El mar de Mandarache es el nombre con el que se conoce una laguna de agua salada que aislaba la zona del centro histórico de la ciudad de Cartagena de la Región de Murcia en España. Estaba localizada  al oeste de la ciudad. La antigua ciudad se situaba en una península conectada al continente por el este. Al sur del Mandarache se encuentra la bahía, que da salida al mar Mediterráneo. Hoy día se corresponde con la zona del Arsenal.

Etimología

Mandarache parece provenir del idioma árabe como sostienen estudiosos como Alfonso Grandal, y su significado es fondeadero o puerto, pero otras teorías señalan que podría ser uno más de los topónimos traídos por los repobladores catalanes de los siglos XIII y XIV, afirmación sustentada en que en el puerto de Barcelona hay un lugar llamado de la misma forma. Otra teoría haría derivar «mandarache» del véneto mandracchio, que en esa lengua quiere decir precisamente «estero».

Historia
La disposición del lago posiblemente condicionó el poblamiento de la península en la Edad Antigua, que junto a las cinco colinas que la coronaban ayudaban a conceder al asentamiento una fácil defensa. Esto debieron intuir los mastienos y posteriormente los cartagineses, quienes convirtieron Qart Hadasht en la capital de sus dominios en Iberia.

En 209 a. C., durante la segunda guerra púnica, el ejército romano de Escipión el Africano aprovechó el fenómeno de la marea baja para dirigir un ataque al indefenso sector norte –la zona del estero– de la muralla atravesando el Mandarache, mientras que las fuerzas navales penetraban por el sector sur y tropas terrestres atacaban el istmo. Fruto de estos esfuerzos se produjo la conquista de la ciudad por los romanos.

Siglos más tarde, en el año 1732, el ingeniero militar Sebastián Feringán dio comienzo a las obras del Arsenal aprovechando parcialmente la desembocadura de la parte más abrigada de la laguna para la edificación del puerto militar. A la muerte de Feringán tomó el relevo Mateo Vodopich, quien lo concluyó en 1782.

Finalmente, el canal que abastecía el estero desde el mar de Mandarache fue desecándose por un proceso de colmatación. El estero pasó a ser entonces alimentado por diferentes ramblas, y al poder sólo desembocar en el mar por su parte occidental, la zona se convirtió en un pantano, llamado popularmente por este motivo El Almarjal, y que constituyó un foco de enfermedades como la malaria.

La veloz evaporación, la progresiva sedimentación y el desvío artificial hacia La Algameca de la rambla de Benipila, principal aporte de aquella pequeña laguna, condujeron a su eventual desaparición en el , gracias a lo cual Cartagena pudo expandir su centro urbano más allá de su asentamiento primitivo.

Cultura popular

Mandarache es un nombre recurrente en Cartagena para agrupaciones o negocios, de modo que podemos encontrar así apodados, entre otros, un club de atletismo, uno de los principales centros comerciales de la ciudad, y el Premio Mandarache, organizado por el Ayuntamiento para promocionar la lectura entre los jóvenes.

Referencias

Notas

Bibliografía

Geografía de Cartagena
Historia de Cartagena

Mar de Mandarache


Melora Creager (born March 25, 1966) is an American cellist, singer-songwriter, performing artist and founder of the rock band Rasputina.

Early life, beginnings and Rasputina
Born in Kansas City, Missouri, and adopted by a graphic designer and physicist, Creager was raised in Emporia, Kansas. She started studying music at the age of 5, and at age 9 began playing the cello. As a child she was also a member of the Wichita Youth Symphony. Though she briefly quit playing in her teen years, after Creager moved to the east coast to attend Philadelphia College of Art and Parsons School of Design, she was convinced by friends to take it up again. In the late 1980s she played with the New York indie rock band Ultra Vivid Scene. In 1991, Creager founded alternative cello ensemble Rasputina by writing a manifesto and placing a want-ad in the Village Voice stating "electric cellists wanted". Cellist/composer Julia Kent was the first respondent. Rasputina performed regularly at NYC venues such as CBGB's Gallery, Brownie's and Fez before being signed to Columbia Records in 1996, for whom they subsequently made two albums. Since 2005, Rasputina and Creager have released their music under her own label, Filthy Bonnet Recording Co.

Creager makes unique use of historical events and figures in her lyrics and themes. Inspirations include the Triangle Shirtwaist Factory fire of 1911, Howard Hughes, Rose Kennedy,  victims of Josef Mengele, Emily Dickinson, Pitcairn Island, and Columbia County, New York. Combining history and humor in song-form and spoken-word pieces, Creager is also unique in exploring women's history through pop music.

Through more than eight albums and frequent touring, Creager through Rasputina, with varying members, has been an originator of and influence on such movements as freak folk and steampunk.

Creager has created all of Rasputina's album covers, except for The Lost & Found which was designed by artist Ryan Obermeyer.

Other work and collaborations
Creager played cello with Nirvana on the European leg of their In Utero world tour in 1994, including the band's final show in Munich. According to Creager, Kurt Cobain personally called to offer her the job. She has said that touring with the band, as well as Cobain's suicide, made her realize that she found the idea of large-scale fame unappealing, stating, "Fame is just so unnatural. Fame kills and it was valuable to learn that early on," and "It was an amazing experience but I couldn't be happier being where I am now." In 2014, in honor of the 20th anniversary of Cobain's death, Creager launched Dedication Compilation, what she referred to as "a collective free arts release". The Compilation, a webpage containing poems, songs and art in memory of "those we've lost to suicide or overdose", included contributions from Melissa Auf der Maur and John Cafiero.

Creager's debut solo album Perplexions, was released in 2006.

Creager has been a frequent collaborator of Voltaire, playing cello on his albums Riding a Black Unicorn... (2011), Raised by Bats (2014) and Heart Shaped Wound (2017). Creager was a featured artist on the song "Into The Black" by English band Birdeatsbaby on their 2014 album The Bullet Within. She was also credited as "additional cello" on the soundtracks to Darren Lynn Bousman and Terrance Zdunich's films Repo! The Genetic Opera (2008) and The Devil's Carnival (2012).

From 1988 to 1996, Creager was employed as a jewelry designer for Erickson Beamon, creating costume jewelry for Anna Sui, Donna Karan, Barney's New York, and Vogue magazine. She continues her relationship with Anna Sui, occasionally designing fashion show invitations and T-shirts.

Creager also has a short list of acting and film credits. In 1989 she briefly appeared as a member of the fictional Finger Lakes Trio in the film Longtime Companion. In 2003, Creager starred in the short film "On My Knees", by filmmaker Kim Wood, as Hannah Cullwick, whose diaries the film is based upon. Creager also wrote the music for the film, which appears on the Rasputina compilation album Great American Gingerbread. In 2010, Creager and Rasputina were the subject of a documentary entitled Under the Corset, created by podcaster and then-future Rasputina drummer Dawn Miceli. Creager also contributed additional voices to the 2018 pilot of the Adult Swim animated series Tigtone.

Personal life
Creager has two daughters, Hollis and Ivy. She lives in Hudson, New York.

At some point in 2015, Creager became the victim of identity theft when her computer was hacked into and subsequently corrupted to the point of being unusable. Processing this experience, and the "mental breakdown" it caused her, became much of the inspiration for the
2015 Rasputina album Unknown.

Discography
Solo albums
Perplexions - Filthy Bonnet Recording Co., 2006
Raw Silk (3 Covers) (EP) - Filthy Bonnet Recording Co., 2012
Fa La La - Filthy Bonnet Recording Co., 2015

with Ultra Vivid Scene
Ultra Vivid Scene - 1988
Mercy Seat (EP) - 1989
Rev - 1992

with Rasputina

Transylvanian Concubine/The Vaulted Eel, Lesson No. 6 (promo) - Oculus, 1993
Three (3) (promo) - Columbia, 1994
Thanks for the Ether - Columbia, 1996
Three Lil' Nothin's (promo) - Columbia, 1996
Transylvanian Regurgitations (EP) - Columbia, 1997
How We Quit the Forest - Columbia, 1998
The Olde HeadBoard (promo) - Columbia, 1998
The Lost & Found (self-released limited edition EP) - 2001
Cabin Fever! - Instinct, 2002
My Fever Broke (EP) - Instinct, 2002
The Lost & Found (second edition EP) - Instinct, 2003
Frustration Plantation - Instinct, 2004
A Radical Recital (live) - Filthy Bonnet Recording Co., 2005
Oh Perilous World (Vinyl LP, CD & Limited edition CD) - Filthy Bonnet Recording Co., 2007
Melora a la Basilica (Limited Edition Live EP), 2008
The Willow Tree Triptych (Limited Edition EP), 2009
Ancient Cross-Dressing Songs - A Special Recording For Brooklyn (Limited Edition EP), 2009
Sister Kinderhook - Filthy Bonnet Recording Co., 2010
Great American Gingerbread - Filthy Bonnet Recording Co., 2011
Unknown - Filthy Bonnet Recording Co., 2015

Guest contributionsEgo, Opinion, Art & Commerce by the Goo Goo Dolls - cello - 2001Gutterflower by the Goo Goo Dolls - cello - 2002With the Lights Out by Nirvana - appears only on the song "Jesus Doesn't Want Me for a Sunbeam" - 2004Repo! The Genetic Opera Soundtrack - additional cello - 2008Riding a Black Unicorn... by Voltaire - cello - 2011The Devil's Carnival Soundtrack - additional cello - 2012The Bullet Within by Birdeatsbaby - featured on the song "Into the Black" - 2014Raised by Bats by Voltaire - cello - 2014Heart Shaped Wound'' by Voltaire - cello - 2017

References

External links
Official Rasputina Website

Interview with Melora Creager on Sepiachord.com
An Extensive Audio Interview with Melora Creager on The Jekyll and Hyde Show, 106FM Jerusalem. October 2010

1966 births
American rock cellists
Living people
Women rock singers
Musicians from Kansas City, Missouri
Rasputina (band) members
21st-century American women singers
21st-century American singers

Melora Creager


Lise Overgaard Munk (født 26. maj 1989 i Frederikshavn, Danmark) er en dansk tidligere håndboldspiller og floorballspiller, og nuværende fodboldspiller, angriber, der spiller for 1.FFC Frankfurt i den tyske Frauen-Bundesliga. Hun har tidligere spillet for Bundesliga-holdet for 1. FC Köln og for de danske hold Fortuna Hjørring og Brøndby IF i Elitedivisionen. Hun er også en del af Danmarks kvindefodboldlandshold.

