Gérard Philipe () (born Gérard Albert Philip, 4 December 1922 – 25 November 1959) was a prominent French actor who appeared in 32 films between 1944 and 1959. He came to prominence during the later period of the poetic realism movement of French Cinema in the late 1940s. His best known credits include Such a Pretty Little Beach (1949), Beauty and the Devil (1950), Fan Fan the Tulip (1953), Montparnasse 19 (1958) and Les liaisons dangereuses (1959).

During his career he performed with some of the most famous and glamorous leading ladies of the era including Jeanne Moreau, Michèle Morgan, Micheline Presle, Danielle Darrieux, Gina Lollobrigida and Anouk Aimée.

As well as a successful film career, he was also a highly regarded classical actor, later achieving further fame when he became a member of Jean Vilar's Théâtre national populaire where he performed in many of the greatest plays from the repertoire of French drama. He was, until his premature death, one of the main stars of the post-war period. His image has remained youthful and romantic, making him one of the most beloved cultural icons in French cinema.

Early life
Born Gérard Albert Philip on December 4, 1922 in the villa Les Cynanthes in Cannes (Alpes-Maritimes), into a affluent family, made up of Marcel Philip (1893-1973) who was a wealthy barrister, businessman and owner of various hotel establishments on the Côte d'Azur and in Paris. His mother was Maria Elisa "Minou" Philip, née Vilette (1894–1970) and he had an older brother, Jean, who was one year his senior. His mother was the daughter of a pastry chef based in Chartres and a Czech emigrant who came directly from Prague. Making Philipe one-quarter Czech ancestry from his maternal grandmother. In 1936, his father became a member of the Nationalist League of the Croix-de-Feu, later becoming enthusiastic about Jacques Doriot and his dream of national-socialism à la française, joined the French People's Party and became secretary of the federation of Cannes.

In 1928, Gérard was, with his brother Jean, an intern at the Stanislas Institutei High School in Cannes run by the Marianists , where he was a good student. There, at the beginning of the war , he obtained his baccalaureate.

As a teenager, Philipe took acting lessons before going to Paris to study  at the Conservatoire of Dramatic Art.

In 1940, the Philip family moved to Grasse where Marcel managed the Parc Palace Hotel, Grasse. As the owner-manager of the Parc palace-hôtel, his father housed the Mussolinian general staff there in 1940 and then the Nazi general staff in 1943. However, it was during this period in the early 40s, that many artists joined the free zone, with the Côte d'Azur becoming a hive of intense activity.

In 1941, Philipe began studying law in Nice, as it was expected he would become a lawyer like his father, but after confiding in his mother, he considered leaving this path to become an actor, a move which his father opposed. The same year, the filmmaker Marc Allégret met Maria, who occasionally practiced as a clairvoyance at her husband's hotel. Knowing that her son dreamt of being in the theatre, she persuaded the director to audition him. He therefore auditioned Gérard, asking him to perform a scene from Étienne, a play by Jacques Deval where a 17-year-old son sees his vocation as an actor thwarted by his father. He is impressed by "a kind of violence [...] that we felt ready to boil over at any moment". The filmmaker advised him to enroll in the Center des jeunes du cinema in Nice, then sent him to take drama classes with Jean Wall and Jean Huet in Cannes.

Philipe had already enrolled in the faculty of law in Nice in 1942, but after meeting many refugee artists on the Côte d'Azur, then in the free zone since 1940, he finally made the decision to become an actor, with his mother supporting him in this endeavour.

Early Training
Philipe auditioned in 1942 in front of Maurice Cloche for the adventure film 'Les Cadets de l'océan', but did not get a role. He also did an essay for Le Blé en herbe alongside Danièle Delorme, but the project was censored by the Vichy regime. He eventually made his theatre debut in Une grande fille tout simple, by André Roussin. The premiere of which took place on July 11 at the Cannes Casino. The play was a great success and toured in the south of France, as well as in Switzerland. His talent is already appreciated and recognized by his peers.

In order to satisfy his mother's superstition, he adds an 'e' to his surname, so his first name and surname now form 13 letters. A name he would use professionally for the rest of his life.

It was whilst attending the Conservatory of Dramatic Art in Paris that Philipe made his debut in Nice at the age of 19 on 11 October 1943 in Paris at the Théâtre Hébertot in a production by Georges Douking., where he played Angel in Jean Giradoux's 'Sodome et Gomorrhe' (1943) opposite Edwige Feuillère, this original production was a commercial success and ran for over two hundred performances. It was this performance that made him an star overnight. It was as a result of his success on the stage, that led to him receiving film offers, and within five years he would achieve international fame in the cinema.

In 1943, Philipe toured with the play Une Jeune Fille sais by André Haguet, which met with success in Paris. He confirmed his acting gifts. Marc Allégret first hired him for a silhouette in the film La Boîte aux rêves, directed by his brother Yves, then gave him a small role in Petites du quai aux fleurs. The Philip family moved to rue de Paradis, in the 10th arrondissement of Paris . Gérard acquires his financial independence and lived with Jacques Sigurd on the rue du Dragon, in Saint-Germain-des-Prés. His friend, who would write many screenplays and dialogues in the films in which Gérard would play, introduced him to modern literature and introduced him to Caligula by Albert Camus . He obtained his first success and fame at the age of twenty, in the role of the angel of Sodom and Gomorrah by Jean Giraudoux. The director of the theatre, Jacques Hébertot, testifies: "From the first rehearsals, we realised that we had nothing to teach this young actor. He was inhabited". Despite the success, Gérard Philipe enrolled at the National Conservatory of Dramatic Art, took lessons from Denis d'Inès and won the second prize for comedy the following year, having been admitted to compete despite being in first year. At the Conservatoire, in 1944 he met the future poet Georges Perros with whom he would remain linked all his life.

In February 1943, Philipe had a Cannes doctor draw up a certificate confirming that he had suffered from pleurisy three years earlier and that his condition remained fragile: "65kg for 1.83m", which allowed him to be reformed. Another certificate is made in June 1943. This pleurisy will cause health concerns for the young man later. If some of his friends joined the Resistance, it is not certain that Gérard Philipe knew it then: the displayed opinions of Mr. Philip must have made them quite suspicious. Gérard Philipe will not join the Resistance until the very last hour.

From August 20 to 25, 1944, he took part in the Liberation of Paris, notably from the Hôtel de Ville, Paris, in the company of thirty people under the orders of Roger Stéphane. From October he took lessons from Georges Le Roy "He taught me to stand up straight, with my knees outstretched, facing life, like a healthy man.

In 1945, his father, Marcel, was sentenced to death in absentia for his crimes of collaboration. This resulted in the confiscation of his property on November 22, 1945 for intelligence with the enemy and membership in an anti-national group. Using his son's contacts, he was able to flee to Spain where he became a French teacher in Barcelona. Gérard, Anne and their children would pay him frequent visits.

Career and Stardom

Film
Philipe made his film debut in Les Petites du quai aux fleurs (1943), directed by Marc Allégret, in an uncredited role.

He had a minor role in Box of Dreams (1945) then was third billed in Land Without Stars (1946) after Jani Holt and Pierre Brasseur; George Lacombe wrote and directed.

When he was 19 years old, he made his stage debut at a theatre in Nice; and the following year his strong performance in the Albert Camus play Caligula made his reputation.

Philipe had a lead role in The Idiot (1946), an adaptation of the novel by Fyodor Dostoevsky, co-starring Edwige Feuillère for director Georges Lampin. This was seen in other countries and established Philipe as a leading man. He was in Ouvert pour cause d'inventaire (1946), a short film that was an early work for Alain Resnais.

He was invited to work with the Théâtre national populaire (T.N.P.) in Paris and Avignon, whose festival, founded in 1947 by Jean Vilar, is France's oldest and most famous.

Philipe gained fame as a result of his performance in Claude Autant-Lara's Devil in the Flesh (1947), alongside Micheline Presle. It was a huge box office success.

He went on to star in La Chartreuse de Parme (1948) for director Christian-Jacque, which was even more popular than Devil in the Flesh. He followed it with Such a Pretty Little Beach (1949) for Yves Allégret; All Roads Lead to Rome (1949), a reunion with Presle, for Jean Boyer; and Beauty and the Devil (1950) for René Clair.

Philipe was one of several stars in Max Ophüls' version of La Ronde (1950). He followed it with another all-star film, Lost Souvenirs (1951) for Christian-Jacques.

In 1951, Philipe married Nicole Fourcade (1917–1990), an actress/writer, with whom he had two children. She adopted the pseudonym, Anne Philipe, and wrote about her husband in two books, the first called  Souvenirs (1960) and a second biography titled Le Temps d'un soupir (No Longer Than a Sigh, 1963).

Philipe was in Juliette, or Key of Dreams (1951) with Suzanne Cloutier for Marcel Carné; The Seven Deadly Sins (1952), an all-star anthology film; and Fan Fan the Tulip (1953), a swashbuckling adventure with Gina Lollobrigida for Christian-Jacque which was very popular.

He was in Beauties of the Night (1952), again with Lollobrigida, and Martine Carol, directed by Clair; The Proud and the Beautiful (1953) with Michèle Morgan; two more all-star anthologies: It Happened in the Park (1953) and Royal Affairs in Versailles (1954).

Philipe tried an English movie, Lovers, Happy Lovers! (1954, also known as Knave of Hearts), directed by René Clément and co-starring Valerie Hobson.

He then did The Red and the Black (1954) with Danielle Darrieux and had a big success with The Grand Maneuver (1955) for René Clair, co-starring Morgan.

Philipe did The Best Part (1956) for Yves Allégret and was one of many stars in If Paris Were Told to Us (1956).

He wrote, directed and starred in Bold Adventure (1956), a comic adventure film.

He starred in Lovers of Paris (1957) for Julien Duvivier and Montparnasse 19 (1958) for Jacques Becker. He was one of many stars in Life Together (1958) and top billed in The Gambler (1958).

In 1958 he went to New York and performed on Broadway in the all-French Lorenzaccio and Le Cid.

Philipe played Valmont in Roger Vadim's modern day version of Les liaisons dangereuses (1959), appearing alongside Jeanne Moreau.

His last film was Fever Mounts at El Pao (1960) for Luis Buñuel.

Théâtre National Populaire (TNP)
 Finally, in November, Gérard Philipe came to find Jean Vilar in his box at the Théâtre de l'Atelier, after a performance of Henri IV by Luigi Pirandello. Vilar testifies: "While removing my make-up that evening, I looked out of the corner of my eye at this famous boy whom I did not know well. Tall, erect, with a rare gesture, a clear and frank gaze, his presence was made up of both calm strength and fragility. I told him that I was preparing the Festival d'Avignon 1951, that is to say the fifth Festival, and that it was the only undertaking I could assure him of. He replied immediately that he would therefore be from the next Avignon. Two days later, I gave him Le Prince de Hombourg . He says yes. I added: And The Cid? He lowered his head, smiled, then fell silent. Indeed , two years earlier, the actor had refused the role of Rodrigue, to the chagrin of the director.

This meeting also marked Philipe: "A conversation with Vilar, his remarks on the theater, his opinion on the plays that I burned to play, left me won over. One of Vilar's great qualities is his patience. Me, I was playing impatient. But when he made me read The Prince of Hombourg , I no longer hesitated to follow him [...]"
Léon Gischia, decorator and costume designer alongside Jean Vilar, was convinced that one of the major reasons that prompted Philipe to offer himself to work with Vilar, "are these new relationships, this new contact that Vilar had been able to create with his audience. - this young public, this popular public which was to become that of the TNP and for which Gérard already felt and has never ceased to feel such a deep need".

Adventure of the TNP
The following year, Jean Vilar was appointed director of the Théâtre national populaire (TNP) and led a troupe made up of young actors and actresses with promising careers such as Philippe Noiret, Jeanne Moreau, Charles Denner and Daniel Sorano. Philipe declared: "for me, the TNP is my home, it's my house". Rehearsals for Le Cid and Le Prince de Hombourg begin on May 30 and after a difficult start, Philipe managed to appropriate the role of Rodrigue thanks to Jean Vilar:"Everything seems possible to me since Vilar, to my great surprise, asked me to interpret the Cid. He won, not me.

The premiere of Prince de Hombourg took place on July 15 at the Festival d'Avignon, in the main courtyard of the Palais des Papes On the 17th, Philipe was injured during the last dress rehearsal by falling 2.50 meters, fortunately cushioned by his thick suit 18 . If he is forced to play motionless or seated throughout the festival, considerably weakening his playing, the piece is nonetheless a triumph. This experience reinforces his attachment to the troupe and to Jean Vilar's project to make theater accessible to all. Léon Gischia believes that "Avignon will have been for Gérard a marriage of love with his public; this audience that Jean had prepared for him and who was only waiting for him.

On September 29, Gérard Philipe signed his one-year contract with the TNP, tacitly renewable. Despite his career and his international fame, he reassured the new director that he is ready to receive a lower fee at the cinema so as not to jeopardise the troupe's budget. His salary is set at 30,000 francs gross per month (€ 750 in 2019), to which are added 400 francs per rehearsal (€10 in 2019). Jean Vilar later went on to say that in eight years, Philipe did not ask for any increase in salary, preferential treatment or special clauses. Also, to make the company truly democratic, his name appeared in its alphabetical place on all the posters.

Philippe Noiret told biographer (and husband of Philipe's daughter, Anne), Jérôme Garcin that it was customary, even when his fellow actors were acting in the same play, to "stop at the gallery to admire Philipe's acting, fascinated by his way of possessing the stage".

He was joint president of the French actors' union, Federation Internationale des Acteurs, (along with Jean Darcante) at the time of his death.

