 / 712 م ورُممت عدة مرات بعد ذلك.

فما أن تدخل من الباب مباشرة إلى حرم الكنيسة الداخلي الجنوبي لتجد أنك في ساحة سماوية بسيطة تشبه مثيلاتها من البيوت الدمشقية، ومن الجهتين الشرقية والغربية غرف أرضية وأخرى عليا، والكنيسة مربعة الشكل مؤلفة من طبقة أرضية وشعرية للنساء وقبة مربعة، يحيط بها من جانبيها الجنوبي والشمالي فناء أو فسحة سماوية، أما جانبها الغربي فهو عبارة عن دهليز مسقوف يتسع قليلاً ويؤدي إلى درج الشعرية، بجانب هذا الدرج بئر الجرسية، وفيه برج الجرسية الاسمنتي، وقد كان خشبياً جميلاً، ولكنه كان آيلاً للسقوط، فاستبدل إبان الترميم عام 1983 ببرج إسمنتي يظهر من بعيد بوضوح.

وللكنيسة ثلاثة أبواب تحت الأروقة، محاطة بزخارف حجرية دمشقية جميلة جداً، والأبواب خشبية محفورة ومقطعة بفن جميل، ولونها بني كلون بقية قطع الأثاث والأيقونسطاس والنوافذ والمقاعد، أما فوق الباب الغربي، فتعد النقوش الحجرية هي الأصل بين هذه الأبواب الثلاثة، تعلو هذا الباب رخامة كانت على ما يبدو تحمل نقوشاً طليت حين الترميم ويفضي آخر الدهليز في يسار الجهة الشمالية إلى صالون صغير كان غرفة إدارة مدرسة حنانيا الرسول الأرثوذكسية تعلوها غرفة مماثلة يدخل إليها من الشعرية.

هكذا حافظت هذه الكنيسة التي تعد من أقدم الكنائس، بقيت على أصالتها رغم توالي القرون فبقيت دمشقية الروح في زخارفها وتزييناتها الحجرية والخشبية وفي طرازها المعماري وبنائها وتقسيماتها لتغدو نقطة مضيئة في تاريخ دمشق تحكي قصة الحب الأزلي بين الله والإنسان من قلب أحد أحيائها العريقة في القدم.

المراجع

تاريخ دمشق
عمارة القرن 5
كنائس القرن 5
كنائس دمشق
مدن مقدسة
مقدسات مسيحية

كنيسة حنانيا


Búlgarska karlalandsliðið í knattspyrnu er fulltrúi Búlgaríu í knattspyrnu og er stjórnað af knattspyrnusambandi landsins. Kunnasti leikmaður í sögu liðsins er Hristo Stoichkov, sem leiddi Búlgari í fjórða sætið á HM 1994.

Saga
Talið er að hópur Svissneskra íþróttakennara hafa kynnt Búlgari fyrir knattspyrnuíþróttinni veturinn 1893-94. Íþróttin náði fljótlega góðri fótfestu og árið 190 var fyrsta knattspyrnufélagið, Futbol Klub, stofnað í Sófiu og á næstu árum bættust fleiri félög í hópinn. Knattspyrnusamband var stofnað árið 1923 og fyrsti landsleikurinn fór fram árið eftir, sem lyktaði með 6:0 ósigri gegn Austurríkismönnum. Síðar sama ár kepptu Búlgarir í knattspyrnukeppnu Ólympíuleikanna í París en töpuðu fyrsta leik gegn Írum.

Parísarleikarnir voru síðasta stórmót Búlgara til ársins 1952 þegar liðið keppti á leikunum í Helsinki. Eins og önnur kommúnistaríki Austur-Evrópu lögðu Búlgarir mikla áherslu á Ólympíukeppnina. Bestu leikmönnum voru fengin málamyndastörf á vegum ríkisins og þeir gátu því talist áhugamenn á meðan þjóðir Vestur-Evrópu sendu raunveruleg áhugamannalið til keppni. Búlgaría fékk bronsverðlaunin í Melbourne 1956 og silfrið í Mexíkó 1968.