Floorball
Lise Munk har tidligere spillet på landsholdet i floorball, og blev i 2005 kåret som årets spiller i Floorballligaen.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Dansk Boldspil-Union (DBU) statistik

Floorballspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Frederikshavn fI

Lise Overgaard Munk


An Leptotes harryphillipsii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eric Alston Christenson. An Leptotes harryphillipsii in nahilalakip ha genus nga Leptotes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Leptotes (Orchidaceae)

Leptotes harryphillipsii


උදයංග වීරතුංග (ඉංග්‍රීසි: Udayanga Weeratunga) මහතා රුසියාවේ හිටපු ශ්‍රී ලංකා තානාපතිවරයායි.

ඔහු හිටපු ශ්‍රී ලංකා ජනාධිපති මහින්ද රාජපක්ෂ මහතා සහ, චමල් රාජපක්ෂ, බැසිල් රාජපක්ෂ, ගෝඨාභය රාජපක්ෂ, ඇමරිකාවේ ශ්‍රී ලංකා තානාපති ජාලිය වික්‍රමසූරිය, ශ්‍රී ලංකා ගුවන් තොටුපල හා ගුවන් ගමන් සේවා හිටපු  සභාපති ප්‍රසන්න වික්‍රමසූරිය යන මහත්වරුන්ගේ ඥාති සොහොයුරා වෙයි.

උදයංග වීරතුංග  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

යුක්‍රේන ත්‍රස්තවාදී කණ්ඩායමකට ඔහු විසින් අවි සපයා ඇති බවට චෝදනා එල්ල වී ඇත. එම චෝදනාව මත ඔහු සේවයෙන් පහ කර යළි මෙරටට කැඳවා ඇති මුත් ආ ගිය අතක් නැත.

උදයංග වීරතුංග යුක්රේන ත්‍රස්තවාදීනට අවි සපයන ලදැයි යුක්රේනයේ නවදිල්ලි තානාපති කාර්යාලය තෙවැනි පාර්ශවයක් මගින් ශ්‍රී ලංකා මහ කොමසාරිස් කාර්යාලයට පැමිණිලි කිරීමෙන් පසුව, ශ්‍රී ලංකා රජය විසින් ඔහුගේ රාජ්‍ය තාන්ත්‍රික ගමන් බලපත්‍රය අවලංගු කරන ලදි.

ආශ්‍රිත

 Udayanga's case: issues over transferring of CID

 Udayanga visits SL embassy in tehran

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ත්‍රස්තවාදී සංවිධාන හා ගනුදෙනු කල බවට චූදිතයෝ

උදයංග වීරතුංග


Anne McTaggart (* 30. Januar 1970) ist eine schottische Politikerin und Mitglied der Labour Party.

Politischer Werdegang
Bei den Schottischen Parlamentswahlen 2007 gelang es dem Labour-Politiker und Stadtrat von Glasgow, Bill Kidd, einen Sitz im Schottischen Parlament zu erringen. Um sich auf dieses Mandat zu konzentrieren, trat er 2009 als Stadtrat zurück, wodurch Nachwahlen nötig wurden, zu denen McTaggart kandidierte und in der Folge in den Stadtrat einzog. Bei den Schottischen Parlamentswahlen 2011 trat McTaggart als Listenkandidat der Labour Party für die Wahlregion Glasgow an und zog als eine von drei Labour-Kandidaten der Liste in das Schottische Parlament ein. Zum Ende der Wahlperiode schied McTaggart aus dem Parlament aus.

Einzelnachweise

Weblinks
 Eigene Netzpräsenz
 Informationen auf den Seiten des Schottischen Parlaments

Abgeordneter im Schottischen Parlament
Mitglied der Scottish Labour Party
Politiker (21. Jahrhundert)
Politiker (Glasgow)
Geboren 1970
Schotte
Brite
Frau

Anne McTaggart


Doris Weilharter (* 24. März 1952) ist eine ehemalige österreichische Mittel- und Langstreckenläuferin.

Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1983 in Budapest wurde sie Siebte über 3000 m, und bei den Berglauf-Weltmeisterschaften 1985 kam sie auf den 16. Platz.

Je fünfmal wurde sie österreichische Meisterin über 1500 m (1973, 1977, 1981–1983) und 3000 m (1974, 1976, 1979, 1981, 1982) und je einmal über 800 m (1982) und im Crosslauf (1981). In der Halle holte sie zweimal den nationalen Titel über 1500 m (1982, 1983) und je einmal über 800 m (1982) und 3000 m (1984).

Persönliche Bestzeiten

 800 m: 2:06,09 min, 1. August 1981, Ebensee
 Halle: 2:08,68 min, 27. Februar 1982, Wien
 1000 m (Halle): 2:48,07 min, 31. Januar 1982, Wien
 1500 m: 4:12,94 min, 25. Juli 1981, Budapest
 Halle: 4:22,22 min, 11. Februar 1982, Wien
 3000 m: 9:20,36 min, 25. August 1982,	Koblenz
 Halle: 9:17,53 min, 20. Februar 1983, Budapest

Weblinks

 Athletenporträt beim ÖLV

Mittelstreckenläufer (Österreich)
Langstreckenläufer (Österreich)
Sportler (Innsbruck)
Österreicher
Geboren 1952
Frau

Doris Weilharter


تبدأ مبرهنة فان أوبيل بإنشاء أربع مربعات على الأضلاع الأربعة لرباعي الأضلاع. يتم تحديد مراكز المربعات المنشأة برسم أقطار المربعات. تنص مبرهنة فان أوبيل أن القطع المستقيمة التي تصل مركزي مربعين متقابلين تكونان متساويتين بالطول وتشكلان زاوية قائمة.

تطبق هذه المبرهنة على المضلعات الرباعية المحدبة أو المقعرة كما في الشكل.

مراجع

وصلات خارجية

رباعيات أضلاع
مبرهنات في الهندسة المستوية

مبرهنة فان أوبيل


Narodna Republika Mozambik (portugalski: República Popular de Moçambique) je bila samoproglašena komunistička država koja je postojala od 25. lipnja 1975. do 1. prosinca 1990., kad je država postala današnja Republika Mozambik.

Uspostavljena je malo nekon što je stekla neovisnost od Portugala 1975. godine. Mozambička oslobodilačka fronta ("FRELIMO") uspostavila je jednostranačku državu. Na čelu je bio Samora Machel, koji se uskoro morao ratovati u građanskom ratu protiv gerilskog pokreta Mozambičkog narodnog otpora ("Renamo"), ispočetka financiranog iz Republike Rodezije (današnji Zimbabve) i poslije iz Republike Južne Afrike, koji su podupirali i financirali skupinu.

NR Mozambik je njegovao bliske sveze s NR Angolom i SSSR-om, objema tadašnjim komunističkim državama. NR Mozambik također je bio promatrač u Savjetu za uzajamnu ekonomsku pomoć, ekonomskoj organizaciji komunističkih država.

Izvori

Bibliografija

Povijest Mozambika
Bivše države
Mozambik

Narodna Republika Mozambik


A Treasure es un álbum en directo del músico canadiense Neil Young, publicado por la compañía discográfica Reprise Records el 14 de junio de 2011. El álbum incluye canciones interpretadas durante las giras norteamericanas de 1984 y 1985 con el grupo International Harvesters, seis de ellas inéditas. El álbum es el noveno volumen en orden cronológico de los Archives Performance Series, que recopila grabaciones inéditas en directo del músico, y el sexto en publicarse hasta la fecha.

Historia
El álbum es el resultado de una gira tras la grabación de lo que posteriormente Neil llamó su primer Old Ways, un disco de country que su sello discográfico en la época, Geffen Records, rechazó por su escaso interés comercial. La grabación de Old Ways coincidió con una década en la que Young comenzó a tocar música de diferentes géneros musicales, sin el respaldo de su habitual banda, Crazy Horse, y dejando de lado su habitual estilo musical. La banda de apoyo durante la gira, apodada «International Harvesters», estuvo formada por músicos profesionales de country procedentes de Nashville, algunos de los cuales participaron en la grabación del álbum Everybody's Rockin' bajo el nombre de «The Shocking Pinks».

Según el propio Neil, el título del álbum es un homenaje a Ben Keith, guitarrista que trabajó con Young hasta su fallecimiento un año antes: «No había escuchado estos temas en veinticinco años, pero cuando los desenterramos, Ben dijo: "Esto es un tesoro"».

Recepción

Tras su lanzamiento, A Treasure obtuvo generalmente buenas reseñas de la prensa musical, con una media ponderada de 80 sobre 100 en la web Metacritic, basada en 16 reseñas. Según Stephen Thomas Erlewine de Allmusic: «Las canciones inéditas son todas de primer nivel, pero lo que es realmente notable sobre A Treasure es que ofrece un documento convincente de lo buenos que eran los International Harvesters, lo cual, a su vez, tiene sentido en un turbio periodo para Neil Young». Jaan Uhelszki de American Songwriter escribió: «A Treasure está llena de pequeñas revelaciones, profundamente personales sin ser confesionales, atractivas sin tratar de serlo, y reveladoras por sus pequeñas observaciones y su infrecuente visión de detalles ordinarios». Andy Greene, de la revista Rolling Stone, comentó: «"Andy Jean" es un precioso homenaje a su hija recién nacida, mientras que "Grey Riders" es una épica perdida que sugiere a Crazy Horse con una infusión de acento. Los viejos temas también resplandecen: "Flying on the Ground Is Wrong" suena como si fuera de Flying Burrito Brothers en lugar de Buffalo Springfield».

A nivel comercial, A Treasure alcanzó el puesto 29 en la lista estadounidense Billboard 200 y el 38 en la lista británica UK Albums Chart. En Canadá, el álbum alcanzó el puesto 18 en la lista Canadian Albums Chart.

Lista de canciones

Personal

Músicos
Neil Young: voz y guitarra.
Ben «Long Grain» Keith: pedal steel guitar, lap steel y coros.
Anthony Crawford: guitarra, banjo y coros.
Rufus Thibodeaux: violín
Spooner Oldham: piano
Tim Drummond: bajo
Karl T. Himmel: batería
Hargus "Pig" Robbins: piano en «Southern Pacific», «Nothing is Perfect» y «Grey Riders».
Joe Allen: bajo en «Southern Pacific», «Nothing is Perfect» y «Grey Riders».
Matraca Berg & Tracy Nelson: coros «Nothing is Perfect».

Equipo técnico
Tim Mulligan: grabación, mezcla y masterización.
Terry Farris: mezcla de «Amber Jean».
Jeff Peterson: mezcla de «It Might Have Been».

Posición en listas

Referencias

Álbumes en vivo de Neil Young
Álbumes en vivo de 2011
Álbumes de Reprise Records

A Treasure


Die Malaysia Open 1966 im Badminton fanden Mitte Juni 1966 in Seremban statt.