Death
 On November 5, 1959, he was hospitalized at the Violet Clinic, 60 rue Violet (Paris 15th), where he was diagnosed with liver cancer. His wife and the doctors concealed the nature of his disease, letting him believe that the operation was a successful operation against an abscess, to spare him dealing with the tragic news. He was working on ideas for plays and films he planned to work on for when he got better, one of which was Hamlet. He died from liver cancer, on 25 November 1959, at his home on the Rue de Tournon, Paris, a few days short of his 37th birthday.

His untimely death caused a deep outpouring of shock and emotion in France, due to his great popularity as an actor and French icon. Jean Vilar paid him a final tribute on November 28, on the stage of the Théâtre de Chaillot: "Death struck high. She mowed down the very one that […] for us expressed life. […] Hard worker, secret worker, methodical worker, he nevertheless mistrusted his gifts which were those of grace".

In accordance with his last wishes, he was buried, dressed in the costume of Don Rodrigue (The Cid), in the village cemetery in Ramatuelle, Var, near the Mediterranean coast.

To commemorate the centenary of the cinema in 1995, the French government issued a series of limited edition coins that included a 100 franc coin bearing the image of Philipe. Among the most popular French actors of modern times, he has been elevated to mythic status in his homeland, not least because of his early death at the peak of his popularity.

Personal life
It was in 1942, that Gérard first met Nicole Navaux, who was an ethologist and wife of diplomat François Fourcade. It was in 1946, after Nicole divorced her first husband, that she and Philipe became engaged, marrying on November 29, 1951 at the town hall of Neuilly-sur-Seine. Upon marriage Gérard asked his wife if she could use her first name, Anne, which he found to be more poetic. They soon had two children: Anne-Marie Philipe (born December 21, 1954) and Olivier Philipe (born February 10, 1956). They spent their time as a family between the boulevard d'Inkermann in Neuilly, and later rue de Tournon in Paris. They spent summer holidays together in Ramatuelle, in Provence, in a property belonging to Anne's family. In 1954, they bought a property in Cergy, on the banks of the Oise. Here they found a haven of peace, away from hectic Parisian life, a place to receive their friends including Georges Perros, Agnès Varda, Claude Roy, René Clair).

Philipe was a supporter of the Communist Party. He criticized however the Soviet intervention in Hungary in 1956. In 1959 he visited the communist leader of Cuba, Fidel Castro, on his invitation.

Honours

"Rue Gérard Philipe" is a street in the 16th arrondissement of Paris named in his honour.

In 1961, his portrait appeared on a French commemorative postage stamp.

The "Gérard Philipe Theatre" (TGP) in Paris was named after him.  From 1962 to 2000, the "Grand Prix Gérard Philipe de la Ville de Paris" was awarded almost annually by the city of Paris for the best actress or best actor at a Parisian theatre. Prize winners included Gérard Depardieu, Daniel Auteuil, Maria de Medeiros and Isabelle Carré.

There is also a film festival named in his honour as well as a number of theatres and schools (such as the College Gérard Philipe – Cogolin) in various parts of France. A cultural centre is named after him in Berlin.

Filmography

Acting

Voice
 Le Petit Prince (1954)
 La Vie de W.-A. Mozart – racontée aux enfants (1954)
 The texts of Karl Marx (1955)
 Pierre et le Loup (Peter and the Wolf by Sergei Prokofiev) with the Symphony Orchestra of the USSR (1956)

References

Bibliography

External links

 Gérard Philipe at filmsdefrance.com
 Gérard Philipe at Film Reference
 Gérard Philipe A fan-maintained website

1922 births
1959 deaths
People from Cannes
Deaths from cancer in France
Deaths from liver cancer
French male film actors
French male stage actors
French people of Romanian descent
French people of Czech descent
French communists
20th-century French male actors
César Honorary Award recipients

Gérard Philipe


Die Liste der deutschen Botschafter in Mauretanien enthält die Botschafter der Bundesrepublik Deutschland in Mauretanien. Sitz der Botschaft ist in Nouakchott.

Siehe auch
 Botschafter der DDR in Mauretanien

Weblinks
Webseite der Deutschen Botschaft Nouakchott
Bilderreihe der ehemaligen Botschafter in Mauretanien

!
Mauretanien
Deutschland


Za nadbiskupa, pogledajte Sisinije I. Carigradski.
Sisinije II. Carigradski (grčki Σισίνιος Β΄; umro 24. kolovoza 999.) bio je magistros (μάγιστρος) te patrijarh Konstantinopola, koji je bio visoko obrazovan. Postao je patrijarh 996., naslijedivši patrijarha Nikolu II. Chrysobergesa te je održao sinodu na kojoj se razgovaralo o braku.

Sisinije je umro 999. godine te ga je naslijedio Sergije II. Carigradski.

Izvori i bilješke

Carigradski patrijarsi

Sisinije II. Carigradski


TFG est un sigle qui peut désigner :

en français
 Taux de fécondité général, en démographie ;
 Taux de filtration glomérulaire, en médecine ;
 Théâtre Francis-Gag, à Nice, en France ;
 Trouble fonctionnel gastrointestinal, ou trouble fonctionnel gastro-intestinal (TFGI), en médecine ;
 Troupes françaises au Gabon, ancien nom des Éléments français au Gabon.

en anglais
 Tactical Fighter Group (dans l'United States Air Force (USAF), la Royal Australian Air Force (RAAF), ou la Force aérienne philippine) ;
 Tiny Friendly Giant, surnom donné par le constructeur au moteur hybride de la voiture de sport Koenigsegg Gemera ;
 Transitional Federal Government, l'ancien Gouvernement fédéral de transition de la Somalie.

TFG


جبل حريش  ويلفظ «جبل إحريش» وهو جبل في شمال الضفة الغربية، وهو جزء من سلسلة جبال نابلس (تلال السامرة). يرتكز على وادي مرج صانور من الجنوب، ويبلغ ارتفاعه حوالي 764 مترًا فوق مستوى سطح البحر، مما يجعله أعلى نقطة في منطقة جنين، وسادس أعلى قمة في فلسطين. جبل حريش هو جزء من سلسلة مشيرف، التي تشمل الجبال الأخرى مثل جبل بايزيد (724 متر) وجبل إيلان (588 متر). أراضي حريش واسعة ومسجلة في الطابو «أميرية» وهي عبارة عن مراعي مفتوحة وتخلو من الأشجار.

من جبل حريش، يمكن رؤية جبل عيبال من الجنوب ويمكن رؤية سهل وادي عارة في الشمال الغربي، كما يمكن رؤية قمة جبل الشيخ في الشمال الشرقي. عند سفحها الغربي بلدة جبع، وميثلون وسيريس وهما أقرب قرى من الشرق. كذلك تحيط قرى صيدا وكفر صور وياصيد جبل حريش، وهو من الجبال التي تمركز فيها فوزي القاوقجي خلال ثورة 1936 لموقعه الإستراتيجي.

ضريح الشيخ حريش
تم تسمية الجبل على اسم قبر الشيخ حريش، وهو رجل مسلم، يقع في قمة الجبل. المقبرة مبنية من حجارة عالية الجودة وتتكون من ثلاث غرف وساحة فناء ملحقة بالجانب الشرقي للمبنى. تدعم الأقواس سقف المقبرة. تشكل الكتل الحجرية الضخمة ذات الطراز الروماني أو البيزنطي قاعدة الجدار الجنوبي للقبر.

تغطي الأنقاض المحيطة بالمقبرة مساحة دونم واحد. وتشمل الهياكل الأخرى المدمرة صهريجًا على بعد حوالي 50 مترًا جنوب المقبرة وصهريج يبعد حوالي 100 متر إلى الجنوب الشرقي.

في أواخر العهد العثماني، في عام 1878، وصل عالم الآثار الفرنسي فيكتور جويرين إلى المكان، وأشار إلى مقبرة الشيخ حريش، حيث كتب على «تل مرتفع شديد الانحدار شاهدنا قبرًا للشيخ يدعى والي حريش، حيث يأتي السكان المحليون كزوار». في ذلك الوقت، لاحظ جويرين، أن القبر كان يعلوه قبة بيضاء ويمكن رؤيتها من بعيد.

المراجع

فهرس

وصلات خارجية

 Survey of Western Palestine, Map 11: IAA, Wikimedia commons

السامرة
جبال الضفة الغربية
قرى الضفة الغربية
قرى وبلدات محافظة جنين
جبال فلسطين
تضاريس فلسطين
جغرافيا فلسطين

جبل حريش


Se denomina esterilla aislante o simplemente esterilla, o en Argentina colchoneta, a un fino colchón de material aislante sintético que se utiliza como base para el cuerpo o para el saco de dormir.

Uso
Se suele utilizar para el camping o para el más elemental vivac y sirve para aislar del frío y la humedad. Se sitúa entre el suelo y el saco de dormir o bien para actividades al aire libre como la práctica del yoga en la naturaleza.

La capa de aluminio debe utilizarse boca abajo para aislar la humedad, mientras la espuma retiene el calor del cuerpo por su alta porosidad.

Ventajas
Las esterillas suelen fabricarse a partir de EVA (Etileno Vinil Acetato), un copolímero termoplástico con buenas prestaciones en términos de aislamiento, flexibilidad y peso. La materia sintética de la que está compuesto se puede quebrar si se enrolla en la dirección contraria a la habitual. Por el contrario, son ligeros y resistentes a los golpes. Las buenas esterillas en su parte inferior (la que da al suelo) tienen como superficie un film o película plateada reflectante de aluminio o material semejante (por ejemplo Lúrex) que sirve para reforzar la aislación térmica respecto al suelo.

Inconvenientes
Las esterillas suelen estar constituidas de materiales sintéticos que pueden emitir olores cuando son nuevos o cuando se almacenan durante tiempo prolongado en un sitio caliente, por ejemplo una tienda de campaña.
No son tan confortables como los colchones hinchables debido a su reducido espesor, de entre 5 y 10 mm.

Enlaces externos

Esterillas comprimidas

Camping y caravanas
Excursionismo
Artículos de viaje

Esterilla aislante


بوغوفينجي (بالمقدونية: Боговиње) هي مدينة في مقاطعة تيتوفو في جمهورية مقدونيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 14500 نسمة حسب تعداد عام 2001.

مراجع

قرى في بلدية بوغوفينج
قرى مقدونيا الشمالية
مجتمعات ألبان في مقدونيا الشمالية
مدن مقدونيا

بوغوفينيي


Druga nogometna liga Herceg-Bosne je svoje peto izdanje imala u sezoni 1998./99. Bila je podijeljena u dvije skupine – Sjever i Jug.

Ljestvice

Sjever

Jug

Poveznice
 Prva nogometna liga Herceg-Bosne 1998./99.
 Treći rang nogometne lige Herceg-Bosne 1998./99.
 Kup Herceg-Bosne 1998./99.

Izvori
 Iljo Dominković: 70 godina NK "Sloga", Tolisa : (1947. – 2017.), Tolisa, 2017,  (str. 239-244)

1998-99
1998-99
 HB 2

Druga nogometna liga Herceg-Bosne 1998./99.


Blue screen, Blue Screen or bluescreen may refer to:
 Blue Screen of Death, a fatal system error screen in Microsoft Windows
 Blue–white screen, an assay useful in biotechnology
 Chroma key or blue screen compositing, a technique for combining two still images or video frames
 Blue Screen (novel), a 2006 novel by Robert B. Parker

Blue screen


Slaget om Fallujah (2016), også refereret til som det tredje slag om Fallujah eller Fallujah offensiven,  var en militær operation imod Islamisk Stat som skulle generobre byen Fallujah og dens forstæder, lokationen er 69 kilometer (40 miles) vest for den Irakiske hovedstad Baghdad. Operationen begyndte den 22. maj 2016, tre måneder efter de irakiske styrker havde startet en totalt belejring af Fallujak. Den 26. juni havde irakiske styrker generobret byen, der gik dog yderligere to dage, før der kom kontrol med omkring liggende områder udenfor byen. Islamisk Stat havde i vinteren 2014 taget kontrol over Fallujah.

Referencer

Begivenheder i 2016
Slag med deltagelse af Irak
Fallujah, Slaget om (2016)

Slaget om Fallujah (2016)


Katedral, bir piskoposluğun merkezi olan, başka bir deyişle kilise hiyerarşisi içinde idari bir organ olan, piskoposun devamlı olarak bulunduğu mekândır. Bu mekân, içinde yer alan kiliseyi de içerir. Katolikler ve Anglikanlar açısından geçerli bir terimdir.

Katedrallerle ilgili bilgiler
Dünya'nın en büyük katedralleri;
 Sevilla katedrali -Sevilla
 Köln Katedrali -Köln
 Duomo di Milano Katedrali -Milano
 San Personid Katedrali -Bologna (yapımı: 1300 başları-1390)

Dünya'nın en eski katedrali ise Ayasofyadır.

Dış bağlantılar

Kilise Binası Katolik Kilisesi
Hristiyan terminolojisi

Katedral


Cuccium je bila starorimska konjanička utvrda u Hrvatskoj na području današnjeg grada Iloka. Rimljani su ju sagradili nakon osvajanja ovih krajeva. Nalazila se na granici starorimske države, pa je pogranična utvrda imala ulogu obrane granice. Utvrda je također sagrađena radi nadzora dunavskog-panonskog puta.

Izvori

Utvrde u Hrvatskoj
Rimski arheološki lokaliteti u Hrvatskoj
Ilok

Cuccium


Ceci est une liste des représentations diplomatiques en Bolivie.

La capitale La Paz accueille 31 ambassades. Plusieurs autres pays ont des ambassadeurs accrédités dans d'autres capitales régionales.