Sigraþurrð
Búlgarir komust í fyrsta sinn í úrslitakeppni HM í Síle 1962 og endurtók leikinn á næstu þremur mótum. Frammistaðan olli þó vonbrigðum í hvert einasta skipti þar sem liðið lauk alltaf keppni í forriðlunum án þess að vinna leik.

Á HM 1986 var Búlgaría í fimmta sinn meðal þátttökuliða og mistókst enn og aftur að vinna leik, en náðu þó jafntefli gegn ríkjandi heimsmeisturum Ítala. Enginn sigur í fimmtán viðureignum var vandræðalegt met sem enn hefur ekki verið slegið.

Undarúrslit í Bandaríkjunum
Árið 1994 stigu Búlgarir aftur á stóra sviðið á HM í Bandaríkjunum. Fram var komin öflug kynslóð leikmanna með Hristo Stoichkov úr Barcelona fremstan í flokki. Riðillinn í undankeppninni var ekki árennilegur með m.a. Svíum, Austurríkismönnum og Frökkum innanborðs. Flestum að óvörum tókst Búlgörum að skella Frökkum í París og næla sér í annað sætið í riðlinum á kostnað gestgjafanna.

Úrslitakeppnin hófst ekki vel þar sem búlgarska liðið steinlá fyrir Nígeríu í fyrsta leik, 3:0. Því næst tók við 4:0 sigur á Grikkjum. Þriðji leikurinn var á móti Argentínumönnum sem voru vængbrotnir eftir að Diego Maradona féll á lyfjaprófi. Búlgarir unnu 2:0 sigur og voru komnir í útsláttarkeppnina.

Grípa þurfti til vítaspyrnukeppni í leiknum gegn Mexíkó í 16-liða úrslitunum. Mexíkóar misnotuðu þrjár fyrstu spyrnur sínar og Búlgarir voru komnir í fjórðungsúrslit. Þar voru mótherjarnir Þjóðverjar sem taldir voru eiga greiða leið í næstu umferð. Lothar Matthäus kom heimsmeisturnum yfir en tvö búlgörsk mörk á síðasta stundarfjórðungnum skópu einhver óvæntustu úrslitin á mótinu.

Eftir sigurinn á þýska liðinu virtust Búlgarir mettir. Liðið tapaið 2:1 fyrir Ítölum í undanúrslitum og steinlá svo 4:0 fyrir Svíum í bronsleiknum. Stoichkov varð annar tveggja markahæstu manna keppninnar og var valinn í úrvalslið hennar.

Stór spor að fylla
Á árinu 1995 komst Búlgaría alla leið í áttunda sæti heimslista FIFA sem enn í dag er hæsta staða þeirra á listanum. Búlgarir komust í fyrsta sinn í úrslitakeppni Evrópumótsins í Englandi 1996. Liðið gerði jafntefli við Spánverja og sigraði Rúmena í tveimur fyrstu leikjunum en tapaði síðan fyrir Frökkum og komst ekki áfram á lakari markatölu.

Búlgarir voru aftur meðal keppenda í Frakklandi á HM 1998. Markalaust jafntefli gegn Paragvæ í fyrsta leik reyndist eina stig liðsins í keppninni sem tapaði fyrir Nígeríu og fékk ljótan skell gegn Spánverjum í lokaleik. Stoichkov lék sinn síðasta leik með búlgarska landsliðinu árið eftir og með því má segja að sól þess hafi hnigið til viðar. Búlgarir hafa ekki komist í úrslitakeppni stórmóts upp frá þessu og hefur liðið jafnt og þétt sigið niður heimslistann upp frá því.

Evrópsk knattspyrnulandslið
Karlalandslið í knattspyrnu

Búlgarska karlalandsliðið í knattspyrnu