Finalergebnisse

Weblinks
 https://eresources.nlb.gov.sg/newspapers/Digitised/Article/straitstimes19660919-126.96.36.199

1966
Badminton 1966
Sportveranstaltung in Negeri Sembilan

Malaysia Open 1966


José Antonio Primo de River y Sáenz de Heredia, Primul Duce de Primo de Rivera, Al treilea Marchiz de Estella () a fost un avocat, nobil și politician spaniol, cunoscut drept fondator al organizației Falanga Spaniolă. Acesta a fost primul fiu al dictatorului Miguel Primo de Rivera. În perioada Războiului Civil Spaniol a fost acuzat de conspirație și de organizarea unei revolte militare împotriva guvernului celei de-a Doua Republici Spaniole, fiind condamnat la moarte și executat în primele luni ale războiului.

Persoana sa a fost venerată pe parcursul războiului de către facțiunea naționalistă, iar după înființarea Spaniei franchiste a fost ridicat la rangul de martir. Organismul de propagandă al guvernului Franco i-a utilizat riguros imaginea. Inscripția "José Antonio ¡Presente!" poate fi găsită în numeroase biserici din întreaga Spanie.

Viața
José Antonio Primo de Rivera s-a născut în Madrid pe 24 aprilie 1903, ca fiu al generalului Miguel Primo de Rivera, prim-ministru și dictator sub monarhia regelui Alfonso XIII al Spaniei. A moștenit din partea tatălui titlul de marchiz de Estella în provincia Navarra. Nu a fost niciodată căsătorit.

Mama sa a încetat din viață când el avea cinci ani, iar copilăria și-a petrecut-o alături de sora tatălui său. A fost educat acasă, unde a învățat limbile engleză și franceză. Ajuns la universitate, a început să frecventeze cursurile abia în al doilea an de licență. Își petrecea vacanțele de vară la moșia unchiului său unde practica echitația și vânătoarea.

Primo de Rivera a fost admis la studii în cadrul Universității Complutense din Madrid, specializarea drept, unde a studiat între 1917 și 1923. A contribuit la organizarea uniunii studențești Federación Universitaria Escolar. A urmat în paralel studiile universitare și pe cele postuniversitare și a obținut concomitent licența și doctoratul în 1923.

După absolvire a ales opțiunea "Voluntar pentru un An" pentru a-și realiza pregătirea militară. A servit în cadrul Regimentului IX Cavalerie "Iacob Cel Mare", încartiruit în Barcelona. A fost adus în fața curții marțiale în urma lovirii superiorului său, generalul de brigadă Gonzalo Queipo de Llano.Queipo de Llano a redactat o scrisoare defăimătoare împotriva unchiului lui José Antonio și împotriva dictatorului însuși. José Antonio, pregătit să apere onoarea familiei jignite de generalul republican, s-a îndreptat spre cafeneaua în care cel anterior menționat obișnuia să-și țină discursurile, iar la aflarea veștii că acesta este autorul scrisorii i-a aplicat o lovitură spectaculoasă în urma căreia generalul s-a rostogolit pe spate, acțiunea care a declanșat o încăierare între acoliții lui José Antonio și cei ai generalului.Primo de Rivera a devenit avocat în 1925 și a deschis un birou de avocatură pe o stradă din Madrid. În 1931 a primit titlul de "Perpetual Dean of the Illustrious College of Lawyers of Madrid". În 1931 a înființat "Agrupación al Servicio de la República" și, paradoxal, a candidat pentru un post de deputat al coaliției monarhiste "Unión Monárquica Nacional", însă nu a fost ales.

A fost reținut pentru scurt timp în 1932 pe motiv că a colaborat cu generalul José Sanjurjo în încercarea sa de a realiza o lovitură de stat.

Moartea
Pe 13 martie 1936 a fost arestat în Madrid și acuzat de posesie ilegală de arme. Nouă săptămâni mai târziu a fost transferat în închisoarea din Alicante. Securitatea acelei instituții era laxă, el reușind să comunice cu conspiratorii naționaliști prin intermediul poștei până la schimbarea directorului închisorii, moment în care celula i-a fost verificată. În urma cercetărilor s-au descoperit două pistoale și o sută de gloanțe; prin urmare a fost trimis la izolare. José Antonio a fost acuzat pe 3 octombrie 1936 de conspirație împotriva Republicii și insurecție militară, ambele fiind pedepsite cu moartea. Pe parcursul procesului Primo de Rivera s-a apărat singur. A fost găsit vinovat pe 18 noiembrie 1936 și condamnat la moarte prin execuție de către un pluton de execuție.

S-a zvonit că republica le-a oferit naționaliștilor varianta unui schimb de prizonieri între Primo de Rivera și președintele republicii, Francisco Largo Caballero; varianta ar fi fost refuzată de Francisco Franco. Alții susțin că guvernul republican ar fi cel care a refuzat schimbul, iar generalul Franco ar fi inițiat o serie de raiduri prin care a încercat să-l elibereze pe José Antonio din închisoarea Alicante. Cu toate acestea, moartea fondatorului falangismului a reprezentat eliminarea unui adversar formidabil al generalului. Franco l-a caracterizat pe José Antonio drept un "playboy fandosit".

Ultimul roman al Elizabethei Bibesco, The Romantic, publicat în 1940, începe cu o dedicație pentru Jose Antonio Primo de Rivera: "To Jose Antonio Primo de Rivera. I promised you a book before it was begun. It is yours now that it is finished -- Those we love die for us only when we die--". Aceasta l-a cunoscut în timpul șederii în Madrid alături de soțul ei, Antoine Bibesco, ambasador între 1927-1931.

Note

Bibliografie
 José Antonio Primo de Rivera - Anthology (edited by Gonzalo Torrente Ballester), Ediciones Prensa del Movimiento, Madrid, 1950. Traducere engleză
 Payne, Stanley G. (1961) Falange. A History of Spanish Fascism. Stanford University Press
 Thomas, Hugh. "The Hero in the Empty Room: Jose Antonio and Spanish Fascism," Journal of Contemporary History (1966) 1#1 pp. 174–182 in JSTOR
 Velarde Fuertes, Juan. "José Antonio y la economía" Grafite ediciones. ISBN 84-96281-10-8

Legături externe

 Site oficial al Fundación José Antonio, cu o Scurtă biografie în engleză .
 Platforma2003.org
 Articol recent despre perspectivele sale
 Jose Antonio Primo de River la Find a Grave

Nașteri în 1903
Decese în 1936
Politicieni executați
Falangism
Oameni din Madrid
Romano-catolici spanioli

José Antonio Primo de Rivera


Moss Bros Group PLC er et public limited company, der blev etableret i 1851 af Moses Moss i Covent Garden i London i Storbritannien. Det er et af Storbritanniens mest populære herreekviperingshandlere og er specialiseret i salg og udlejning af formelt tøj som jakkesæt. Virksomheden har over 150 butikker fordelt over hele Storbritannien. Den er registreret på London Stock Exchange og er en del af FTSE Fledgling Index.

Referencer

Eksterne henvisninger

Official website

Beklædningsvirksomheder fra Storbritannien
Tøjmærker
Etableret i 1851

Moss Bros Group


RPG-32 (rus. РПГ-32) je ruski prijenosni protutenkovski raketni bacač.

Povijest
Početkom 21. stoljeća vlade Jordana i Meksika su postigle dogovor s ruskom državnom tvrtkom NPO Bazalt o dizajniranju i razvoju modernog protuoklopnog oružja koje će moći uništiti neprijateljske tenkove čak i kad se ispred njih nalazi betonska prepreka. Za tvrtku to nije bio problem jer Rusija još iz vremena 2. svjetskog rata ima dugogodišnje iskustvo proizvodnje lakih i jeftinih protuoklopnih raketa. Također, NPO Bazalt je tijekom hladnog rata razvio čuveni raketni bacač RPG-7.

U konačnici, to je rezultiralo stvaranjem raketnog bacača RPG-32 koji je temeljen na prijašnjem modelu RPG-29.

Opis
RPG-32 se sastoji od lansirne cijevi koja na sebi ima integriranu optiku i sustav okidanja. Rakete nisu integrirane te se prenose u tvornički projektiranim kovčezima. Lansirna cijev ima promjer 105 mm te može izbacivati rakete kalibra 105 i 72 mm. Za raketni lanser su namijenjene dvije vrste raketa: PG-32V (protutenkovska HEAT raketa) i TBG-32V (protuoklopna termobarička fragmentacijska raketa). Potonja može penetrirati u oklop debljine 650 mm, kreće se brzinom 140 metara u sekundi a učinkoviti domet joj iznosi 700 metara. Prema tvrtki NPO Bazalt, jedan lanser može ispaliti do 200 raketa.

Korisnici
Osim Jordana i Meksika, vjeruje se da su licence također prodane Argentini i Brazilu.

: zemlja je jedna od prvotnih korisnica jer je financirala razvoj ovog projekta a njeni inženjeri imali su ulogu u RPG-ovom konačnom dizajnu. Prva količina RPG-32 je isporučena 2008. godine.
: također jedna od prvotnih korisnica RPG-32.

Izvori

Vanjske poveznice
RPG-32 (Nash-Shab) Anti-Tank Weapon System, Jordan

Protuoklopno raketno oružje
Oružane snage Rusije
Ruska protuoklopna oružja
Rusko raketno oružje

RPG-32


Novedrate ist eine norditalienische Gemeinde (comune) in der Provinz Como in der Lombardei.

Lage und Einwohner
Die Gemeinde umfasst die Fraktion Villaggio San Giuseppe und liegt etwa 12,5 Kilometer südsüdöstlich von Como und grenzt unmittelbar an die Provinz Monza und Brianza. Die westliche Grenze bildet die Serenza, ein Nebenfluss des Seveso. Novedrate hat  Einwohner (Stand )

Geschichte
Erstmals urkundlich erwähnt wurde die Gemeinde 1017.

Wirtschaft und Verkehr
Lange Zeit war Novedrate Firmensitz von IBM in Italien. Seit 2006 befindet sich in der Villa Caresana der Campus der privaten Università degli Studi eCampus.

In Novaedrate ist seit 1973 der Hauptsitz von B&B Italia, einer der führenden Hersteller von Designpolstermöbeln. Das Hauptgebäude wurde von den Architekten Renzo Piano und Richard Rogers entworfen. Das Gebäude besteht aus einer Einheit, die in einer Stahl- und Glasrohrstruktur aufgehängt ist, die die Architektur des berühmten Centre Pompidou in Paris vorwegnimmt, das später von denselben Architekten entworfen wurde.