Ambassades à La Paz

Autres représentations à La Paz

  (Bureau de développement)
  (Bureau)
  (Délégation)

Consulats

La Paz

  (Consulat général)

Cobija

  (Consulat général)

Cochabamba

  (Consulat)
  (Consulat général)
  (Consulat général)

El Alto

  (Consulat)

Guayaramerín

  (Consulat)

Puerto Suárez

  (Consulat)

Santa Cruz de la Sierra

  (Consulat général)
  (Consulat général)
  (Consulat général)

  (Consulat général)
  (Bureau consulaire)

  (Consulat général)
  (Consulat général)

Tarija

  (Consulat général)

Villamontes

  (Consulat)

Villazón

  (Consulat)

Yacuiba

  (Consulat)

Ambassades non résidentes

Bogota

Brasilia

Buenos Aires

Caracas

Lima

Paris

Santiago

Washington

Anciennes ambassades

  (fermée en 2006)

  (fermée en 2013)
  (fermée en 2000)

Galerie

Voir aussi

 Représentations diplomatiques de la Bolivie

Notes et références

Liens externes

 Ministère des affaires étrangères bolivien

Ambassade en Bolivie
Bolivie

Représentations diplomatiques en Bolivie


La  (officiellement en , en ) est l'instance qui régit l'organisation du rugby à XV en Mongolie.

Historique
La  est créée en 2003, à l'initiative du judoka .

Membre de l'Asian Rugby Football Union, organisme continental du rugby, elle devient membre associé de l'International Rugby Board, l'organisme international, dès .

Encadrant la pratique du rugby à XV en Mongolie, la fédération voit l'équipe nationale masculine de Mongolie faire ses débuts internationaux en 2009. Elle instaure en 2012 la première édition du championnat national de rugby à XV, tandis que son équivalent féminin est créé en 2018. Elle met également en place un championnat des forces armées de rugby à sept en 2020, dans le cadre d'un accord signé avec le  quatre ans plus tôt.

Elle devient entre-temps membre du Comité national olympique de Mongolie.

En , la fédération acquiert le statut de membre à part entière de World Rugby.

Identité visuelle
La fédération adopte un nouveau logo en 2015.

Présidents
Parmi les personnes se succédant au poste de président de la fédération, on retrouve :
 2017- : Chuluun Munkhbat
 élu en  : Batbayar Purevjargal

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Mongolie
rugby à XV
Rugby à XV en Mongolie
Organisme fondé en 2003

Fédération mongole de rugby à XV


Acest articol dezvoltă o secțiune Lista picturilor murale din Satulung a articolului principal, Mișu Popp.

Cea mai însemnată colecție de picturi religioase realizate de către Mișu Popp se regăsește în Biserica Adormirii Maicii Domnului din Comuna Satulung (astăzi orașul Săcele) de lângă Brașov. În interiorul bisericii au fost executate de către artist un set de picturi murale, compus din 67 de scene distribuite pe pereții lăcașului, în navă și altar precum și pe bolțile tindei. În plus de aceste picturi realizate în tempera, există și câteva lucrări executate în ulei pe iconostas (Isus ca Împărat ceresc, Sf. Ioan Evanghelistul, Adormirea Maicii Domnului, Maica Domnului cu Pruncul în brațe, Sfinții Nicolae și Dimitrie, arhanghelii Mihail și Gavril și Sfânta Treime). După părerea lui Virgil Vătășianu, critic de artă, picturile în integritatea lor au fost executate într-o perioadă de timp foarte scurtă. Datarea lucrărilor arată că realizarea lor s-a făcut începând din anul 1870 (Isus Împărat ceresc) și 1873 (Sfinții Nicolae și Dimitrie). O singură excepție iese în evidență, Învierea lui Isus care este datată în anul 1881.

O constatare importantă din punct de vedere iconografic în ce privește complexul de picturi murale de la Săcele, este înlocuirea în totalitate  a reprezentărilor de tip bizantin cu motive ale iconografiei occidentale. Există doar trei excepții întruchipate de trei icoane ale Adormirii Maicii Domnului. Izvoarele cele mai prolifice de inspirație ale lui Mișu Popp au fost xilografiile făcute după desenele realizate de Gustave Doré în vederea ilustrării Noului Testament. Există copii directe (Biciuirea lui Isus și altele) precum și compoziții adaptate din aceste stampe (Isus pe muntele măslinilor, Isus umblând pe mare). Tot în acest complex pictural se mai vad influențe după stampa lui Jan van Luyken (Vindecarea ologului) și  Rubens (Luarea de pe cruce). Printr-o simplă analiză a picturilor murale de la Satulung, nu este foarte greu de remarcat sursele de inspirație ale lui Mișu Popp, picturi de Michelangelo, Leonardo Da Vinci, Rafael, Rembrandt, Peter Paul Rubens, Johann Michael Rothmayr, Jan van Luyken la Gustave Doré. Mișu Popp a preluat de la Rafael atitudinile elegante ale personajelor și frumusețea pură, de la Michelangelo forța și vitalitatea. Se poate spune chiar că, pictorul a fost impresionat de maniera lui Tintoretto prin modul cum acesta din urmă a realizat semnificația gesturilor sau îndrăzneala miscărilor.

Caracteristicile principale privitoare la tehnica și spiritul compozițiilor realizate de către Mișu Popp aparțin clasicismului în artă, ale cărui elemente sunt: predominanța valorilor exprimării plastice în comparație cu cele coloristice, evitarea grupărilor complicate cu reprezentarea cât mai limpede a valorilor energetice și tendința de a echilibra compoziția prin mișcări și contra-mișcări. Considerațiile referitoare la picturile murale ale lui Mișu Popp executate majoritar în tempera, cuprind și modalitățile de expunere prin rame cu motive geometrice sau vegetale, zugrăvite cu aur.  Plasticitatea obținută prin modelarea cu tonuri locale este robustă și figurile sunt desenate masiv, iar cele care pozează fără rost, sunt cu totul eliminate. Cutele draperiilor apar groase, molatece, cu rotunjimi uneori exagerate. Cromatica este vie, opusă caracterului discret al temperei utilizate, iar intensitatea ei este foarte bine armonizată.

Lista picturilor murale din Biserica din Satulung este următoarea:

Bibliografie
 Ion Frunzetti: Mișu Popp, Editura de Stat pentru Literatură și Artă, București, 1956
 Barbu Theodorescu: Constantin Lecca, Editura Meridiane, București, 1969
 Brașov: Tipografia "Unirea":
 Corneliu Comănescu: Pictorul Mișu Popp, în Revista Țara Bârsei anul IV, nr. 2, martie - aprilie 1932, pag. 99 - 131
 Virgil Vătășianu: Opera pictorului Mișu Popp, în Revista Țara Bârsei anul IV, nr. 4, iulie - august 1932, pag. 291 - 313
 Elena Popescu: ''Pictura religioasă a pictorului Mișu Popp

Referințe

Lista picturilor
Liste de lucrări după artist
Liste de picturi
Liste legate de județul Brașov
Popp, Lista picturilor
Popp, Lista picturilor
Popp, Lista picturilor
Popp, Lista picturilor

Lista picturilor murale din Satulung


Termocentrala Doicești era o termocentrală din România, situată în localitatea Doicești, Dâmbovița. A fost proiectată de arh. Aurel Doicescu și ing. Costin Moțoiu și a fost pusă în funcțiune în anul 1953. La Doicești și-au făcut mâna cei care au construit sistemul energetic național. Toți au ajuns profesori universitari și au pregătit multe generații de energeticieni valoroși. Începând anul 2020, construcțiile termocentralei au fost demolate prin implozie. Locația termocentralei va fi folosită de Nuclearelectrica pentru construcția unor mini-reactoare nucleare.

Termocentrala Doicești era una dintre cele mai performante termocentrale din România care utiliza cărbune inferior, lignit, provenit de la exploatările miniere din bazinul Muntenia, respectiv: Șotânga, Filipești, Ceptura, Câmpulung. Ca suport de ardere, se foloseau  păcură și gaz. Energia electrică produsă la Doicești era livrată în sistemul național prin două linii de 220 KV. Termocentrala a fost dezvoltată etapizat, inițial fiind puse în funcțiune 6 grupuri de 20 MW fiecare. Ulterior au fost instalate două grupuri de 200 MW iar cele de 20 MW au fost scoase din funcțiune. La momentul sistării activității, doar unul din cele două grupuri de 200 MW se mai afla în stare operabilă, fiind pus în funcțiune în anul 1979. Cazanul era fabricat în Slovacia de uzina TLMACE iar turbina și generatorul erau fabricate în Cehia la uzinele Skoda.
Termocentrala ocupa o suprafață de 40 de hectare, avea o capacitate de stocare de 450.000 tone cărbune și 7000 tone păcură și era conectată la Sistemul Energetic Național prin stația Târgoviște de 220 kV, situată la 10 km distanță de termocentrală.

Activitatea a fost oprită în anul 2009 din cauza costurilor ridicate de operare și a problemelor de mediu. La acea dată, termocentrala avea o capacitate electrică de 200 MW. Cu toate acestea, în anul 2014 termocentrala, deținută până atunci de compania Termoelectrica, a fost vândută prin licitație companiei European Energy Communications, deținută de compania European Communications SRO înregistrată în Cehia. Valoarea tranzacției a fost de 60,8 milioane lei (17 milioane de euro). La acea dată termocentrala se afla deja în procedură de dizolvare și lichidare voluntară, procedură declanșată în anul 2013. Au existat mai multe intenții de repunere în funcțiune a complexului energetic, atât prin aporturi financiare guvernamentale cât și prin implicarea capitalului străin.

Referințe

D
D
D
Istoria industriei din România

Termocentrala Doicești


ශ්‍රී ධර්මාලෝක මධ්‍ය මහා විද්‍යාලය බස්නාහිර පළාතේ, ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටි ජාතික පාසලකි. මෙය කැලණිය රජමහා විහාරයට නුදුරින් පිහිටි වරාගොඩ නගරයේ පිහිටා තිබේ. මෙම පාසැල 1940 දී විද්‍යාලකාර පිරිවෙන් භූමියේදී ආරම් කරන ලදී. 1950 දී විද්‍යාලය කැලණියේ දැන් පිහිටි ස්ථානයට ගෙන යන ලද අතර දැනට වසර 70 ක කාලයක් පුරා සමාජයේ අධ්‍යාපන අවශ්‍යතා වගකීමෙන් යුතුව ඉටු කරමින් සිටී.

ආදර්ශ පාඨය
ධර්මාලෝක ආදර්ශ පාඨය වනුයේ "ආලෝකෝ උදපාදි "යන්නයි

222

ශ්‍රී ධර්මාලෝක විද්‍යාලය


Abraham Brueghel (Amberes, 28 de noviembre de 1631 – 1690) fue un pintor flamenco, hijo de Jan Brueghel el Joven, nieto de Jan Brueghel el Viejo y bisnieto de Pieter Brueghel el Viejo.

Biografía
Nacido en Amberes, con 18 años se fue a Sicilia y en 1659, se traslada a Roma. En 1670 se incorpora como académico a la Accademia di San Luca.

Su bodegón, Pomegranates and Other Fruit in a Landscape, actualmente en el Museo Metropolitano de Arte de Nueva York, había sido atribuido anteriormente a Velázquez, entre otros.

Por un grabado a buril encargado por él en 1670, se supo de la existencia de una importante obra realizado por su bisabuelo, Pieter Brueghel el Viejo, El vino de la fiesta de san Martín que, tras pertenecer a los duques de Casa de Medinaceli hasta el , desaparece hasta ser adquirido por el Museo Nacional del Prado en el año 2010.

Árbol genealógico

Referencias

Enlaces externos

Pintores flamencos del Barroco
Pintores de Flandes del siglo XVII
Pintores de escenas mitológicas
Nacidos en Amberes
Familia Brueghel
Fallecidos en Nápoles

Abraham Brueghel


Huy kan henvise til

 Huy (Belgien) – en by i Belgien
 Huy (kommune) – en kommune i Tyskland
 Huy (højdedrag) – et højdedrag i Harzen, Tyskland

Huy


Lübs er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Am Stettiner Haff under Landkreis Vorpommern-Greifswald ved den tysk-polske grænse. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Kommunen Lübs er beliggende ved vestenden af Ueckermünder Heide, kun få kilometer fra Stettiner Haff og ca. 9 km vest for Ueckermünde i et overvejende fladt område. Sydvest for kommunen ligger Friedländer Große Wiese og mod nord det ca. 20 km² store skovområde Anklamer Stadtforst. Den nordlige del af kommunen er en del af Naturpark Am Stettiner Haff.

Bydele og bebyggelser
 Annenhof
 Borckenfriede
 Heinrichshof
 Lübs
 Millnitz

Trafik
Lübs er beliggende ca. 3 km fra Bundesstraße B 109 (Prenzlau–Anklam). Nærmeste jernbanestationer ligger i Ducherow eller Ferdinandshof ved Jernbanen Angermünde–Stralsund samt i Ueckermünde, ved jernbanen Jatznick–Ueckermünde.

Eksterne kilder og henvisninger

 Byens side på amtets websted
 Statistik
 Websted for Naturpark Am Stettiner Haff

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Am Stettiner Haff
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Lübs (Vorpommern)


Hasan Paşa Camii ya da Kaptan Hasan Paşa Camii, İstanbul'un Kadıköy ilçesindeki Hasanpaşa Mahallesi'nde bulunan 1899 tarihli camidir.

Sultan II. Abdülhamid'in Bahriye Nazırı olan Bozcaadalı Hasan Hüsnü Paşa tarafından daha önce yanan bir caminin yerinde yaptırılmıştır. Hasan Hüsnü Paşa'nın adını taşır. Bir sıbyan mektebi ve bir meydan çeşmesi ile birlikte 1899 yılında yaptırılmıştır. Üçgen şeklindeki yolların arasında kare planlı içten kubbeli dıştan kiremitli bir yapıdır. İçi kalem işi bezemelerle süslenmiş caminin mihrap kısmı içerde mermer sütunlar arasındadır.