Veranstaltung
 Mostra biennale internazionale del pizzo (Spitze)

Sehenswürdigkeiten

 Pfarrkirche Santi Donato e Carpoforo (1902)
 Villa Casana (1871)

Weblinks

 Novedrate auf tuttitalia.it/lombardia

Einzelnachweise

Ort in der Lombardei

Novedrate


Hugo Rafael Chávez Frías (28 Temmuz 1954, Sabaneta - 5 Mart 2013, Caracas), Venezuelalı politikacı ve 1998'den ölümüne kadar ülkenin devlet başkanıydı. 2007 yılında Venezuela Birleşik Sosyalist Partisi'nin (PSUV) lideri olan Chávez, 1997'de kuruluşundan itibaren Beşinci Cumhuriyet Hareketi'nin de liderliğini yapmıştır. Politik ideolojisi 21. yüzyıl sosyalizmi ve Bolivarcılık idi. Ülkede Bolivarcı Devrimin sosyalist reformların uygulanmasına odaklandı.

Gençliği ve siyasete girişi
Bir işçi sınıfı ailenin çocuğu olarak Sabaneta, Barinas'ta doğan Chávez, kariyerine subay olarak başladı. Ülkenin politik sistemini eleştiren Chávez, 1980'lerin başlarında gizlice Bolivarcı Devrimci Hareket-200 (MBR-200) kurdu. 1992 yılında Başkan Carlos Andrés Pérez hükûmetine karşı başarısız bir darbe girişimine liderlik yaptı.

Devlet başkanlığı
2 yıllık hapislik sürecinden sonra Beşinci Cumhuriyet Hareketi kuruldu ve 1998 yılında Venezuela devlet başkanı seçildi. Ardından  Venezuela devlet yapısını ve bazı marjinal grupların haklarını değiştirdiği yeni bir anayasa tanıttı ve 2000 yılında yeniden seçildi. Yaptığı ikinci başkanlık dönemi Bolivarcılık misyonlarını izleyen bir sistemi tanıtan Chávez, komünal konseyler ve işçilerce yönetilen kooperatifler kurarak bir dizi toprak reformunu hayata geçirerek, çeşitli kilit sanayileri kamulaştırdı.

Darbe girişimi

Muhalif darbeyle baştan indirilmiş, ancak 2 gün (48 saat içinde) barriosta (İspanyolca konuşulan ülkelerde kırsal alana verilen isim) yaşayan halkın darbecilere karşı yaptığı protestolarla tekrar iktidara gelmeyi başarmıştır. 4 Aralık 2006 tarihinde Venezuela'da yapılan devlet başkanlığı seçimini kazanarak 2012'ye kadar devlet başkanı olmaya hak kazanmıştır.

Ekim 2012 seçimlerinde Venezuela lideri Hugo Chavez,  oyların yüzde 54'ünü alarak muhalefet lideri Henrique Capriles'i geride bırakarak dördüncü kez Devlet Başkanı seçildi.

Siyasi çizgisi
Uygulamaya koyduğu radikal siyasal dönüşümleriyle neoliberalizme karşı somut bir alternatif oluşturan Chávez, ülkesinin yüz yüze olduğu yoksulluk, açlık, cehalet, barınma, çalışma ve kadın hakları gibi sorunların çözümünün kapitalist sistem içinde kalınarak sağlanamayacağını iddia etmekte ve devrimden söz etmektedir. Venezuela'da çok daha adil, barışçı, eşit ve özgür bir dünyanın ancak sosyalizme açılarak gerçekleştirilebileceği görüşünü savunmaktadır.

Uluslararası konumu
Washington yönetiminin düşman olarak gördüğü Küba, Kuzey Kore, İran, Belarus, Suriye gibi ülkelerle sıkı bağlar kurmuş ve ABD karşıtlığını her fırsatta dile getirmiştir. Chavez, Amerikan aleyhtarlığını 2006 yılının ağustos ayında yaptığı İran gezisi ile göstermiştir. Son olarak da BM konuşmasında "Şeytan dün buradaydı" sözleri ile Bush'u bir şeytan olarak tanımlamış ve dünya çapında büyük ilgi toplayan bir konuşmaya imza atmıştır.

Kanser tedavisi ve ölümü
2011 yılında pelvis bölgesinde görülen lezyonlar nedeniyle Küba'da ameliyat olan Chavez'in sağlık durumu, 2012 yılında kanserin nüksetmesi nedeniyle tekrar kötüleşmiş, bu nedenle anayasal zorunluluk gereği katılmak zorunda olduğu yemin törenine katılamamıştır.

27 Kasım 2012'de, Chavez kanser yüzünden daha fazla tıbbi tedavi için Küba'ya seyahat etme planlarını açıkladı. 18 Şubat 2013 tarihinde, Küba'daki kanser tedavisinden 2 ay sonra Venezuela'ya döndü. 4 Mart'ta, solunum sorunları kötüleşti ve yeni, ciddi solunum yolu enfeksiyonu hastası olduğu Venezuela hükûmeti tarafından açıklandı. 5 Mart 2013 Salı günü hayatını kaybetti.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Venezuela'da Chavez'in zaferi ilan edildi - Prensa Latina Türkçe
 2006 Seçimleri sonrası Chavez'in açıklamaları
 Hugo Chávez en "La Patria Grande de Caracas"

|-

|-

1954 doğumlular
2013 yılında ölenler

Venezuela devlet başkanları
Demokratik sosyalistler
Açlık karşıtı aktivistleri
Che Guevara
Venezuela'da kanserden ölenler
Bağırsak kanserinden ölenler
Venezuelalı sosyalistler

Hugo Chávez


Vesturblokkin er hugtak sem notað var lauslega yfir aðildarríki NATO í kalda stríðinu, auk hlutlausra landa sem horfðu frekar til Vesturlanda en Sovétríkjanna og Austurblokkarinnar. Til Vesturblokkarinnar töldust þannig Bandaríkin, Kanada, Ísland, Noregur, Bretland, Danmörk, Belgía, Holland, Frakkland, Portúgal, Lúxemborg, Vestur-Þýskaland og Ítalía. Tyrkland og Grikkland bættust í hóp NATO-ríkja árið 1952 og Spánn gerðist aðildarríki árið 1982. Lönd sem voru hlutlaus að nafninu til en töldust samt til Vesturblokkarinnar voru Svíþjóð, Írland og Austurríki.

Saga Evrópu
Vesturlönd
Kalda stríðið

Vesturblokkin


Gedesby Mølle er en hollandsk vindmølle i Gedesby 3 km nordøst for Gedser på Falster. Den blev taget i brug i 1911, og var i drift frem til 1947. Det er landets sydligste vindmølle.

Historie
Den nuværende mølle erstattede en tidligere stubmølle, som lå lidt mod vest, på en forhøjning, hvor landevejen mellem Gedser og Nykøbing Falster går igennem. Denne mølle overlevede stormfloden 1872, der havde øvet betydelig skade på selve Gedesby.

En Kristian Hansen valgte at opføre den nuværende hollandske vindmølle, da den gamle stubmølle var utidssvarende. Den stod klar i 1911, men i 1917 var han gået konkurs og den fik nye ejere. Møllen fungerede frem til 1947. I 1957 ødelagde et haglvejr  den ene vingehæk, og året efter knækkede akslen i 1958. Herefter forfaldt møllen i mange år. I 1970 startede man en trælasthandel i bygningen. I 1985 igangsatte to lokale bevaringen af møllen og begyndte at restaurere den. På trods af at den daværende Sydfalster Kommune ikke ønskede at støtte projektet blev der samlet penge ind i lokalbefolkningen, og ejeren siden 1976 lod møllelauget få råderet over møllen. I 1995 stod den færdigrestaureret og fuldt funktionsdygtig.

Beskrivelse
Overmøllen er opført i træ, og beklædt med tagpap, ligesom hatten er det.

Møllens vingefang er kun 15 m, hvilket gør den til en af Danmarks mindste.

Se også
 Vindmøller på Lolland-Falster

Referencer

Eksterne henvisninger
 gedesbymoelle.dk

Hollandske vindmøller i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Guldborgsund Kommune
Etableret i 1911

Gedesby Mølle


Weinmarkt steht für

 Weinmarkt (Augsburg), alter Name der Maximilianstraße in Augsburg
 Weinmarkt (Luzern), Platz in Luzern
 Mainzer Weinmarkt, Volksfest in Mainz
 Weinmarkt (Memmingen), Platz in Memmingen
 Weinmarkt (Nürnberg), Platz in Nürnberg

Weinmarkt


Web3 (também conhecido como Web 3.0 e às vezes chamado como web3) é uma ideia para uma nova iteração da World Wide Web baseada na tecnologia blockchain, que incorpora conceitos como descentralização e economia baseada em tokens. Alguns tecnólogos e jornalistas o compararam com a Web 2.0, onde dizem que os dados e o conteúdo são centralizados em um pequeno grupo de empresas às vezes chamado de " Big Tech ". O termo "Web3" foi cunhado em 2014 pelo cofundador da Ethereum, Gavin Wood, e a ideia ganhou interesse pelos entusiastas de criptomoedas em 2021, grandes empresas de tecnologia e empresas de capital de risco.

Alguns especialistas argumentam que a web3 fornecerá maior segurança com os dados, escalabilidade e privacidade para os usuários e combaterá a influência de grandes empresas de tecnologia. Outros levantaram preocupações sobre uma web descentralizada, citando o potencial de baixa moderação e a proliferação de conteúdo nocivo, a centralização da riqueza para um pequeno grupo de investidores e indivíduos, ou uma perda de privacidade devido a coleção de dados. Outros, como Elon Musk e Jack Dorsey, argumentaram que a web3 atualmente serve apenas como um buzzword.

Outras webs

Web 1.0 e Web 2.0 referem-se as eras da história da World Wide Web à medida que evoluiu através de várias tecnologias e formatos. A Web 1.0 refere-se aproximadamente ao período de 1991 a 2004, onde a maioria dos sites eram páginas estáticas e a grande maioria dos usuários eram consumidores, não produtores de conteúdo. A Web 2.0 é baseada na ideia de "a web como plataforma" e baseia-se no conteúdo criado pelo usuário enviado para fóruns, mídia social e serviços de rede, blogs e wikis, entre outros serviços. A Web 2.0 é geralmente considerada como tendo começado por volta de 2004 e continua até os dias atuais.

Terminologia
Web3 é diferente do conceito de 1999 de Tim Berners-Lee para uma web semântica. Em 2006, Berners-Lee descreveu a web semântica como um componente da Web 3.0, que é diferente do termo Web3 em contextos de blockchain.

O termo "Web3" foi cunhado pelo fundador da Polkadot e cofundador da Ethereum, Gavin Wood, em 2014, referindo-se a um "ecossistema online descentralizado baseado em blockchain". Em 2021, a ideia da Web3 ganhou popularidade. O interesse particular aumentou no final de 2021, em grande parte devido ao interesse de entusiastas de criptomoedas e investimentos de tecnólogos e empresas de alto nível. Executivos da empresa de capital de risco Andreessen Horowitz viajaram para Washington, DC, em outubro de 2021, para fazer lobby pela ideia como uma solução potencial para questões sobre a regulamentação da web, com as quais os formuladores de políticas têm lidado.

Alguns escritores que se referem ao conceito descentralizado geralmente conhecido como "Web3" usaram o termo "Web 3.0", levando a alguma confusão entre os dois conceitos. Além disso, algumas visões da Web3 também incorporam ideias relacionadas à web semântica.

Conceito
Visões específicas para Web3 diferem, e o termo foi descrito pela Bloomberg como "nebuloso", mas giram em torno da ideia de descentralização e muitas vezes incorporam tecnologias blockchain, como várias criptomoedas e tokens não fungíveis (NFTs). A Bloomberg descreveu a Web3 como uma ideia que "construiria ativos financeiros, na forma de tokens, no funcionamento interno de quase tudo que você faz online". Algumas visões são baseadas no conceito de organizações autônomas descentralizadas (DAOs). Finanças descentralizadas (DeFi) é outro conceito-chave; nele, os usuários trocam moeda sem envolvimento do banco ou do governo. A identidade auto-soberana permite que os usuários se identifiquem sem depender de um sistema de autenticação como o OAuth, no qual uma parte confiável precisa ser alcançada para avaliar a identidade. Estudiosos de tecnologia argumentaram que a Web3 provavelmente funcionaria em conjunto com sites da Web 2.0, com sites da Web 2.0 provavelmente adotando tecnologias Web3 para manter seus serviços relevantes.

Recepção
Tecnólogos e jornalistas descreveram a Web3 como uma possível solução para as preocupações sobre a centralização excessiva da web em algumas empresas "Big Tech". Alguns expressaram a noção de que a Web3 poderia melhorar segurança, escalabilidade e privacidade dos dados além do que é atualmente possível com as plataformas Web 2.0. A Bloomberg afirma que os céticos dizem que a ideia "está longe de provar seu uso além de aplicativos de nicho, muitos deles ferramentas destinadas a traders de criptomoedas". O New York Times informou que vários investidores estão apostando US$ 27 bilhões que a Web3 "é o futuro da internet".

Algumas empresas da Web 2.0, incluindo Reddit e Discord, exploraram a incorporação de tecnologias da Web3 em seus serviços. Em 8 de novembro de 2021, o CEO Jason Citron twittou uma captura de tela sugerindo que o Discord poderia estar explorando a integração de carteiras de criptomoedas em sua plataforma. Dois dias depois, e após uma forte reação dos usuários, a Discord anunciou que não tinha planos de integrar tais tecnologias e que era um conceito apenas interno que havia sido desenvolvido em um hackathon em toda a empresa.

Alguns juristas citados pelo The Conversation expressaram preocupação com a dificuldade de regular uma web descentralizada, que, segundo eles, pode dificultar a prevenção de crimes cibernéticos, assédio online, discurso de ódio e disseminação de imagens de abuso infantil. Mas, o site de notícias também afirma que "(web descentralizada) representa as visões ciber-libertárias e as esperanças do passado de que a internet pode capacitar as pessoas comuns ao quebrar as estruturas de poder existentes". Alguns outros críticos da Web3 veem o conceito como parte de uma bolha de criptomoedas, ou como uma extensão de tendências baseadas em blockchain que consideram exageradas ou prejudiciais, principalmente NFTs. Alguns críticos levantaram preocupações sobre o impactos ambientais das criptomoedas e NFTs. As criptomoedas variam em eficiência, com a prova de participação tendo sido projetada para consumir menos energia do que a prova de trabalho mais amplamente utilizada, embora haja desacordo sobre o quão seguro e descentralizado isso é na prática. Outros expressaram crenças de que a Web3 e as tecnologias associadas são um esquema de pirâmide.

Jack Dorsey, cofundador e ex-CEO do Twitter, descartou a Web3 como um "brinquedo para os capitais de risco". Dorsey opinou que a Web3 não democratizará a internet, mas transferirá o poder de players como o Facebook para fundos de capital de risco como Andreessen Horowitz.

Em 14 de dezembro de 2021, a engenheira de software Molly White lançou o "Web3 Is Going Just Great", um site que documenta "golpes, esquemas e truques proeminentes" envolvendo criptomoedas e Web3.

Palavra de ordem
Liam Proven, escrevendo para The Register, conclui que Web3 é "um mito, um conto de fadas. É o que os pais contam a seus filhos à noite se quiserem que eles cresçam e se tornem economistas."

Em 2021, o CEO da SpaceX e da Tesla, Elon Musk, expressou ceticismo sobre a Web3 em um tweet, dizendo que a Web3 "parece mais chavão de marketing do que realidade agora".

Em novembro de 2021, James Grimmelmann, da Universidade Cornell, referiu-se ao Web3 como vaporware, chamando-o de "uma internet futura prometida que corrige todas as coisas que as pessoas não gostam na internet atual, mesmo quando é contraditória". E também argumentou que mover a internet para uma infraestrutura focada em blockchain centralizaria e causaria mais coleta de dados em comparação com a internet atual.

Stephen Diehl, engenheiro e blogueiro do Reino Unido, descreveu a Web3 em um post de blog como uma "campanha de marketing insípida que tenta reformular as associações negativas do público de ativos criptográficos em uma narrativa falsa sobre a interrupção da hegemonia da empresa de tecnologia herdada".

Não descentralizado
Kevin Werbach, autor de The Blockchain and the New Architecture of Trust, disse que "muitas soluções chamadas 'web3' não são tão descentralizadas quanto parecem, enquanto outras ainda precisam mostrar que são escaláveis, seguras e acessíveis. suficiente para o mercado de massa", acrescentando que isso "pode mudar, mas não é certo que todas essas limitações serão superadas".

No início de 2022, Moxie Marlinspike, criadora do Signal, articulou como a Web3 não é tão descentralizada quanto parece, principalmente devido à consolidação no campo de criptomoedas, inclusive em interfaces de programação de aplicativos blockchain que atualmente é controlada principalmente pelas empresas Alchemy e Infura, exchanges de criptomoedas que são dominadas principalmente por Binance, Coinbase, MetaMask e OpenSea, e o mercado de stablecoin que atualmente é dominado por Tether. Marlinspike também comentou que a nova teia se assemelha à velha teia.

Ver também
 Rede Social Distribuída

Ligações externas
 Site oficialda Web3 Foundation
 Web3 está indo muito bem(compêndio de incidentes negativos da Web3 em Inglês)
 Web3 Starter Pack por Tiago Yonamine

Blockchain
Descentralização
Eras da internet

Web3


Bogorodica (polj.: Bogurodzica) najstariji je poljski himan. Nastao je između 10. i 13. stoljeća. Iako izvor pjesme nije sasvim jasan, nekoliko znanstvenika slaže se da je autor himna sv. Adalbert Praški. Ovim himnom započinje povijest poljske književnosti. Zapisao ju je kroničar i "otac poljske historiografije" Jan Długosz.

Poljski vitezovi pjevali su ovaj himan prije bitke kod Grunwalda. Himan Bogorodica također je pratio krunidbene obrede prvih kraljeva Jagelovića.

Himan Bogorodica povezan je s latinskom liturgijom, tradicijom crkvenih himana, grčkim ili starim crkvenoslavenskim utjecajima, zapadnjačkom ili istočnjačkom kulturom. Dvije početne strofe nastale su prve - vjerojatno u sredini ili na kraju 13. stoljeća, ili na samom početku 14. stoljeća.

Himan Bogorodica je molitveni himan, čija prva strofa sadrži poziv Kristu kroz zagovor Djevice Marije. Ona započinje apostrofom prema njoj - Majci Kristovoj, Djevici, hvaljenoj od Boga i izabranoj. Nakon apostrofije, molba je Mariji da se zagovara vjernike kod svoga Sina.

Druga strofa počinje izravnim obraćanjem Kristu, Sinu Božjem, pozivajući se na sv. Ivana Krstitelja. Molitva kojom završava ta strofu sadrži zahtjev, da Krist daje ljudima blažen boravak na zemlji i, nakon smrti, vječno postojanje na nebu. Sljedeće strofe imaju razne motive: Uskrs, Isusovu muku, litanije - pozivajući se na svece.

Himan Bogorodica je u početku bio povezan sa svetom misom i procesijom, ali već je u 15. stoljeću postao viteška bojna himna.

Himan na poljskom jeziku
Bogurodzica dziewica, Bogiem sławiena Maryja,
U twego syna Gospodzina Matko zwolena, Maryja!
Zyszczy nam, spuści nam.
Kyrie elison!

Twego dziela Krzciciela, bożycze,
Usłysz głosy, napełń myśli człowiecze.
Słysz modlitwę, jąż nosimy,
A dać raczy, jegoż prosimy:
A na świecie zbożny pobyt,
Po żywocie rajski przebyt.
Kyrie elison!

Himan na engleskom jeziku

Virgin, Mother of God, God-famed Mary!
Ask Thy Son, our Lord, God-named Mary,
To have mercy upon us and hand it over to us!
Kyrie eleison!

Son of God, for Thy Baptist's sake,
Hear the voices, fulfill the pleas we make!
Listen to the prayer we say,
For what we ask, give us today:
Life on earth free of vice;
After life: paradise!
Kyrie eleison!

Izvori

Marija u umjetnosti
Kršćanska glazba
Katoličanstvo u Poljskoj
Poljska glazba

Bogorodica (himan)


ශ්‍රිලංකාවේ ඉතිහාසය ආරම්භ වන්නේ  මෙහි පලමු කොටම පදිංචිවූ සිංහල නම් ජාතියේනි.

ශ්‍රී ලංකාවෙහි ඉතිහාසය


ISO 9 is an international standard establishing a system for the transliteration into Latin characters of Cyrillic characters constituting the alphabets of many Slavic and non-Slavic languages.

Published on February 23, 1995 by the International Organization for Standardization, the major advantage ISO 9 has over other competing systems is its univocal system of one character for one character equivalents (by the use of diacritics), which faithfully represents the original spelling and allows for reverse transliteration, even if the language is unknown.

Earlier versions of the standard, ISO/R 9:1954, ISO/R 9:1968 and ISO 9:1986, were more closely based on the international scholarly system for linguistics (scientific transliteration), but have diverged in favour of unambiguous transliteration over phonemic representation.
The edition of 1995 supersedes the edition of 1986.