Camiye 1993 yılında, daha fazla cemaat alabilmesi için son cemaat yerinden girişi olan bir bodrum katı ilâve edilmiştir.

Galeri

Kaynakça

Kadıköy'deki camiler
1899'da tamamlanan camiler
1899'da Osmanlı İmparatorluğu'nda kurulan oluşumlar
Hasanpaşa, Kadıköy

Hasan Paşa Camii (İstanbul)


الرأس الأبيض (بالفرنسية: Cap Blanc) هو أحد الرؤوس الواقعة على الساحل الشمالي للبلاد التونسية. ويتبع إداريا ولاية بنزرت. وكان يعتقد خطأً أنه أقصى نقطة في شمال القارة الإفريقية، في حين أن ذلك هو رأس بن سكة الذي يقعه غربيّه.

مراجع

بنزرت
أبيض
مدن ساحلية في تونس

الرأس الأبيض


Courtonne-les-Deux-Églises (, literally Courtonne the Two Churches) is a commune in the Calvados department in the Normandy region in northwestern France.

Population

See also
Courtonne-la-Meurdrac
Communes of the Calvados department

References

Communes of Calvados (department)
Calvados communes articles needing translation from French Wikipedia

Courtonne-les-Deux-Églises


Bleibtreu puede referirse a:
 Gisela Bleibtreu-Ehrenberg, socióloga, etnóloga y sexóloga alemana.
 Hedwig Bleibtreu, actriz austriaca.
 Monica Bleibtreu, actriz, guionista y maestra de teatro austriaca.
 Moritz Bleibtreu, actor alemán.
 (15406) Bleibtreu, un asteroide del cinturón de asteroides.

Bleibtreu


Catherine Amanda Coburn (nascida Scott; Groveland, 30 de novembro de 1839 – Portland, 27 de maio de 1913) foi uma pioneira americana do território de Oregon que, entrando no mercado de trabalho após a morte prematura de seu marido, tornou-se professora e diretora de escola e, posteriormente, uma renomada editora de jornal. Um século depois de seu nascimento, ela e sua irmã mais velha foram descritas por um historiador de Oregon como "provavelmente as duas maiores jornalistas do Oregon". Ela foi ativa na vida cívica, especialmente em seus últimos anos; embora não tenha se identificado como "sufragista", apoiou ativamente a causa do sufrágio feminino, entre várias causas caritativas e cívicas. Coburn morreu em 1913.

Primeiros anos
Catherine (apelidos, "Kate" ou "Kit") Amanda Scott nasceu em Groveland, Illinois, em 30 de novembro de 1839. Seus pais se chamavam John Tucker Scott (1809–1880), originalmente do Condado de Washington; e Ann Roelofson Scott (1811–1852), originalmente do Condado de Henderson, ambos condados de Kentucky. Ela tinha oito irmãos: James, Mary, Abigail, Margaret, Harvey, Harriet, John, Edward, Sarah, William e Alice. Ela também tinha dois meio-irmãos, Ellen e Ward.

Em 1º de abril de 1852, a família Scott, junto com vários outros, partiu para o território de Oregon, tomando a Oregon Trail com uma caravana de equipes de bois. A viagem durou seis meses. Ann morreu em 20 de junho de 1852 quando eles estavam em Black Hills, em um ponto da trilha de cerca de  ao norte da atual cidade de Cheyenne, Wyoming. Ela estava doente há apenas algumas horas com o que era conhecido como cólera das planícies'. Seu marido e nove filhos, de três anos e seis meses a dezenove anos, estavam com ela em uma barraca de abrigo quando ela morreu. O irmão de Amanda "Willie" também morreu no Oregon Trail). Abigail, então com dezessete anos, manteve um diário durante a viagem da família para a Região Oeste dos Estados Unidos. Nos anos seguintes, Abigail, Harvey e Kate iriam compartilhar uma afinidade com o comércio de jornais.

Em 1857, Catherine casou-se com John Read Coburn (1830–1868). As duas construíram uma casa em Canemah e tiveram quatro filhas: Agnes, Ada, Camilla e Kate. Após a morte de John em 1868, Catherine tornou-se professora em Canemah. De acordo com seu relato posterior, foi negado seu salário solicitado de 50 dólares por mês, com base no fato de que a escola poderia "conseguir um homem" para ensinar por esse valor. Ela aceitava um salário de 40 dólares por mês, continuando no cargo por quatro anos, mas carregava uma "sensação irritante de injustiça". Ela descreveu o incidente como sua "primeira lição de igualdade de direitos". Ela então se tornou diretora da escola Forest Grove, cargo que ocupou por dois anos.

Carreira no jornalismo
Em 1874 e nos cinco anos seguintes, Coburn começou sua carreira no jornalismo como editora associada com sua irmã, Abigail Scott Duniway, editora e produtora editorial do New Northwest. Coburn evidenciou um raro grau de habilidade jornalística. A partir de 1879, ela atuou por cinco anos como editora-chefe do Portland Daily Bee. Na década de 1880, Coburn atuou como editora associado do Evening Telegram por pelo menos cinco anos, durante um período de inúmeras mudanças na liderança.

Em 1888, ela se transferiu para a equipe editorial do diário The Oregonian, que gerenciava o Telegram. Ela contribuiu ao longo do quarto de século seguinte para as edições diárias, semanais e de domingo do jornal. Sua capacidade de cobrir incidentes e interesses locais em comentários editoriais foi creditada à sua conexão pessoal com a experiência pioneira. Ela permaneceu com o Oregonian como editora associada até sua morte em 1913. Entre suas realizações como redatora editorial, ela era conhecida por "ternas homenagens aos construtores pioneiros do Noroeste do Pacífico".

Últimos anos de vida

Coburn esteve ativa em assuntos cívicos, especialmente em seus últimos anos de vida. Ela foi presidente da Allen Preparatory School em Portland, fundada em 1901 e incorporada em 1905. Ela era membro da Oregon Pioneer Association e membro fundadora da Portland Woman's Union, no qual representou trazendo um queixa sobre um professor de Portland. Coburn foi eleita presidente do Sindicato das Mulheres em 1906. Quando sua irmã Abigail trouxe a líder nacional do sufrágio feminino, Susan B. Anthony, para a Lewis and Clark Centennial Exposition de Portland, Catherine estava entre os que estavam na fila de recepção em seu discurso. Coburn rejeitou o termo "sufragista", mas apoiou o sufrágio feminino.

Ela morreu, após uma longa doença, em Portland, em 27 de maio de 1913, Leslie M. Scott, seu sobrinho e colega jornalista, elogiou sua carreira em um obituário; ela foi enterrada no Cemitério River View daquela cidade. Ela deixou um patrimônio avaliado em 14 mil dólares para sua filha Ada e para os filhos de Agnes e Camilla. George Turnbull, historiador dos jornais do Oregon, descreveu Catherine e Abigail em 1939 como "provavelmente as duas maiores jornalistas mulheres do Oregon.

Bibliografia

Ligações externas

 Obras de ou sobre Catherine Amanda Coburn no Internet Archive (em inglês)

Mulheres jornalistas dos Estados Unidos
Mortos em 1913
Nascidos em 1839
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Catherine Amanda Coburn


The London, Midland and Scottish Railway (LMS) Jubilee Class is a class of steam locomotive designed for main line passenger work. 191 locomotives were built between 1934 and 1936. They were built concurrently with the similar looking LMS Stanier Class 5 4-6-0. They were nicknamed Red Staniers (due to their crimson liveries) and Jubs.

History
The last five locomotives of Henry Fowler's Patriot class on order, 5552 to 5556, were built with William Stanier's taper boiler and so became the first of the Jubilee class. 113 locomotives were ordered straight from the drawing board. They were initially a disappointment; their moderate degree of superheating often left them short of steam. Changes to the blastpipe and chimney dimensions helped to transform them.

On 29 April 1935 no. 5552, the first of the class, permanently swapped identities with no. 5642 which had been named Silver Jubilee on 19 April 1935 in recognition of the Silver Jubilee of King George V on 6 May of that year. This change gave the name to the rest of the class, see LMS Jubilee Class 5552 Silver Jubilee. Earlier on (from summer 1934), they had been known as the "Red Staniers" (because of the crimson livery), to distinguish them from the "Black Staniers" (the LMS Stanier Class 5 4-6-0 class). These engines were named after former Commonwealth states and countries of the British Empire, British admirals, British naval commanders, and finally, ships in the British Navy named after characters from Greek Mythology.

Until the late 1950s, Jubilees were the largest express engine normally found on the lines running out of St Pancras. They practically monopolized the role of the main express engine, with the occasional Royal Scot popping up, or radiating from Derby. They could nevertheless be found on main lines throughout the former LMS system. They were also regarded as a powerful upgrade from both of the older Compound 4-4-0 locomotives, both the MR 1000 Class and the LMS Compound 4-4-0 as well. The Jubilees were a rather common sight on the Midland Main Line, the West Coast Main Line, and the Settle-Carlisle line, but were eventually displaced by the much more powerful Royal Scots during the 1940s.

The power classification was 5XP, in common with the earlier Patriot class. In January 1951 the classification was revised to 6P and in November 1955 to 6P5F but this change was not applied to the locomotives' cabsides, which continued to show 6P.

Five members of the class were fitted with a double chimney at different times. 5684 Jutland was the first, fitted with a double Kylchap in 1937. The double chimney did improve the power of the locos and also improved the coal consumption. It only carried this fitment for one year. 5742 Connaught was the next, being fitted with a plain double exhaust in 1940 which it carried until 1955. 5553 Canada was also fitted in 1940 but carried the double chimney for a short time. 5735 Comet and 5736 Phoenix were rebuilt with a 2A taper boiler and double chimney in 1942. They were to have been the prototypes for the rebuilding of the entire class but were, in the end, the only Jubilees so to be treated. (They were reclassified 6P in July 1943, and 7P in 1951). As part of experiments at the Rugby Locomotive Testing Station, no. 45722 Defence was fitted with a double chimney from 1956 to 1957. In 1961 a double exhaust was fitted to no. 45596 Bahamas which carried it through withdrawal and into preservation.

Construction
Although built over only a three-year period the class had many variations due to improvements being made as they were built. The major differences were:
Boilers – 10 variations, mainly affecting the number of tubes. The earlier boilers were domeless but later boilers were domed. There were two sizes of fire grate area depending on whether the firebox throatplate was straight or sloping.
Bogies – Approximately 50 of the earlier locomotives were built with ex-Claughton bogies which had a 6 ft 3 in wheelbase compared to the later locomotives built with new bogies that had a wheelbase of 6 ft 6 in.
Smokebox Saddle –  The first 113 locomotives were built with a two piece saddle; the rest had a conventional one piece saddle.
Tenders – Four basic patterns were fitted; Fowler 3,500 gallon. Fowler high-sided (10 off), Stanier 4,000 gallon and Stanier 3,500 gallon. These last tenders were difficult to identify, combining the high curved sides of the Stanier tender with the chassis from the earlier type Fowler tender.  The easiest way to spot them is by the top row of horizontal rivets, slightly lower than on the 4,000 gallon version. However, taking into account rivets, wheelbase, and welds this can be subdivided into a total of eight patterns.

Performance
These locomotives had a bit of a mixed reception during their early working days, but while their reputation did improve over time, they didn't reach the same amount of praise as the Black 5 locomotives. When the first members were built, the original 113 batch of engines to be precise, engine crews said that they were often disappointing. Crews often said that they were poor steamers and that the older locomotives that would be eventually replaced by them often performed better. However, once the problem with these engines was found and fixed after several extensive trials took place (the problem being that the diameter of the blast pipe was too large for the engines to make proper steam), the Jubilees went from being a theoretical success to an actual success thanks to some modifications.

Withdrawal
No. 45637 Windward Islands was destroyed in a severe accident in 1952, making it the first Jubilee engine to be scrapped. The remaining 188 locomotives were withdrawn between 1960 and 1967. The first of the standard withdrawals being 45609 Gilbert and Ellice Islands in September 1960 and the last engine to be withdrawn was No. 45562 Alberta from Leeds Holbeck shed (20A) on 4 November 1967. They were the last express engines from the Big Four days still in service.

Accidents and incidents
On 21 January 1938, locomotive No. 5568 Western Australia was hauling an express passenger train which was in a head-on collision with an empty stock train at Oakley Junction due to a combination of driver and signalman's errors. Three people were killed and 46 were injured.
 On 11 October 1943, locomotive 5581 Bihar and Orissa hauling the Leeds - Edinburgh express collided with a freight train being shunted into sidings at Steeton, Yorkshire. No one was killed but four people were injured.
 On 18 May 1948, locomotives 5609 Gilbert and Ellice Islands (train loco) and 5605 Cyprus (pilot), hauling the 11:45 am down (St Pancras to Bradford) express were derailed, along with 8 coaches of a 12-coach train on a 30 ft high embankment near Wath Road Junction, Rotherham, Yorkshire. The cause was track distortion in hot weather. Poor track maintenance was a contributing factor. 8 people died and 56 were injured. Both locos were repaired at Derby Works and returned to service.
On 8 October 1952, a three-train collision occurred at Harrow & Wealdstone station, Middlesex. Locomotive No. 45637 Windward Islands was one of two locomotives hauling an express passenger train which crashed into wreckage. A total of 112 people were killed and 340 were injured. This remains the worst peacetime rail crash in the United Kingdom. The locomotive was consequently scrapped due to damage sustained.
On 16 August 1953, locomotive No. 45699 Galatea was hauling a passenger train which became divided and was derailed at Kingsbury, Warwickshire due to a combination of defects on the locomotive and the condition of the track.
On 20 July 1959, locomotive No. 45730 Ocean overran a signal and consequently crashed into Dock Junction Signal Box, London. Trains had to be handsignalled into and out of  station for several days afterwards.
On 17 January 1964, No. 45695 Minotaur was involved in a head-on collision with a mail train and a freight train. The locomotive was deemed to be uneconomical to repair and was withdrawn and scrapped off-site.