ISO 9:1995
The standard features three mapping tables: the first covers contemporary Slavic languages, the second older Slavic orthographies (excluding letters from the first), and the third non-Slavic languages (including most letters from the first). Several Cyrillic characters included in ISO 9 are not available as pre-composed characters in Unicode, nor are some of the transliterations; combining diacritical marks have to be used in these cases. Unicode, on the other hand, includes some historic characters that are not dealt with in ISO 9.

Transliteration table
The following combined table shows characters for various Slavic, Iranian, Romance, Turkic, Uralic, Mongolic, Caucasian, Tungusic, Paleosiberian and other languages of the former USSR which are written in Cyrillic.

National adoptions

Sample text

The following text is a fragment of the Preamble of the Universal Declaration of Human Rights in Bulgarian:

ISO/R 9

ISO Recommendation No. 9, published 1954 and revised 1968, is an older version of the standard, with different transliteration for different Slavic languages, reflecting their phonemic differences. It is closer to the original international system of Slavist scientific transliteration.

A German adaptation of this standard was published by the Deutsches Institut für Normung as DIN 1460 (1982) for Slavic languages and supplemented by DIN 1460-2 (2010) for non-Slavic languages.

The languages covered are Bulgarian, Russian, Belarusian, Ukrainian, Serbo-Croatian and Macedonian. For comparison, ISO 9:1995 is shown in the table below.

Alternative schemes: ISO/R 9:1968 permits some deviations from the main standard. In the table below, they are listed in the columns alternative 1 and alternative 2.
The first sub-standard defines some language-dependent transliterations for Belarusian (BE), Bulgarian (BG), Russian (RU), and Ukrainian (UK).
The second sub-standard permits, in countries where tradition favours it, a set of alternative transliterations, but only as a group. It is identical to the British Standard 2979:1958 for Cyrillic romanization.

See also
 Romanization of Russian
 List of ISO transliterations
 GOST standards

Notes

External links
 Transliteration of Non-Roman Scripts – A collection of writing systems and transliteration tables, by Thomas T. Pedersen. PDF reference charts include ISO 9.
 Transliteration of Russian into various European languages
 CyrAcademisator Bi-directional online transliteration of Russian for ALA-LC (diacritics), scientific, ISO/R 9, ISO 9, GOST 7.79B and others. Supports Old Slavonic characters
 Lingua::Translit Perl module covering a variety of writing systems. Transliteration according to several standards including ISO 9 and DIN 1460 for Cyrillic.
 ISO 9 transliteration
  IDS (Informationsverbund Deutschschweiz, 2001) Katalogisierungsregeln IDS (KIDS), Anhänge, "IDS G.4: Transliteration der slavischen kyrillischen Alphabete ". Universität Zürich. URL accessed on 29-02-2012 (in German)—ISO/R 9 1968 standardization of scientific transliteration.
 RUS1.NET — 1:1 (univocal) transliteration map for learners of Russian, links to free auto-translit/IME tools for chrome/Firefox.

00009
00009

ISO 9


"Fire Meet Gasoline" este un cântec al interpretei australiane Sia. El a fost inclus în cel de-al șaselea material discografic de studio al solistei, 1000 Forms of Fear, cântecul a fost scris de Sia Furler, Greg Kurstin și Samuel Dixon și produs de Greg Kurstin. A fost lansat în Germania la data de 19 iunie 2015 ca cel de-al patrulea și ultimul extras pe single al albumului de către casa de discuri RCA Records.

Videoclipul
Videoclipul a fost lansat pe data de 23 aprilie 2015 pe YouTube. Acesta a fost filmat pentru linia de lenjerie intimă a lui Heidi Klum, iar acesta are parte de apariții din partea lui Klum și actorul din Urzeala tronurilor Pedro Pascal ca un cuplu în chinurile unei relații dramatice. Undeva în mijlocul videoclipului, personajul lui Klum da foc la casa lor și se uită împreună la sfarșit cum arde. Sia nu iși face apariția ei in videoclip, însă peruca ei blondă face. Sia însăși nu a fost implicată cu filmarea videoclipului, care a fost regizat de către Francesco Carrozzini. Deși se credea că va lansa un nou single, cantareața a declarat: "«Fire Meet Gasoline» nu este un videoclip oficial, nici nu este noul meu single. Este o reclamă pentru lenjeria intimă la care am autorizat un cântec."

Klum a spus că a fost "emoționată" de a avea piesa lui Sia în videoclipul ei. "Sia este una dintre acei artiști incredibili care pune atât de multă pasiune în munca sa, și sunt încântată să fac parte dintr-un videoclip." Klum a mai declarat: "Îmi aduc aminte de cum am fost uimită prima oară când am auzit vocea în "Breathe Me". Și iubesc multe dintre melodiile care ea a scris pentru alți artiști. Îmi place mările colaborări și să mi se acorde posibilitatea de a apărea în videoclip în timp ce purta colecția mea de Heidi Klum intime, este cu siguranta acolo."

Ordinea pieselor pe disc

Specificații
 A ^ Versiunea de pe albumul de proveniență, 1000 Forms of Fear.
 B ^ Remix "Bleachers Remix".

Clasamente

Datele lansărilor

Note

Legături externe

Discuri single din 2014
Discuri single
Cântece din 2015
Sia

Fire Meet Gasoline


La ville d' Hinuera est une localité de la région de Waikato située dans l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Situation
Elle est localisée le long de la route , à approximativement mi-chemin entre les villes de Hamilton et celle de Tauranga,et l'embranchement du chemin de fer de la , passe aussi à travers le village.

Personnalité notable
, MLC était  natif de la ville d'Hinuera.

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Ville en Nouvelle-Zélande
Waikato

Hinuera (Nouvelle-Zélande)


32776 Nriag este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
32776 Nriag este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Carolyn S. Shoemaker și Eugene M. Shoemaker. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,61 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 15,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 32001-33000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1987
Centura de asteroizi

32776 Nriag


Anja Zavadlav (Ljubljana, 11. svibnja 1960.), slovenska bivša alpska skijašica. Natjecala se za Jugoslaviju na ZOI 1980. u Lake Placidu u veleslalomu u slalomu i ZOI 1984. godine u Sarajevu u slalomu. Članica SK Ljubljana. Glavna disciplina bio joj je slalom. U Svjetskom kupu natjecala se od 1979. i 1985. te nekoliko puta osvojila bodove ili bila blizu osvajanja bodova.

U Svjetskom kupu debitirala je u Mariboru 8. veljače 1979. i osvojila 22. mjesto.

U karijeri se jedanaest puta uvrsteila među najboljih deset u slalomu. Najbolji plasman dosegla je 27. ožujka 1982. na slalomu u Montgenevreu, Francuska gdje je bila četrta.

Na svjetskim prvenstvima u skijanju nastupila je samo jednom. 5. veljače 1982. na SP 1982. u Schladmingu u slalomu je bila na 12. mjestu.

Izvori

Slovenski alpski skijaši

Anja Zavadlav


19968 Palazzolascaris este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
19968 Palazzolascaris este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Walter Ferreri. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,79 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 1,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 19001-20000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1988
Centura de asteroizi

19968 Palazzolascaris


Hovea acutifolia, es una especie de arbusto perteneciente a la familia de las leguminosas, es nativa de Australia en Nueva Gales del Sur y Queensland.

Descripción
Es un arbusto esbelto que alcanza un tamaño de 4 m de altura, los tallos y ramas con una cubierta densa de color gris a oxidada, con pelos rizados y arrugados entremezclados con más pelos rectos. Las hojas ± estrechas y elípticas, en su mayoría de 3-7 cm de largo, y 3 - 12 mm de ancho, de manera uniforme cónicas en el ápice y la base, los márgenes ligeramente recurvados. La inflorescencia con 1-4 flores en forma de racimos con pedicelos de 2-3 mm de largo.

Taxonomía
Hovea acutifolia fue descrita por A.Cunn. ex G.Don y publicado en A General History of the Dichlamydeous Plants 2: 126, en el año 1832.

Referencias

Enlaces externos

acutifolia

Hovea acutifolia


O Guarda-rios-de-crista , também conhecida como martim-pescador-cintado (Megaceryle alcyon) é uma ave martim-pescador de água grande e conspícuo, nativo da América do Norte. Todos os martins-pescadores foram anteriormente colocados em uma família, Alcedinidae, mas pesquisas recentes sugerem que isso deve ser dividido em três subfamílias.

Taxonomia
A primeira descrição formal do martim-pescador com cinto foi feita pelo naturalista sueco Carl Linnaeus em 1758 na décima edição de seu Systema Naturae . Ele introduziu o nome binomial Alcedo alcyon. O gênero atual Megaceryle foi erigido pelo naturalista alemão Johann Jakob Kaup em 1848. Megaceryle é do grego antigo megas, "grande", e do gênero existente Ceryle. O alcyon específico é latim para "martim-pescador".

Os grandes martins-pescadores verdes Megaceryle foram anteriormente colocados em Ceryle com o martim-pescador pied, mas este último está mais perto dos martins-pescadores verdes americanos de Clorocerilo. O parente vivo mais próximo do martim-pescador com cinto é o martim-pescador com anéis (M. torquata), e esses dois provavelmente se originaram de um megacerilo africano que colonizou as Américas.

Descrição
O martim-pescador com cinto é uma ave atarracada de tamanho médio que mede entre 28 e  de comprimento com uma envergadura entre  . Este martim-pescador pode pesar de  . A média da fêmea adulta é ligeiramente maior do que o macho adulto.

Esta espécie tem uma cabeça grande com uma crista desgrenhada. Seu bico longo e pesado é preto com uma base cinza. Essas características são comuns em muitas espécies de martim-pescador. Este martim -pescador mostra dimorfismo sexual reverso, com a fêmea mais colorida do que o macho. Ambos os sexos têm a cabeça azul ardósia, grande colarinho branco, uma grande faixa azul no peito e partes inferiores brancas. As costas e as asas são azul ardósia com pontas de penas pretas com pequenos pontos brancos. A fêmea apresenta uma faixa ruiva na parte superior da barriga que se estende pelos flancos. Os juvenis desta espécie são semelhantes aos adultos, mas ambos os sexos apresentam a faixa ruiva na parte superior do ventre. Os machos juvenis terão uma faixa ruiva um pouco manchada, enquanto a faixa nas fêmeas será muito mais fina do que nas fêmeas adultas.