Details

Preservation
Four Jubilees have been preserved, two each built by Crewe Works and by North British. 45593 and 45596 were purchased directly from BR for preservation. The other two were rescued from Woodham Brothers. All four have operated in preservation and all have run on the main line.

Three members of the class are (in 2023) operational: 45596 Bahamas, 45690 Leander  and 45699 Galatea but only two of the three engines are mainline certified: 45596 Bahamas and 45699 Galatea. 45593 Kolhapur is stored inside the shed at Tyseley Loco Works awaiting overhaul and 45690 Leander is operational but restricted to run only on heritage railways.

A large number of parts were taken from sister engine 45562 Alberta, which was the subject matter of a few preservation attempts, one of them even tried to persuade Sir Billy Butlin to buy it, that failed before she was scrapped in 1968 and most parts exist on preserved sister engine Galatea.

Note: Marked names indicate that the loco is not presently wearing them. Loco numbers in bold mean their current number.

Gallery

Preservation photos

Model railways
Mainline Railways' catalogue included OO gauge LMS Jubilees with Fowler tenders in 1983; in LMS crimson, BR green and BR lined black liveries. Mainline also had a limited availability of other OO gauge Jubilee 5XPs the same year; an LMS crimson model of Leander and a BR green model of Orion. Graham Farish have produced various N gauge Jubilee models, including (in 2013) 5664 'Nelson' in LMS crimson and 45572 'Eire' in British Railways lined green with late crest.

Notes

References

External links

 Jubilees
 Class JUBE Details at Rail UK

4-6-0 locomotives
6 Jubilee
NBL locomotives
Railway locomotives introduced in 1934
Standard gauge steam locomotives of Great Britain
2′C h3 locomotives
Passenger locomotives

LMS Jubilee Class


Acı Hayat aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Acı Hayat (dizi), Türk televizyon dizisi.
 Acı Hayat (film, 1962), başrollerini Ayhan Işık ve Türkan Şoray'ın paylaştığı Türk filmi.
 Acı Hayat (film, 1973), başrollerini Filiz Akın ve Cüneyt Arkın'ın paylaştığı Türk filmi.
 Acı Hayat (film, 1987), başrolerini Eyüp Dirlik ve Yılmaz Köksal'ın paylaştığı Türk filmi.
 Acı Hayat (roman), John Steinbeck romanı.

Acı Hayat


Aderus subfasciatus é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por John Lawrence LeConte em 1875.

Distribuição geográfica
Habita no Leste da América do Norte.

Referências

subfasciatus
Coleópteros da América do Norte
Insetos descritos em 1875
Espécies descritas por John Lawrence LeConte

Aderus subfasciatus


Mumbwa es una localidad de la provincia Central (Zambia), situada la Gran Carretera del Oeste. Su distrito, del que es capital, se sitúa en el suroeste de la provincia. Parte de su economía se basa en el algodón y en el distrito existe una base de la Fuerza Aérea de Zambia.

El censo de 2010 registró una población de 22.247 personas.

Referencias

Localidades de Zambia
Distritos de Zambia

Mumbwa


L'Altpreußische Biographie (ApB) est un ouvrage biographique de référence en cinq volumes. Il remonte à une initiative de 1923, à la suite de laquelle la Commission historique pour la recherche d'État de Prusse-Orientale et Occidentale est fondée, et l'Altpreußische Monatsschrift (AMS), qui est publiée depuis 1864, est interrompue et une série de suivi commence sous le titre Altpreussische Forschungen.

La première livraison du tome I de l'ApB paraît en 1936, la dernière du tome II en 1967. Se sont ensuivis divers ajouts, le plus récent et définitif en 2015, si bien qu'environ 7000 personnes sont recensées. Il est créé sur le modèle de l'Allgemeine Deutsche Biographie (ADB).

Le cofondateur de l'ApB, Christian Krollmann, décède en 1944. (Il a accompagné l'impression jusqu'à la lettre "P". ) , l'éditeur du cinquième volume, décède en 2010.

Volumes

 I. Abegg - Malten, Königsberg 1941, ND Marburg/L. 1974 ( DNB 365290718 )
 II. Maltitz-Z, Marburg/L. 1967 ( DNB 365290726 )
 III. Suppléments aux volumes I et II, 1975
 IV Suppléments aux tomes I à III, éd.  et a., Marbourg/Lahn 1995
 V,1 éd. , Marbourg/Lahn 2000
 V,2 éd. Klaus Burger, 2007
 V,3 Edité par Klaus Bürger ( ✝ ), réalisé en collaboration avec Joachim Artz par Bernhart Jähnig, 2015

Liens externes

 Registre des personnes APB
 Klaus Schreiber: Examen du volume IV de Informationsmittel für Bibliotheken (IFB) 1999, supplément 9
 Klaus Schreiber: Examen du volume V de Informationsmittel für Bibliotheken (IFB) 9 (2001) 2
 Ancienne biographie prussienne dans le portail de la bibliothèque et de la bibliographie / Institut Herder (Marburg)

Dictionnaire biographique
Province de Prusse-Occidentale

Altpreußische Biographie


An Habenaria mesophylla in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Habenaria mesophylla in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Northern Territory. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria mesophylla


Olaylar
 1281 - Moğolların Japonya seferleri: Kubilay Han'ın Donanması, Japonya'ya yaklaştığı sırada çıkan bir tayfun neticesinde battı.
 1499 - Küçük Davut Paşa komutasındaki Osmanlı Donanması komutanlarından Burak Reis, Sapienza adası yakınlarında karşılaşılan Venedik Donanması ile yapılan Sapienza Deniz Muharebesindeki çarpışmada öldü.
 1687 - İkinci Mohaç Savaşı: Osmanlı Ordusu ile Habsburg Hanedanı'nın yönettiği Avusturya Arşidüklüğü Ordusu arasında, Mohaç'ın 24 km güneybatısındaki bölgede yapıldı. Savaş, Avusturya Arşidüklüğü'nün zaferiyle sonuçlandı.
 1851 - Isaac Singer, dikiş makinesinin patentini aldı.
 1877 - Asaph Hall, Mars'ın uydusu Deimos'u keşfetti.
 1908 - Ford, T modelinin seri üretimine başladı.
 1910 - İstanbul Moda'da ilk tenis kortu açıldı.
 1914 - I. Dünya Savaşı: Birleşik Krallık, Avusturya-Macaristan İmparatorluğu'a savaş ilan etti.
 1921 - Atatürk, Polatlı'da Başkomutan sıfatıyla Ordu'nun başına geçti.
 1927 - Bolivya'da 80 bin kızılderili, Hükûmet'e başkaldırdı.
 1930 - Serbest Cumhuriyet Fırkası kuruldu, Genel Başkanlığı'na Fethi Okyar getirildi.
 1943 - Philadelphia Deneyi: ABD Donanması'na ait USS Eldridge gemisinde yapıldığı iddia edilen deney.
 1944 - Tan gazetesi kapatıldı.
 1953 - Sovyetler Birliği, Kazakistan'da atom bombası denedi.
 1954 - BM askerleri Kore'den çekilmeye başladı.
 1960 - İlk Amerikan haberleşme uydusu Echo 1A fırlatıldı.
 1961 - İstanbul'un 92 yıllık tramvayları son seferlerini yaptılar.
 1964 - Güney Afrika Cumhuriyeti, ırksal ayrımcılığı savunan "Apartheid" politikaları nedeniyle Olimpiyat Oyunları'ndan men edildi.
 1964 - Türkiye, BM Güvenlik Konseyi'nin çağrısı üzerine Kıbrıs üzerindeki askeri uçuşlara son verdi. Konsey, adada iki toplum arasında, Barış Gücü'nün tampon bölge oluşturmasını kararlaştırdı.
 1970 - Fransa'nın futbol takımı olan Paris Saint-Germain FC kuruldu.
 1981 - IBM ilk kişisel bilgisayarını piyasaya sürdü.
 1985 - Japon Hava Yolları'na ait JAL123 uçuş numaralı Boeing 747 jumbo jet, Japonya'nın Takamagahara Dağı'na düştü: 520 kişi öldü, 4 kişi kurtuldu.
 1990 - TBMM yaptığı gizli oturumda, olası bir savaş durumunda Hükûmet'e müdahale izni verildi.
 1992 - Kanada, Meksika ve ABD, NAFTA antlaşmasının ön görüşmelerini tamamladıklarını açıkladılar.
 1996 - Türkiye ile İran arasında doğalgaz anlaşması imzalandı.
 2000 - Rus Kursk denizaltısı, Barents Denizi'nde 112 mürettebatıyla battı.
 2002 - CHP, 1999'dan beri 3 yıl (ilk kez) uzak kaldığı TBMM'ye, DSP'den istifa eden Gaziantep Bağımsız Milletvekili Mustafa Yılmaz'ın CHP'ye katılmasıyla geri döndü.
 2005 - Sri Lanka Dışişleri Bakanı Lakshman Kadirgamar, bir keskin nişancı tarafından öldürüldü.

Doğumlar
 1686 - John Balguy, İngiliz filozof (ö. 1748)
 1773 - Karl Faber, Alman tarihçi (ö. 1853)
 1844 - Muhammed Ahmed, Sudan'da Mehdilik hareketinin kurucusu (ö. 1885)
 1856 - Diamond Jim Brady, Amerikalı finansör (ö. 1917)
 1856 - Eduardo Dato, İspanyol politikacı ve hukukçu (ö. 1921)
 1875 - Mehmet Rauf, Türk edebiyatçı (ö. 1931)
 1880 - Christy Mathewson, Amerikalı beyzbolcu (ö. 1925)
 1881 - Cecil B. DeMille, Amerikalı yönetmen (ö. 1959)
 1887 - Erwin Schrödinger, Avusturyalı fizikçi ve Nobel Fizik Ödülü sahibi (ö. 1961)
 1902 - Mohammad Hatta, Endonezyalı siyasetçi ve Endonezya bağımsızlık hareketinin önderlerinden (ö. 1980)
 1905 - Hans Urs van Balthasar, 20. yüzyılın en önemli Roma Katolik düşünür ve ilahiyatçılarından sayılmaktadırlar (ö. 1988)
 1912 - Samuel Fuller, Amerikalı sinema yönetmeni (ö. 1997)
 1916 - Bruno de Leusse, Fransız diplomat (ö. 2009)
 1921 - Matt Gillies, İskoç futbolcu ve teknik direktör (ö. 1998)
 1924 - Ziya-ül Hak, Pakistanlı asker ve Cumhurbaşkanı (ö. 1988)
 1930 - George Soros, Macar ve Yahudi asıllı Amerikalı finans spekülatörü
 1931 - William Goldman, Amerikalı senaryo yazarı, romancı ve En İyi Uyarlama Senaryo Akademi Ödülü sahibi (ö. 2018)
 1932 - Sirikit, Eski Tayland kraliçesi
 1932 - Gönül Yazar, Türk ses ve sinema sanatçısı
 1935 - John Cazale, Amerikalı aktör (ö. 1978)
 1936 - Kjell Grede, İsveçli film yönetmeni ve senarist (ö. 2017)
 1938 - Jean-Paul L'Allier, Kanadalı liberal siyasetçi ve gazeteci (ö. 2016)
 1939 - George Hamilton, Amerikalı tiyatro, sinema ve dizi oyuncusu, seslendirme sanatçısı
 1939 - Sushil Koirala, Nepalli siyasetçi ve Nepal'in 37. Başbakanı (ö. 2016)
 1939 - Helene Partik-Pablé, Avusturyalı siyasetçi ve emekli hakim
 1941 - L.M. Kit Carson, Amerikalı oyuncu ve senarist (ö. 2014)
 1941 - Réjean Ducharme, Quebecli romancı ve oyun yazarı (ö. 2017)
 1947 - Kâmuran Akkor, Türk arabesk fantezi müzik sanatçısı
 1949 - Mark Knopfler, İngiliz müzisyen
 1950 - Jim Beaver, Amerikalı tiyatro, film ve televizyon oyuncu
 1951 - Klaus Toppmöller, Eski futbolcu ve teknik direktör
 1954 - François Hollande, Fransız siyasetçi ve Cumhurbaşkanı
 1954 - Sam J. Jones, Amerikalı komedyen, oyuncu ve seslendirme sanatçısı
 1954 - Pat Metheny, Amerikalı caz gitarist ve besteci
 1954 - Leung Chun-ying, Hong Kong Özel Yönetim Bölgesindeki üçüncü ve görevdeki başkanı
 1955 - Ardan Zentürk, Türk gazeteci ve yazar
 1956 - Bruce Greenwood, Kanadalı aktör
 1957 - Amanda Redman, İngiliz aktris
 1960 - Laurent Fignon, Fransız profesyonel yol bisikleti yarışçısı (ö. 2010)
 1963 - Cihan Demirci, Türk karikatürist, gazeteci, şair ve senarist
 1963 - Anthony Ray, Amerikalı Grammy ödülü sahibi hip hop müzik sanatçısı
 1964 - Txiki Begiristain, İspanyol eski millî futbolcu
 1965 - Peter Krause, Amerikalı aktör ve yapımcı
 1966 - Sibel Gönül, Türk mimar ve siyasetçi
 1969 - Tanita Tikaram, İngiliz pop-folk şarkıcısı ve şarkı sözü yazarı
 1971 - Pete Sampras, Amerikalı eski tenis oyuncusu
 1972 - Demir Demirkan, Türk şarkıcı
 1972 - Werner Becher, Avusturyalı yazılımcı ve siyasetçi
 1972 - Mark Kinsella, İrlandalı millî futbolcu ve teknik direktör
 1973 - Mark Iuliano, İtalyan eski millî futbolcu
 1975 - Burcu Güneş, Türk şarkıcı
 1975 - Casey Affleck, Amerikalı oyuncu ve En İyi Erkek Oyuncu Akademi Ödülü sahibi
 1976 - Linde Lindström, Fin müzisyen
 1977 - Jesper Grønkjær, Danimarkalı eski millî futbolcu
 1977 - Günce Koral, Türk şarkıcı
 1979 - Cindy Klassen, Kanadalı sürat patencisi
 1980 - Javier Chevantón, Uruguaylı futbolcu
 1980 - Rojda Demirer, Türk oyuncu
 1980 - Dominique Swain, Amerikalı oyuncu
 1980 - Matt Thiessen, Kanadalı-Amerikalı müzisyen
 1981 - Djibril Cissé, Fransız eski futbolcu
 1982 - Aleksandros Corvas, Yunan eski kaleci
 1983 - Klaas-Jan Huntelaar, Hollandalı millî futbolcu
 1983 - Meryem Uzerli, Türk oyuncu
 1984 - Filipe Gonçalves, Portekizli futbolcu
 1984 - Sherone Simpson, Jamaikalı atlet
 1985 - Danny Graham, İngiliz futbolcu
 1988 - Tyson Fury, Britanyalı profesyonel boksör
 1989 - Tom Cleverley, İngiliz futbolcu
 1989 - Hong Jeong-ho, Güney Koreli millî futbolcu
 1990 - Mario Balotelli, Gana asıllı İtalyan futbolcu
 1990 - Marvin Zeegelaar, Hollandalı futbolcu
 1992 - Cara Delevingne, İngiliz model
 1993 - Ewa Farna, Polonyalı-Çek şarkıcı
 1993 - Luna, Güney Koreli şarkıcı, aktris ve sunucu
 1994 - Ryan Aloali'i Mitchell, Amerikalı milli futbolcu
 1996 - Choi Yujin, Güney Koreli şarkıcı ve oyuncu
 1997
Serhat Kot, Türk futbolcu
Yota Maejima, Japon futbolcu
 1998 - Stefanos Çiçipas, Yunan profesyonel tenisçi
 1999 - Dream, Amerikalı bir YouTuber'dır
 1999 - Matthijs de Ligt, Hollandalı millî futbolcu