Distribuição e habitat
O único martim -pescador na maior parte de seu alcance, o habitat de reprodução do martim-pescador com cinto fica perto de corpos de águas interiores ou costas na maior parte da América do Norte, no Canadá, no Alasca e nos Estados Unidos. Eles migram das partes do norte de seu alcance para o sul dos Estados Unidos, México, América Central e Índias Ocidentais no inverno. É um visitante raro nas áreas do norte da Colômbia, Venezuela e Guianas. Durante a migração pode afastar-se da terra; a espécie é registrada como visitante acidental em várias ilhas do Pacífico, como Ilha Cocos, Ilha Malpelo, Havaí, Açores, Ilha Clarion, e ocorreu como um errante extremamente raro no Equador, Groenlândia, Irlanda, Holanda, Portugal e Reino Unido. Os registros mais ao sul de M. alcyon são do Arquipélago de Galápagos, Equador insular, onde ocorre como um migrante em pequeno número, mas aparentemente não todos os anos.

Ele deixa as partes do norte de seu alcance quando a água congela; em áreas mais quentes, é um residente permanente. Alguns indivíduos podem permanecer no norte mesmo nos invernos mais frios, exceto no Ártico, se houver corpos de água abertos restantes.

Ecologia e comportamento

O martim-pescador com cinto é frequentemente visto empoleirado de forma proeminente em árvores, postes ou outros pontos de observação adequados perto da água antes de mergulhar de cabeça atrás de sua presa de peixe. Eles também comem anfíbios, pequenos crustáceos, insetos, pequenos mamíferos e répteis.

À medida que o martim-pescador voa sobre seu habitat, ele frequentemente emite um chamado característico. Assim, um pequeno grupo de martim-pescador com cinto é conhecido como chocalho, concentração ou kerfuffle.

Este pássaro nidifica em um túnel horizontal feito na margem de um rio ou banco de areia e escavado por ambos os pais. A fêmea põe de cinco a oito ovos e ambos os adultos compartilham a tarefa de incubar os ovos e alimentar os filhotes. Durante a época de reprodução, os machos também podem exibir um forte grau de territorialidade nas imediações de seu ninho, afugentando coespecíficos e predadores.

O ninho do martim-pescador com cinto é um túnel longo e muitas vezes inclina-se para cima. Uma possível razão para a subida do declive é que, em caso de inundação, os pintinhos poderão sobreviver na bolsa de ar formada pela extremidade elevada do túnel.

Leitura adicional

Ligações externas
 Belted Kingfisher – Ceryle alcyon – USGS Patuxent Bird Identification InfoCenter
 Fotos Oiseaux.net
 Belted Kingfisher Bird Sound no Museu de História Natural da Flórida

Espécies descritas por Lineu
Aves descritas em 1758
Aves da República Dominicana
Aves da América do Norte
Megaceryle
Espécies pouco preocupantes

Guarda-rios-de-crista


Angelique Rockas er suður-afrísk leikkona, framleiðandi og aðgerðarsinni. Rockas er þekkt fyrir hlutverk sitt sem Henriettu í kvikmyndinni ' Witches' og fyrir sviðshlutverk sitt í Euripides Medea.
Hann hefur einnig komið fram í grísku sjónvarpsþáttunum "Emmones Ideas" í leikstjórn Thodoros Maragos. Á níunda áratugnum stofnaði Rockas Alþjóðlega leikhúsið , fjölmenningarlegt leikhús,kynnir leikrit eftir Jean Genet, Bertolt Brecht, August  Strindberg, Maxim Gorky

Tilvísanir
British Library
Scottish Theatre archive
British Film Institute
ARPAD Angelique /Angeliki Rockas
Bertolt-Brecht-Archiv Akademie der Künste
London Theatre archive

Heimildir

Angelique Rockas IMDB

.

 Breskir leikarar

Angelique Rockas


Kirsten Wild (født  15. oktober 1982) er en tidligere hollandsk professionel bane- og landevejs cykelrytter.

Karriere
Indenfor banecykling vandt hun verdensmesterskabet i scratch i 2015. Hun blev europamester i pointøb i 2013 og i elimineringsløb i 2016. Indenfor landevejscykling blev hun nummer to ved verdensmesterskabet i Doha i 2016 bagved danske Amalie Dideriksen.

Olympiske lege
Wild konkurrerede i to discipliner i  banecykling ved sommer-OL 2012 i London. Hun blev nummer seks i omnium, og var en del af det hollandske hold, der sluttede som nummer seks i  holdforfølgelse (sammen med Ellen van Dijk, Amy Pieters og Vera Koedooder).

Hun var også med ved OL 2016 i Rio de Janeiro, hvor hun stillede op i omnium og blev nummer seks med 183 point.

Wild deltog sammen med Amy Pieters i parløb ved OL 2020 (afholdt i 2021), og parret blev nummer fire med 21 point, fem point efter russerne Gulnas Khatuntseva og Marija Novolodskaya på tredjepladsen.

Ved samme lege stillede hun også op i omnium, og her vandt hun bronze med 108 point, to færre end japaneren Yumi Kajihara på andenpladsen, mens amerikaneren Jennifer Valente vandt guld med 124 point.

Reference

Eksterne henvisninger

Kvindelige cykelryttere fra Nederlandene
Cykelryttere ved sommer-OL 2012
Cykelryttere ved sommer-OL 2016
Cykelryttere ved sommer-OL 2020
Deltagere for Holland ved sommer-OL 2012
Deltagere for Holland ved sommer-OL 2016
Deltagere for Holland ved sommer-OL 2020
Medaljevindere ved sommer-OL 2020
Olympiske bronzemedaljevindere fra Holland

Kirsten Wild


Eksportøl er en stærk øl, typisk af højere alkoholprocent end normal pilsner.

Øltyper

Eksportøl


Marius Manolache () este un șahist român, Maestru internațional la șah din 2001 și Mare maestru la șah din 2007.

Note

Nașteri în 1973
Gălățeni
Maeștri ai șahului
Șahiști români

Marius Manolache (șahist)


Baryum (Yunanca'da βαρυς = ağır), sembolü Ba olan kimyasal bir elementtir. Ağır manasına gelen "barys" kelimesinden türemiştir. İngilizcede Barite ağırlık yoğunluk manasında kullanılmaktadır. Baryum elementinin atom numarası 56 olup Periyodik tablonun 6. sırasında ve 2. grubunda bulunur. 2. grupta bulunması özelliğinden dolayı Baryum bir toprak alkali metalidir. Baryum ilk defa 1774 yılında İsveçli kimyacı Carl Wilhelm Sheele tarafından tanımlanmıştır. Baryum element halinde beyaz-gri metalik rengindedir fakat yüksek reaktivitelikten dolayı element halinde bulunmaz. Baryum'un hemen hemen bütün bileşikleri ise zehirlidir. Metalik Ba yakıldığında elma yeşili bir renk verir. Metalik halde saklanması çok zordur. Aktif bir element olduğu için su, hava ve asitlerle kolayca reaksiyon verir. Toprak alkali grup içerisinde doğada en yaygın bulunan element Kalsiyum(Ca)dur. Bu sınıftaki metallerin özellikleri birbirine benzemesine karşın bilhassa Kalsiyum, Stronsiyum, Baryum diğerlerinden ayrılır. Bu üç element adi derecede suyu ayrıştırarak Hidrojen açığa çıkarır ve Hidroksit(OH) oluştururlar. Bu Hidroksitler de ısıtıldığında su kaybederek Oksit haline dönmektedirler. Karbonatları ısı karşısında kolay ayrışmasına karşın Baryum Karbonat (BaCO3) en zor ayrışanıdır. Sülfatları suda hemen hemen hiç erimez.

En sık bulunan ve en çok kullanılan Baryum kaynağı Barit madenidir. Doğada sedimanter (tortul, çökelme ile) meydana gelmiş olarak bulunur. Denizlerin ya da suların taşımasıyla tabakalar meydana gelmiştir. Genellikle sıcak su çıkan bölgelerede görülür. Kurşun, Gümüş, Çinko üretiminde kullanılır. Kullanım alanlarından birisi de fren balatalarının altlık malzemesidir.

BaSO4: Zehirlidir. Radyoopak (Gama ve X ışını) özelliğe haiz olduğundan tıpta kanser teşhislerinde, kâğıt kaplamalarda, boya sanayiinde, plastik, tekstil, mürekkep, kauçuk, batarya ve pil yapımında kullanılır.

BaCO3: Zehirlidir. Özel camların yapımında, Klor ve NaOH üretiminde kullanılır.

BaO: Solventlerden suyun uzaklaştırılmasında ve petrol sanayinde  kullanılır.

BaNO3: Havai fişeklerde, sıçan zehirlerinde, seramik sırlarda kullanılmaktadır.

Atom kütlesi 137,327
Atom yarıçapı 215 pm
Özkütle 3620 kg/m³
Erime noktası 1000 K
Kaynama noktası 1913 K

Toprak alkali metaller
Toksikoloji
İndirgeyici maddeler
Elementler

Baryum


SCATHA (Spacecraft Charging at High Altitude) oder auch P78-2 war ein Forschungssatellit der United States Air Force, der am 30. Januar 1979 um 21:42 Uhr UTC mit einer Delta 2914 von Launch Complex 17 B der Cape Canaveral Air Force Station in eine elliptische Transferbahn zwischen 185 km und knapp 44.000 km Höhe mit 28° Inklination zum Äquator gestartet wurde. Von dort gelangte SCATHA mit ihrem eigenen Antrieb bis zum 1. April 1979 in eine quasistationäre Umlaufbahn in etwa 28.000 km bis etwa 42.000 km Höhe mit etwa 8,0° Inklination zum Äquator. Es war der 148. Start einer Delta-Rakete.

SCATHA wurde gestartet, um die elektrische Aufladung von Satelliten in der Erdmagnetosphäre und ihre Entstehung zu erforschen, die zu zerstörerischen elektrischen Entladungen führen können. Dazu untersuchte SCATHA auch die Erdmagnetosphäre. Auch sollte festgestellt werden, wie sich Satelliten gegen Entladungen schützen lassen.

SCATHA war ein von Martin Marietta gebauter spinstabilisierter, trommelförmiger Satellit mit 1,7 m Durchmesser und 1,8 m Höhe. SCATHA hatte drei Ausleger von 3 m Länge, einen mit 2 m Länge und einen mit 7 m Länge. Der obere und untere Teil von SCATHAs Mantel war mit Solarzellen belegt. Am mittleren Bereich waren die ausklappbaren Ausleger befestigt, die beim Start zusammengeklappt nach oben, bzw. auch noch nach unten zeigten. Die Ausleger klappten in die Äquatorebene von SCATHA aus, so dass sie senkrecht auf der Spinachse standen. Auf dem Zentrum der Oberseite von SCATHA stand eine Antenne, durch die die Rotationsachse von SCATHA verlief. Daneben gab es noch eine ausfahrbare Stabantenne, die parallel zu den Auslegern ausgefahren wurde und von einem zum anderen Ende 101,7 m lang ist. SCATHA rotiert zur Stabilisierung mit 1 Umdrehung/min um die eigene Achse und hat acht Korrekturtriebwerke, die aus zwei Tanks mit Hydrazin versorgt werden. Die Solarzellen erzeugen 290 Watt, und die Datenübertragung erfolgte im S-Band. Der 360 kg schwere SCATHA Satellit hatte 12 wissenschaftliche Experimente mit einem Gesamtgewicht von 87 kg an Bord. Diese verbrauchen 110 Watt der elektrischen Leistung. Die für ein Jahr geplante Mission konnte fast auf zehn Jahre verlängert werden, obwohl zwei der Experimente kurz nach der Aktivierung ausfielen.