Ölümler
 875 - II. Ludwig, İtalya Kralı (d. 825)
 1424 - Yonglo, Çin İmparatoru (d. 1360)
 1484 - IV. Sixtus, 9 Ağustos 1471 - 12 Ağustos 1484 arasında papa (d. 1414)
 1499 - Burak Reis, Osmanlı denizci (d. ?)
 1546 - Francisco de Vitoria, Dominikan Rahibi, İspanyol Katolik ilahiyatçı (d. 1486)
 1633 - Jacopo Peri, İtalyan besteci ve şarkıcı (d. 1561)
 1689 - XI. Innocentius, Katolik Kilisesi'nin 240. Papası (d. 1611)
 1827 - William Blake, İngiliz şair ve ressam (d. 1757)
 1848 - George Stephenson, İngiliz makine mühendisi (ilk buharlı lokomotif olan "Rocket"i tasarlayan) (d. 1781)
 1864 - Sakuma Shōzan, Japonya'da Batılılaşma politikasını savunan öncülerden (d. 1811)
 1900 - Wilhelm Steinitz, Avusturyalı satranç oyuncusu ve ilk Dünya Satranç Şampiyonu (d. 1836)
 1904 - William Renshaw, İngiliz tenisçi (d. 1861)
 1901 - Francesco Crispi, İtalyan devlet adamı (d. 1819)
 1922 - Arthur Griffith, İrlandalı milliyetçi siyasetçi ve gazeteci (İrlanda kurtuluş hareketi Sinn Féin'in ("Biz Kendimiz") kurucusu, İrlanda Cumhuriyeti'nin ilk Başkan Yardımcısı ve daha sonra Cumhurbaşkanı) (d. 1872)
 1926 - Petras Vileišis, Litvanyalı mühendis, siyasi aktivist ve hayırsever (d. 1852)
 1926 - Carlos Brown, Arjantinli futbolcu (d. 1882)
 1928 - Leoš Janáček, Çek besteci (d. 1854)
 1948 - Kajimukan Munaytpasov, Kazak güreşçi (d. 1871)
 1955 - Thomas Mann, Alman yazar ve Nobel Edebiyat Ödülü sahibi (d. 1875)
 1955 - James B. Sumner, Amerikalı kimyager ve Nobel Fizik Ödülü sahibi (d. 1887)
 1964 - Ian Fleming, İngiliz yazar (d. 1908)
 1973 - Karl Ziegler, Alman kimyager ve Nobel Kimya Ödülü sahibi (d. 1898)
 1977 - Kerim Sadi, Türk araştırmacı yazar (d. 1900)
 1978 - Gregor Wentzel, Alman fizikçi (d. 1898)
 1979 - Ernst Boris Chain, Britanyalı biyokimyacı (d. 1906)

 1981 - Aleš Bebler, Sloven asıllı Yugoslav hukukçu ve diplomat (d. 1907)
 1982 - Henry Fonda, Amerikalı aktör (d. 1905)
 1983 - Artemio Franchi, İtalyan futbol adamı (d. 1922)
 1985 - Kyu Sakamoto, Japon şarkıcı ve oyuncu (d. 1941)
 1988 - Jean-Michel Basquiat, Amerikalı graffiti sanatçısı ve yeni dışavurumcu ressam (d. 1960)
 1989 - William B. Shockley, Amerikalı fizikçi, mucit ve Nobel Fizik Ödülü sahibi (d. 1910)
 1992 - John Cage, Amerikalı besteci (d. 1912)
 1995 - Rıdvan Özden, Türk asker (d. 1949)
 1996 - Victor Ambartsumian, Sovyet-Ermeni bilim insanı ve teorik astrofiziğin kurucularından biri (d. 1908)
 1999 - Abbas Sayar, Türk yazar, şair ve ressam (d. 1923)
 1999 - Can Yücel, Türk şair ve çevirmen (d. 1926)
 2000 - Güzin Özipek, Türk sinema ve tiyatro sanatçısı (d. 1925)
 2000 - Loretta Young, Amerikalı aktris (d. 1913)
 2004 - Godfrey Hounsfield, İngiliz elektrik mühendisi ve Nobel Fizyoloji veya Tıp Ödülü sahibi (d. 1919)
 2007 - Ralph Asher Alpher, Amerikalı kozmolojist (d. 1921)
 2009 - Les Paul, Amerikalı şarkıcı, söz yazarı ve oyuncu (d. 1915)
 2010 - Guido de Marco, Maltalı politikacı (d. 1931)
 2013 - Friso, Hollanda Kralı Willem-Alexander'ın küçük erkek kardeşi (d. 1968)
 2014 - Lauren Bacall, Amerikalı oyuncu ve model (d. 1924)
 2014 - Cevad Heyet, İran Azerisi cerrah ve Türkolog (d. 1925)
 2014 - Arlene Martel, Amerikalı oyuncu ve yaşam koçu (d. 1936)
 2015 - Jaakko Hintikka, Fin filozof ve mantıkçıdır (d. 1929)
 2017 - Bryan Murray, Kanadalı buz hokeyi oyuncusu, koç ve yönetici (d. 1942)
 2018 - Samir Amin, Mısırlı-Fransız Marksist eleştirmen ve ekonomist (d. 1931)
 2019 - DJ Arafat, Fildişi Sahili vatandaşı DJ, müzisyen ve şarkıcı (d. 1986)
 2019 - José Luis Brown, Arjantinli millî futbolcu ve teknik direktör (d. 1956)
 2019 - Terence Knapp, İngiliz oyuncu, tiyatro yönetmeni, eğitimci ve yazar (d. 1932)
 2020 - Pavol Biroš, Çekoslovak eski futbolcu (d. 1953)
 2020 - Mary Hartline, Amerikalı model ve aktris (d. 1926)
 2020 - Mac Jack, Güney Afrikalı eğitimci ve politikacı (d. 1965)
 2020 - Gergely Kulcsár, Macar cirit atıcı (d. 1934)
 2020 - Mónica Miguel, Meksikalı aktris, televizyon yönetmeni ve şarkıcı (d. 1936)
 2020 - Gian Carlo Vacchelli, Perulu spor yorumcusu ve siyasetçi (d. 1981)
 2021 - Dürdane Butt, Pakistanlı aktris ve model (d. 1938)
 2021 - Dominic DeNucci, İtalyan-Amerikalı profesyonel güreşçi ve antrenör (d. 1932)
 2021 - Tarcísio Meira, Brezilyalı aktör (d. 1935)
 2021 - Una Stubbs, İngiliz oyuncu, televizyon kişiliği ve eski dansçıdır (d. 1937)
 2021 - Igael Tumarkin, İsrailli ressam ve heykeltıraş (d. 1933)
 2021 - Andrew Walls, Britanyalı misyolog (d. 1928)
 2022 - Natalia LL, Polonyalı sanatçı (d. 1937)
 2022 - Adèle Milloz, Fransız dağ kayakçısı (d. 1996)
 2022 - Wolfgang Petersen, Alman film yönetmeni (d. 1941)

Tatiller ve özel günler

Dünya Fil Günü

0812
12

12 Ağustos


Henry Louis Reginald De Koven (Middletown, 3 de abril de 1859 - Chicago  16 de enero de 1920) fue un crítico musical y prolífico compositor estadounidense, especialmente de operetas u óperas cómicas.

Biografía
De Koven nació en Middletown, Connecticut, y se trasladó a Europa en 1870, donde recibió la mayor parte de su educación. Se graduó en el St John's College de la Universidad de Oxford en Inglaterra en 1879. Emprendió varios estudios musicales en Stuttgart con Speidel y con Lebert y Pruckner. Estudió composición en Fráncfort con el Dr. Hauff, y después de permanecer allí durante seis meses se trasladó a Florencia en Italia donde estudió canto con Vanuccini. A ello le siguió estudios de composición operítica, primero con Richard Genée, en Viena, y luego con Léo Delibes, en París.

De Koven volvió a los Estados Unidos en 1882 y vivió en Chicago primero y en Nueva York después. Aprovechó su amplio conocimiento musical como crítico en el Evening Post de Chicago, Harper's Weekly y New York World. Muchas de sus canciones se hicieron muy populares, especialmente "Oh Promise Me", con palabras por Clement Scott, que fue una de las canciones con más éxito de su época y sigue siendo un clásico en las bodas.

Entre 1887 y 1913, de Koven compuso 20 operetas, además de cientos de canciones, obras orquestales, sonatas y ballets. Mientras las operetas de Victor Herbert estaban intensamente influidas por los compositores de operetas continentales, las obras de De Koven siguieron el modelo de Gilbert y Sullivan. Sus mayores éxitos fueron Robin Hood, que se estrenó en Chicago en 1890 pero fue interpretada por todo el país. Se interpretó en el Teatro Knickerbocker y en Londres, en 1891, y en el Teatro Garden de Nueva York en 1892. Sus otras operetas incluyen The Fencing Master (1892, Teatro Casino, Nueva York); The Algerian (1893, Teatro Garden, Nueva York); Rob Roy, producida por vez primera en Detroit, Michigan, 1894; The Mandarin, producida en Cleveland, Ohio en 1896; The Highwayman (1897, Teatro Herald Square, Nueva York) y Maid Marian (1901 Teatro Garden, Nueva York). Harry B. Smith escribió los libretos para muchas de sus óperas cómicas.

Desde 1902 hasta 1904, de Koven dirigió la sinfónica de Washington D. C. Su esposa, Anna de Koven, fue una persona muy conocida en la buena sociedad, novelista e historiador aficionado que publicó sus obras bajo el nombre de "Mrs. Reginald de Koven." La prensa musical dudaba de que de Koven pudiera componer óperas serias. Su ópera The Canterbury Pilgrims (con un libreto del poeta y dramaturgo Percy MacKaye) se estrenó en la Metropolitan Opera en 1917. Compuso una segunda ópera, Rip Van Winkle (también con un libreto de MacKaye) antes de su muerte, pero no pudo verlo estrenado en 1920 en Chicago.

En un obituario se dijo: él demostró que "la escena americana no dependía de compositores extranjeros."

Obras

Ópera

Otras composiciones
 Preludio en sol menor

Notas

Enlaces externos
 Reginald de Koven en la base de datos IBDB
 Reginald De Koven en el Songwriters Hall of Fame

 Sheet Music for "Oh promise me", G. Schirmer, Inc., 1889.

Alumnado de la Universidad de Oxford
Compositores de ópera de Estados Unidos
Compositores de música clásica del siglo XIX
Compositores de música clásica de Estados Unidos del siglo XX
Miembros de la Academia Estadounidense de las Artes y las Letras
Compositores de opereta
Nacidos en Connecticut
Fallecidos en Chicago

Reginald De Koven


Berlingske Media er útgáfufyrirtæki danska dagblaðsins Berlingske (sem áður hét Berlingske Tidende). Félagið gefur líka út dagblöðin Weekendavisen og fríblaðið B.T.metro auk fréttavefsins B.T.

Fyrirtækið rekur uppruna sinn til þess þegar Ernst Henrich Berling hóf útgáfu tímaritsins Kjøbenhavnske Danske Post-Tidender árið 1749.

Dönsk fjölmiðlafyrirtæki
Fyrirtæki í Kaupmannahöfn

Berlingske Media


Hearts of Iron IV este un joc video de război de mare strategie dezvoltat de Paradox Development Studio și publicat de Paradox Interactive. A fost lansat în întreaga lume pe 6 iunie 2016. Este continuarea jocului Hearts of Iron III din 2009 și a patra parte principală din seria Hearts of Iron. Ca și jocurile anterioare din serie, Hearts of Iron IV este un  joc de război de mare strategie care se concentrează pe cel de-al Doilea Război Mondial. Jucătorul poate prelua controlul oricărei națiuni din lume fie în 1936, fie în 1939 și o poate conduce la victorie sau înfrângere împotriva altor țări.

Până în mai 2018, jocul a fost vândut într-un milion de exemplare în întreaga lume.

Gameplay
Hearts of Iron IV este un  joc de război de mare strategie care se învârte în principal în jurul celui de-al Doilea Război Mondial. Jucătorul poate juca ca orice națiune din lume la datele de începere din 1936 sau 1939 în singleplayer sau multiplayer, deși jocul nu este conceput pentru a depăși 1950. Armata unei națiuni este împărțită între forțe navale, forțe aeriene și forțe terestre. Pentru forțele terestre, jucătorul poate antrena, personaliza și comanda divizii formate din diferite tipuri de infanterie, tancuri și alte unități. Aceste divizii necesită echipament și forță de muncă pentru a lupta în mod corespunzător. Marina și forțele aeriene au nevoie, de asemenea, de oameni și echipamente, inclusiv navele și avioanele de război reale care sunt folosite în luptă. Echipamentele sunt produse de fabricile militare, în timp ce navele sunt construite de șantiere navale. Aceste fabrici militare și șantiere navale sunt, la rândul lor, construite de fabrici civile, care construiesc și o varietate de alte clădiri, produc bunuri de consum pentru populația civilă și supraveghează comerțul cu alte națiuni. Majoritatea națiunilor sunt forțate inițial să dedice un număr semnificativ din fabricile lor civile pentru producerea de bunuri de larg consum, dar pe măsură ce națiunea devine din ce în ce mai mobilizată, mai multe fabrici vor fi eliberate pentru alte scopuri. Mobilizarea este reprezentată ca o "politică" pe care jucătorul o poate ajusta cu cantitatea adecvată de putere politică, o "resursă" abstractă care este, de asemenea, folosită pentru a numi noi miniștri și a schimba alte fațete ale guvernului națiunii. Pe lângă mobilizare, există și alte politici, inclusiv poziția națiunii cu privire la recrutare și comerț.

Pământul din Hearts of Iron IV este împărțit în regiuni minuscule cunoscute sub numele de provincii (numite și țigle), care sunt grupate pentru a forma state. Fiecare stat are o anumită cantitate de sloturi de construcție, sloturi de fabrică și 5 sloturi de infrastructură. Mările și oceanele majore (pentru nave de război) și cerul (pentru avioane de război) sunt împărțite în mod similar în regiuni diferite. Aceste provincii au fiecare un tip de teren alocat, care determină cât de bine vor performa diferitele tipuri de unități în luptă acolo. Diviziile sunt plasate în provincii și pot ataca unitățile inamice din provinciile adiacente. Cât de bine performează diviziile în luptă depinde de diverși factori, cum ar fi calitatea echipamentului lor, vremea, tipul de teren, îndemânarea și trăsăturile generalului care conduce diviziile și moralul ambelor părți. Tehnologiile pot fi cercetate pentru a îmbunătăți echipamentele și pentru a învăța noi doctrine militare, printre altele, ceea ce înseamnă adesea că o națiune mai avansată din punct de vedere tehnologic va avea un avantaj în luptă. Dacă o divizie (sau un grup de divizii) copleșește cu succes o provincie inamică, ei o pot ocupa. Unele provincii pot avea puncte de victorie, care pot împinge o națiune mai aproape de capitulare dacă sunt ocupate. Ocuparea provinciilor cheie în cadrul unui stat permite puterii ocupante să acceseze fabricile și resursele naturale ale inamicului din acel stat. Rezistența la ocupație în cadrul unui stat poate împiedica controlul puterii ocupante asupra acestuia. La sfârșitul jocului, națiunile pot dezvolta bombe nucleare dacă au tehnologia adecvată, care poate fi folosită pentru a devasta provinciile și statele inamice.

Hearts of Iron IV încearcă, de asemenea, să recreeze relațiile diplomatice complexe ale vremii. Națiunile pot întreprinde o varietate de acțiuni diplomatice; pot semna pacte de neagresiune, pot garanta independența altor națiuni și pot oferi sau solicita acces militar, printre altele. O altă caracteristică cheie a diplomației este capacitatea de a crea o facțiune sau de a invita alte națiuni la una existentă. Fracțiunile reprezintă principalele alianțe ale epocii, cum ar fi Axa și Aliații (în scopuri de joc, facțiunile din lumea reală, cum ar fi Axa și Aliații, sunt împărțite în numeroase facțiuni mai mici, cum ar fi Comintern, Frontul Unit Chinezesc și Sfera de co-prosperitate. ). Membrii facțiunii se pot ajuta reciproc în războaie, făcând membrii facțiunii bunuri prețioase. Sunt disponibile și câteva acțiuni diplomatice mai clandestine. De exemplu, jucătorul poate justifica război împotriva altor națiuni, își poate răspândi ideologia în străinătate sau poate organiza o lovitură de stat. Țările în joc pot fi democratice, fasciste, comuniste sau nealiniate. Fiecare dintre cele patru ideologii are avantaje și dezavantaje; de exemplu, națiunile fasciste pot intra cu ușurință în război cu alte țări, dar alte națiuni nu sunt la fel de dispuse să facă comerț cu ele precum sunt cu țările democratice. Dacă o altă ideologie devine prea populară într-o țară, poate fi organizat un referendum care va converti în mod pașnic națiunea la cea mai populară ideologie. În caz contrar, ideologiile pot ajunge la putere în mod violent prin lovituri de stat, războaie civile sau subjugare forțată de către o putere străină.

Această diplomație este extinsă și mai mult prin adăugarea spionajului în expansiunea La Résistance, care extinde jocul în gestionarea teritoriilor ocupate, care se face diferit în funcție de alegerile și ideologia jucătorului. În plus, operarea rețelelor de spionaj permite națiunilor să fure tehnologie, să adune informații despre armata oponenților și să se angajeze în alte eforturi de spionaj.

În timp ce Hearts of Iron IV prezintă unele evenimente scriptate, jocul are un sistem de "accent național" care face ca evenimentele fixe să fie mai puțin necesare decât în versiunile anterioare ale seriei. Fiecare țară din joc are un "arborele de focalizare" cu diverse "accentuări naționale" care acordă anumite efecte sau declanșează evenimente. De exemplu, pentru ca Anschluss să apară, Germania trebuie mai întâi să completeze focalizarea care este legată de acesta. Alte focusuri pot acorda bonusuri speciale, cum ar fi timpi mai rapidi de cercetare pentru anumite tehnologii sau fabrici suplimentare. În timp ce unele bonusuri (cum ar fi fabricile suplimentare) sunt foarte tangibile, altele (cum ar fi îmbunătățirea moralului) sunt mai abstracte. Aceste bonusuri abstracte sunt reprezentate de "spirite naționale" care pot fi temporare sau permanente. Nu toate spiritele naționale sunt acordate prin focusuri și nu toate spiritele sunt în întregime benefice în natură. Focusurile sunt finalizate în timp; se poate lucra la un singur accent deodată, iar lucrul pe unul consumă ceva putere politică. Inițial, doar o mână de națiuni cheie, cum ar fi Germania nazistă, Regatul Unit, Uniunea Sovietică și Statele Unite, aveau arbori focalizați unici; toate celelalte națiuni au împărtășit unul generic. Actualizările și DLC-urile ulterioare au adăugat arbori de focalizare și altor națiuni.

Hearts of Iron IV introduce și conceptul de "tensiune mondială", o reprezentare abstractă a cât de aproape este lumea de războiul global, pe o scară de la 0 la 100. Acțiunile agresive ale oricărei națiuni pot crește tensiunea mondială, în timp ce acțiunile pașnice pot scădea aceasta. În funcție de circumstanțele unei națiuni, precum și de ideologia lor, un anumit nivel de tensiune mondială poate fi necesar pentru a efectua anumite acțiuni, cum ar fi justificarea războiului împotriva unei alte țări.

Moduri și expansiuni

Expansiuni

Moduri
Hearts of Iron IV a fost dezvoltat pentru a fi mai deschis decât jocurile anterioare din serie. Ca urmare, parțial, jocul poate fi modificat mai ușor decât predecesorii săi. Potrivit directorului jocului Dan Lind, 64% dintre jucătorii Hearts of Iron IV folosesc mod-uri. Multe modificări nu schimbă drastic experiența de joc și, ca atare, au devenit pilonii comunității, de exemplu "Conferințele de pace conduse de jucători", care oferă jucătorului mai mult control asupra rezultatului jocului. De asemenea, o serie de moduri de conversie totală care schimbă dramatic jocul au fost dezvoltate și lansate în multe locuri, cum ar fi Steam Workshop. Unele modificări au avut suficient succes pentru a atrage atenția din partea mass-media, inclusiv următoarele:

 Kaiserreich: Legacy of the Weltkrieg, un mod situat într-o lume în care Puterile Centrale au câștigat Primul Război Mondial. Kaiserreich este considerat cel mai mare și mai profund mod Hearts of Iron IV de mulți membri ai comunității.
 Old World Blues, un mod situat în universul Fallout. Acest mod a fost lăudat pentru reprezentarea eficientă a seriei Fallout într-un cadru de strategie grandioasă.
 The New Order: Last Days of Europe, un mod situat într-o lume în care Puterile Axei au câștigat al Doilea Război Mondial.Modulul a primit laude pentru povestea sa bogată.

Unele moduri au atras, de asemenea, controverse pentru nuanțe rasiste și fasciste, cum ar fi Deus Vult, un mod care adaugă Cavalerii Templieri la joc și, când a fost lansat, le-a permis să comită diverse atrocități.

Dezvoltare
Hearts of Iron IV a fost anunțat în 2014 și a fost inițial programată pentru o lansare la sfârșitul anului 2015. La  expoziția E3 2015, directorul de creație Johan Andersson a confirmat că jocul va fi anulat din fereastra de lansare inițială, noua dată de lansare fiind programată pentru primul trimestru din 2016. Aceasta a fost o încercare de a rezolva mai multe probleme întâlnite cu jocul. În martie 2016, a fost anunțat că jocul, construit cu Clausewitz Engine, va fi lansat pe 6 iunie 2016, care a fost cea de-a 72-a aniversare de la debarcarea în Normandia.

Note

Jocuri video

Hearts of Iron IV


Aruba deltog i olympiske lege første gang under Sommer-OL 1988 i Seoul og har deltaget i samtlige sommerlege siden. Landet har aldrig deltaget i vinterlege og har aldrig vundet nogen medalje ved sommerlegene.

Fra 1952 til 1984 deltog udøvere fra Aruba som en del af De nederlandske Antiller, før området blev en egen autonom enhedsstat i Kongeriget Nederlandene i 1986.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Arubas OL-statistik  på Sports-reference.com

Aruba ved sommer-OL
OL

Aruba ved OL


Clémentine Delauney (n. 11 februarie 1987, în Lyon) este o soprană franceză și solistă vocal a trupei austriece Visions of Atlantis și a formației franceze de opera metal Melted Space.

Anterior, ea a fost solista trupei franceze Whyzdom, de la sfârșitul anului 2010 și până la începutul lui 2012, și a avut câteva colaborări cu trupa austriacă de symphonic metal Serenity. După plecarea de la Whyzdom, Delauney a devenit solista oficială a Serenity, din 2013 și până la începutul lui 2015.

În 2013, după plecarea lui Maxi Nil de la Visions of Atlantis, Clémentine Delauney i-a luat locul și, la începutul anului 2015, când a publicat pe pagina sa de Facebook știrea despărțirii de Serenity, cântăreața a anunțat și un nou album cu Visions of Atlantis.

Discografie

cu Serenity
Albume de studio
War of Ages (2013)
Single
Wings of Madness (2013)

cu Visions of Atlantis
EP
Old Routes - New Waters (2016)

Videoclipuri
Winternight (2016)

Colaborări
cu Myrath – voci adiționale pe piesa Under Siege (albumul Tales of the Sands, 2009)
cu Hansen & Friends – voci adiționale pe piesele Fire and Ice, Left Behind și All or Nothing (albumul XXX - Three Decades in Metal, 2016)

Note

Nașteri în 1987
Muzicieni francezi
Cântăreți francezi
Compozitori francezi
Cântărețe heavy metal
Oameni din Lyon

Clémentine Delauney


بنواتي هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء جزين في محافظة الجنوب.

تبعد بنواتي 80 كلم (49.712 مي) عن بيروت عاصمة لبنان. ترتفع 830 م (2723.23 قدم - 907.688 يارد) عن سطح البحر وتمتد على مساحة 168 هكتاراً (1.68 كلم²- 0.64848 مي²).

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء جزين
أماكن مأهولة في لبنان
أماكن مأهولة في محافظة لبنان الجنوبي
قرى جبل عامل
قضاء جزين
مدن لبنان

بنواتي


Ytri-Rangá er en elv på Island, der er kendt og populær for laksefiskeri. Den er over 55 km lang, begynder nord for Hekla, forløber vest om Hella før den, 10 km længere sydpå løber sammen med floden Þverá for at blive til Hólsá.

Islands geografi

Ytri-Rangá


كسيبي توتيك (Xipe Totec) إله الربيع عند المكسيكيين القدماء (بدأ موسم المطر) والمحاصيل وشفيع صاغة الذهب وكرمز للمحاصيل كن يؤتى له بجلود الأضاحي البشرية وهو يمثل الجلد الجديد الذي يغطي الأرض في الربيع وتماثيله وأقنعته الحجرية تمثله وهو دائما بوجه مسلوخ وهو ما يعنيه اسمه (إلهنا المسلوخ).

يوصف أيضا باسم أناواتل إيتيوه Anauatl Iteouh أو إله الساحل وكان أصلا إله شعب زابوتك ويوبي في ولاية اواكساكا وغيريرو حاليا التي يظن أنها غنية بالدهب وعند الزابوتك كان يقرن بالإله كيتزال كواتل وكان يعتبر إله أجنبيا ومعبده يسمى يوبيكو أو مكان يوبي، وتظهر صوره كذلك في تيوتيهواكان وتبعه الأزتك في عهد ملكهم أكساياكاتل الذي حكم بين عامي 1469 - 81.

في الشهر الثاني من السنة الأزتكية والذي يسمى تلاكاكسيبيواليزتلي Tlacaxipehualiztli وهو (سلخ الناس) حيث يقتل الكاهن الضحايا بأخد قلوبهم ثم يسلخ جلودهم والتي تصبغ بالأصفر وتسمى تيوتشيتلاكيميتل Teochitlaquemitl أو الثياب الدهبية وقد يقتل بعض المضحى بهم برمي السهام عليهم بعد وضعهم في إطار ودمهم السائل كان يمثل مطر الربيع وتغنى ترنيمة في شرف الإله تدعى يواليتلاوانا yoallitlauana أو الشارب في الليل لأن الأمطار تسقط في الليل حيث يشكر لجلبه كيتزال كواتل رمز الرخاء وإبعادهه الجفاف.

مصادر

 Encyclopedia Britannica 1978

آلهة الحدادين
آلهة الحرف
آلهة السماء والجو
آلهة الطاعون
آلهة عادت للحياة
أساطير ودين الأزتيك

كسيبي توتيك


Ünlüce, Sinop ilinin Ayancık ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1487 yılı kayıtlarında Barlana olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 63 km, Ayancık ilçe merkezine 5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ayancık belde ve köyleri

Ünlüce, Ayancık


Christopher Marlowe (26 Şubat 1564 - 30 Mayıs 1593), İngiliz şair, oyun yazarıdır.

Hayatı
Christopher Marlowe, 26 Şubat 1564'te Canterbury'deki St. George Kilisesi'nde vaftiz edilmiştir. Canterbury'de yaşayan ayakkabıcı John Marlowe ve Katherine çiftinin oğullarıdır.

Çok zeki bir kişi olduğu için zamanının en iyi eğitimini almıştır. 15 yaşına kadar burslu olarak yerel ileri derece okulu bitirmiş; Cambridge Üniversitesi'ne girmiş; 1584'te lisans (BA) ve 1587'de lisans-üstü (MA) dereceler almıştır.

University Wits dram topluluğu üyelerinden biriydi ve master yıllarında oyun yazarlığına başladı. Marlowe 7 tane oyun yazmıştır. Marlowe'un oyunları hem kendi hayatında hem de ölümünden sonra zamanımıza kadarki dönemlerde seyircilerin çok ilgisini çekmekle beraber kapsamaları dolayısıyla her zaman tartışmaya yol açmışlardır. İşledigi temalar ve konular arasında Doctor Faustusda ateistlik ve şeytana tapma, Edward IIde eşcinsellik ve The Jew of Maltada anti-semitik Yahudi düşmanlığı bulunmaktadır. Ayrıca Marlowe İngiliz edebiyatı içinde Hero and Leander adlı uzun şiiri ve The Passionate Shepherd to His Love (İhtiraslı çobandan sevgilisine) adlı kısa bir şiiri ile de ünlüdür.

Marlowe'un hayatı ve ölümü gizemlidir. Devletin bir gizli ajanı olduğuna dair elde belgeler bulunmaktadır. 29 yaşında iken bir bar kavgası sırasında başına bir kama saplanması ile öldürülmüştür. Ateist olması veya eşcinsellik konusu işlemesi dolayısıyla hükûmet yanlılarınca bir suikasta uğraması veya işlediği konuları sevmeyenlerin bir komplosuna kurban gitmesi hala tartışılmakta olan konulardandır.

Bir teoriye göre, Marlowe'un 30 Mayıs 1593 tarihinde gerçekleşen ölümünün sahte olduğu ve İngiliz oyun yazarı William Shakespeare'in aslında Christopher Marlowe olduğu iddia edilmektedir.

Eserleri
 Dido, Queen of Carthage (Dido, Kartaca Kraliçesi)(Muhtemelen Thomas Nashe ile ortak yazılmıştır) (yak.1586)
 Tamburlaine, 1. Kısım (yak.1587)
 Tamburlaine, 2. Kısım (c.1587-1588)
 The Jew of Malta (Malta Yahudisi) (yak. 1589)
 Doctor Faustus (yak.1589 veya 1593)
 Edward II (yak.1593) .
 The Massacre at Paris (Paris'te katliam) (yak.1593)

Kaynakça

Dış bağlantılar

1594 doğumlular
1593 yılında ölenler
16. yüzyılda İngilizler
17. yüzyılda İngilizler
16. yüzyıl şairleri
17. yüzyıl şairleri
16. yüzyıl oyun yazarları
İngiliz şairler
İngiliz oyun yazarları
İngiliz casuslar
Corpus Christi College'da öğrenim görenler
Bıçaklanarak öldürülenler
1593'te suçlar

Christopher Marlowe


Cloratul de sodiu este un clorat, un compus anorganic cu formula NaClO3, fiind sarea de sodiu a acidului cloric. În forma sa pură, este o substanță cristalină albă, higroscopică, ușor solubilă în apă. Câteva sute de milioane de tone sunt produse anual, în majoritate pentru folosirea compusului în procesul de înălbire a hârtiei.

Obținere
La nivel industrial, cloratul de sodiu este obținut prin electroliza unei soluții de clorură de sodiu la temperatură:

{NaCl} + {3 H2O} -> {NaClO3} + {3 H2}

Această reacție are loc la o temperatură de aproximativ 70 grade Celsius, iar pH-ul trebuie să fie scăzut. În alte condiții de temperatură sau de pH, o altă reacție are loc:

{2 NaCl} + {H2O} -> {NaClO} + {NaCl} + {H2}

Vezi și
Acid cloric
Clorură de sodiu
Clorat de potasiu

Referințe

Compuși ai sodiului
S
Oxidanți
Substanțe higroscopice și delicvescente

Clorat de sodiu


Juci Komlós, numele de naștere: Komlós Julianna, () a fost o actriță maghiară, laureată a premiului Jászai Mari, distinsă cu titlurile de artist emerit și actor al națiunii. A fost fiica actorilor de comedie Vilmos Komlós și Irma Pintér, sora actorului András Komlós, soția actorului și regizorului Géza Földessy și mama actriței Margit Földessy.

Familie
Tatăl ei, Vilmos Komlós (1893-1959), a fost un mare comedian care a jucat timp de mulți ani rolul lui Sajó în comedia Hacsek și Sajó, în tandem cu partenerul său, Jenő Herczeg.

Mama ei a fost actrița de comedie Irma Pintér. A jucat alături de soțul ei, ea a jucat în filmul Vica a vadevezős în 1933. Fratele ei era actorul András Komlós.

Soțul ei, Géza Földessy (1905-2001), a lucrat ca actor și regizor de teatru. În timpul carierei sale a jucat în multe roluri. În 1948 s-a stabilit în străinătate și a fondat un teatru în München. Datorită fugii soțului ei, Juci Komlós a avut de suferit represalii din partea autorităților comuniste. Cei doi au divorțat.

A avut un copil, actrița Margit Földessy, laureată a premiului Balázs Béla. A fost director al Teatrului Dramatic Margit Földessy.

Nepotul ei este Márk Galántai, care se ocupă cu muzica electronică și este organizator de evenimente.

Biografie
A locuit în clădirea de locuinețe de stat din cartierul budapestan Pestszentlőrinc și a început studiile la școala primară de pe strada Gulner Gyula. A absolvit școala de actorie a lui Kálmán Rózsahegyi în 1935. A fost angajată mai întâi la Teatrul Regal, apoi a jucat la Szeged, Miskolc, Teatrul Szabad și Teatrul de Operetă din Budapesta. După 1947 a făcut parte din trupele Teatrului Artiștilor, Teatrului Maghiar și al Teatrului Vesel. Începând din 1952 a jucat la Teatrul Armatei Poporului din Ungaria, din 1957 la Teatrul József Attila, iar din 1965 la Teatrul Thália.Este membru al Teatrului Național din 1977.

La început a jucat roluri de ingenuă și de servitoare, dar mai târziu a început să primească roluri majore. În afară de piesele de teatru, a jucat în mai multe filme importante, printre care și Az aranyember (1962). Publicul o cunoaște cel mai bine din rolul mătușii Lenke din telenovela Szomszédok.

Roluri în piese de teatru

Numărul rolurilor interpretate începând din 1947 potrivit evidențelor teatrale este de 85. Printre acestea se numără următoarele:
 Károly Szakonyi: Adáshiba (Bódogné)
 Shakespeare: Hamlet (Ofelia)
 Alexandre Dumas fiul: Dama cu camelii (Gauthier Margit)
 Móricz: Légy jó mindhalálig (Nyilas Misi)
 Robert Thomas: Nyolc nő (Mamy, a nagymama)
 Rostand: Cyrano de Bergerac (Roxane)
 Bakonyi–Kacsóh: János vitéz (Iluska)
 Brecht–Weill: Koldusopera (Polly)
 Lavrenyov: Leszámolás (Tatjana)
 Heltai: A néma levente (Zilia)
 Harsány: A bolond (Ársayné)
 Sardou-Béla Csanak-Iván Szenes: Váljunk el (Cyprienne)
 Sardou: A szókimondó asszonyság (Hübscher Kata)
 Lope de Vega: A kertész kutyája (Diana)
 Thomas Mann-Krystina Skuszanka: Mario és a varázsló (Angiolieriné)
 Ede Tóth: A falu rossza (Finum Rózsi)
 Fejes: Mocorgó (Klein néni)
 Agatha Christie: A vád tanúja (Miss Plimsoll)
 István Örkény: Macskajáték (Cs. Bruckner Adelaida [hang])

Filmografie

Filme de cinema

 1936 Forog az idegen
 1950 Kis Katalin házassága
 1952 Semmelweis
 1952 Vihar
 1953 A harag napja
 1954 Rokonok
 1959 A megfelelő ember
 1959 Szerelem csütörtök
 1961 Négyen az árban
 1962 Fagyosszentek
 1962 Omul de aur (Az aranyember)
 01962 Esős vasárnap
 1962 Húsz évre egymástól
 1964 Logodnicele văduve (Özvegy menyasszonyok)
 1964 Beszélő
 1968 Holtág
 1972 Lányarcok tükörben
 1977 Kísértés
 1978 B.U.É.K.
 1980 Örökség
 1986 Vásár
 1986 Aranyidő

Filme și seriale de televiziune

 Próbaút (1960)
 Princ, a katona (serial TV, 1967)
 Bors 1-15. (1968)
 Kalevala (1969)
 Villa a Lidón (1971)
 Ászja (1971)
 Öt férfi komoly szándékkal (1971)
 Poldini úr (1972)
 Az ember melegségre vágyik (1972)
 Ejnye Cecília! (1973)
 A bolondok grófja (1973)
 A peleskei nótárius (1975)
 Felelet 1-6. (1975)
 Százéves asszony (1976)
 Az ész bajjal jár (1977)
 A Zebegényiek (1978)
 Mire megvénülünk 1-6. (1978)
 Baleset (1978)
 Gazdag szegények (1980)
 Petőfi 1-6. (1981)
 Tündér Lala (1981)
 A legnagyobb sűrűség közepe (1981)
 Glória (1982)
 Míg új a szerelem (1983)
 Mint oldott kéve 1-7. (1983)
 Különös házasság 1-4. (1984)
 Kismaszat és a Gézengúzok (1984)
 Egy gazdag hölgy szeszélye (1987)
 Szomszédok – Takács Lenke (1987–1999)
 Birtokos eset (1989)

Premii și distincții

 Premiul Jászai Mari (1957)
 Artist emerit (1960)
 Premiul SZOT (1989)
 Premiul Erzsébet (1989, 1991)
 Premiul Déryné (1999)
 Cavaler al Ordinului de Merit al Republicii Ungare (1994)
 Membru pe viață al Halhatatlanok Társulata (1998)
 Actor al națiunii (2002)
 Cetățean de onoare al cartierului Pestszentimre al Budapestei (2004)

Memorie
Pe 15 martie 2012, cu prilejul aniversării a 10 ani de la inaugurarea noii clădiri a Teatrului Național din Budapesta, portretul său a fost reprezentat pe partea dinspre Pesta a podului Rákóczi, alături de portretele celorlalți opt actori ai națiunii.

Note

Bibliografie
 Gábor Bóta – András Gedeon – Zsuzsa Vadas – András Váczy: Komlós Juci, Budapest Print, Budapesta, 2004.

Legături externe

 Komlós Juci az Internet Movie Database oldalain
 Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 9630566354
 in memoriam

Nașteri în 1919
Decese în 2011
Actrițe maghiare
Oameni din Subotica

Juci Komlós


Glasow er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Löcknitz-Penkun i den sydøstlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Kommunen Glasow er beliggende mellem Löcknitz og Penkun i et bakket landskab. Omkring tre kilometer vest for Glasow løber floden Randow i Randowbruch og danner det meste af den vestlige kommunegrænse; ti kilometer mod øst løber grænsen til Polen. Ud over Glasow, findes også landsbyen Streithof i kommunen.

Eksterne kilder og henvisninger

 Byens side på amtets websted
 Befolkningsstatistik

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Löcknitz-Penkun
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Glasow (Vorpommern)