Hauptquellen
 SCATHA (P78-2) auf Gunter's Space Page (englisch)

Weblinks
  (englisch)
  (PDF, 5 MB, 204 Seiten, englisch)
 SCATHA Environmental Atlas PDF 5,5 MB (englisch)
 JPL Mission and Spacecraft Library: SCATHA, Spacecraft Charging at High Altitude (englisch)
 Artikel über Spacecraft Charging (englisch)
 The Encyclopedia of Science: SCATHA (Spacecraft Charging At High Altitudes) (englisch)

Einzelnachweise

Forschungssatellit (Physik)
Militärische Raumfahrt der Vereinigten Staaten
Raumfahrtmission 1979
Abkürzung

SCATHA


Nevasta săracă  (rusă: Бедная невеста) este o piesă de teatru din 1851; o comedie în cinci acte scrisă de Alexandr Ostrovski. A fost scrisă în 1851 și prima dată publicată în numărul 4 din 1852 al revistei Moscovitul (Москвитянин). Prima reprezentație a avut loc la 20 august 1853 la Teatrul Mic din Moscova.

Piesa nu trebuie confundată cu piesa Fata fără zestre (Бесприданница) publicată în 1678.  Confuzia este creată de faptul că piesa Nevasta săracă a fost prezentată de teatrul radiofonic TV cu titlul schimbat: Fata fără zestre.

Prezentare

Personaje
 Anna Petrovna Nezabudkina, văduva unui funcționar sărac.
 Maria Andreevna, fiica ei.
 Vladimir Vasilievici Meric
 Ivan Ivanov Milașin tânăr, familiar cu Nezabudkina.
 Platon Markovic Dobrotvorsky bătrân avocat.
 Maxim Dorofeyevich Benevolensky, funcționar.
 Arina Egorovna Horkova, văduvă.
 Mihail Ivanovici Horkov, fiul ei, un fost student.
 Karpovna, un pețitor (din partea comercianților), cu o basma.
 Pankratevna, un pețitor (din partea nobilimii), cu o șapcă.
 Daria, servitoarea familiei Nezabudkin.
 Băiatul lui Dobrotvorsky.
 Dunya
 Pașa, o fată tânără.
 Chelnerul și alte entități diferite care se află în al cincilea act pentru a vedea nunta.

Teatru radiofonic

 Cu Silvia Dumitrescu Timică, Clody Bertola, George Calboreanu, Nicolae Bălănescu, Emil Botta, Geo Barton, Tanți Benescu Munteanu, Grigore Vasiliu Birlic, Ion Ulmeni, Mircea Cojan, Gheorghe Soare, regia Radu Beligan și Mihai Zirra

Ecranizări
 30 noiembrie 1976 - teatru TV. Traducerea Alexandru Kirițescu și Sonia Filip, adaptare și regia artistică Matei Alexandru; cu Tricy Abramovici, Florin Piersic, Ileana Stana Ionescu, Matei Alexandru, Alexandru Drăgan, Aurel Giurumia, Elena Sereda, Gheorghe Oprina, Alexandru Hasnaș, Mitzura Arghezi, Savel Știopul

Note

Vezi și
 Listă de piese de teatru rusești

Legături externe

Alexandr Ostrovski
Piese de teatru rusești
Piese de teatru de Alexandr Ostrovski
Piese de teatru din 1851
Piese din 1851
Piese de teatru de comedie

Nevasta săracă


سترابو  (63 أو 64 ق.م - 24م) عالم جغرافيا وفيلسوف ومؤرخ يوناني، عاش في آسيا الصغرى خلال الفترة الانتقالية للجمهورية الرومانية إلى الإمبراطورية الرومانية، أطلق العرب عليه اسم «اسطرابون».

حياته

ولد سترابو في كبادوكية (أكاسيا) سنة 63 أو 64 ق.م لأسرة ثرية، ووالدته جورجية الأصل، تتلمذ على يد الكثير من الجغرافيين والفلاسفة في اليونان وروما وكان من الفلاسفة الرواقيين وكسياسي كان من أنصار الأمبريالية الرومانية.

قام برحلاته المشهورة في البلاد المختلفة في الإمبراطورية الرومانية حتى وصل إلى الحدود الجنوبية لنهر النيل في أفريقيا لدراسة المعالم التاريخية والجغرافية وذكر ذلك في موسوعته (التاريخ الجغرافي) التي تتكون من 47 مجلدًا لمختلف البلدان والأماكن في أوروبا وآسيا وأفريقيا، ولم تعرف موسوعته الجغرافية كثيرًا في أيامه، وكانت مجهولة في القرون الوسطى حتى ظهرت إلى الوجود في عهد النهضة الأوربية في القرن 16 ب.م.

وتاريخ سترابو مفقود تمامًا ويعتقد أنه توفي سنة 23 أو 20 ب.م تقريبا. اختلفت الآراء في ذلك كثيرًا.

الجغرافيا

ليس معروفا متى وأين بدأ سترابو بالكتابة في الجغرافيا ويعتقد أنه أنهى موسوعته الشهيرة في عصر الإمبراطور تيبريوس، وتقدم موسوعته وصفا لتاريخ الشعوب والأماكن من مختلف بقاع العالم المعلومة آنذاك، كما طرح سترابو مسائل أصل الشعوب وهجراتهم وتأسيس الممالك وأيضا درس علاقة الإنسان بالطبيعة المخلوقة، وتعد موسوعته مصدر هام للمعلومات عن العالم القديم وخاصة مع تطابق معلومات الموسوعة مع العديد من المصادر الأخرى، كما دون أيضا سترابو (المذكّرات التاريخيّة) ولكنّها فقدت.

مصادر

روابط خارجية

البنطس الروماني
أشخاص من أماسية
إغريق
جغرافيون إغريق
مواليد عقد 60 ق م
مؤرخون
مؤرخون في القرن 1 ق م
وفيات 24
جغرافيون في القرن 1 ق م
جغرافيون في القرن 1
مؤرخون باللغة اليونانية من الإمبراطورية الرومانية

سترابو


Román Vatslavovich Malinovski (en ruso: Роман Вацлавович Малиновский) (1876-) fue un espía al servicio de la Ojrana (la policía secreta zarista) infiltrado en el Partido Bolchevique en los años que anteceden a la Revolución Rusa de 1917.

Participó en la Revolución de 1905. Al año siguiente fue elegido secretario general de la Unión de Obreros Metalúrgicos de Petrogrado. Preso en Moscú en 1910, se convirtió en agente de la Ojrana, siendo el encargado de delatar a los bolcheviques y de descubrir los locales en los que guardaban literatura prohibida por el Imperio Ruso.

Lenin conoció a Malinovski en la VI Conferencia del Partido Obrero Socialdemócrata de Rusia, celebrada en enero de 1912. Le impresionó su fuerte personalidad, su experiencia como sindicalista en la entonces capital rusa y su conversión de menchevique a bolchevique, y la Conferencia lo eligió como miembro del nuevo Comité Central y candidato a las elecciones de la cuarta Duma Imperial. Fue elegido, convirtiéndose en el líder del grupo bolchevique en la Duma, integrado por 6 parlamentarios.

En mayo y junio de 1914, tras abandonar por sorpresa su escaño en la Duma, un comité del Partido elegido por el propio Lenin investigó sus actividades y concluyó que no había duda en cuanto a su honestidad política. Lenin rechazó reiteradamente las acusaciones de que trabajaba para la Ojrana. Durante la Primera Guerra Mundial fue capturado y enviado a un campo de prisioneros alemán. Una comisión extraordinaria, creada por Aleksandr Kérenski como Ministro de Justicia del Gobierno provisional en la primavera de 1917, investigó sus actividades.

Regresó voluntariamente a Rusia a finales de octubre de 1918 y solicitó ser juzgado por sus acciones pasadas. Basándose en los testimonios recogidos por la comisión investigadora del año anterior, un tribunal revolucionario lo condenó a muerte; murió ajusticiado la madrugada del 6 de noviembre de 1918.

Referencias

Bibliografía

Malinovsky
Fallecidos en Moscú

Román Malinovski


La cachirla andina, miracielito, bisbita paramuna o bisbita andino (Anthus bogotensis)  es una especie de ave paseriforme de la familia Motacillidae propia de la cordillera de los Andes.

Distribución y hábitat
Se encuentra en los Andes de  Argentina, Bolivia, Colombia, Ecuador, Perú y Venezuela.

Su hábitat natural son las áreas tropicales o subtropicales de los Andes entre los 2.500 y 4.000 m de altitud, en praderas y pastizales, principalmente en páramos y punas.

Descripción
Mide alrededor de 15 cm de longitud. El plumaje de las partes superiores es de color castaño con múltiples rayas ocres y negruzcas. La cola es oscura con las plumas exteriores color ante a blancuzcas; las partes inferiores son de color ante opaco, más claro y grisáceo en las plumas más viejas y con un pequeño punto oscuro en el pecho.

Referencias

bogotensis
Aves de América del Sur
Aves de los Andes
Taxones descritos por Philip Lutley Sclater
Animales descritos en 1855

Anthus bogotensis


සෝබන සැන්දෑවේ
සීතල මද පවනේ
ඔබ එනතුරු සිටියා //

සුවඳ මලේ පෙම් කුසුමේ//
කිම අහො තව නාවේ
අඳුරද ලොව පැතිරේ

හිරු දෙවිඳා මුහුදෙ ගිලී//
බැසයයි මා හැරදා
ඔබ කොතැනද සොඳුරේ

රංජනියේ නන්දනියේ//
එනු එනු හනික සුදෝ
ඔබ අමතකව නොයේ
සෝබන සැන්දෑවේ...
෴

ගීතය - සෝබන සැන්දෑවේ


Lanzhou (kínverska: 兰州; rómönskun: Lánzhōu; Lan-chou), er höfuðborg og stærsta borg Gansu héraðs í norðurvesturhluta Alþýðulýðveldisins Kína. Hún er stjórnsýslu-, efnahags- vísinda- menningar- og samgöngumiðstöð héraðsins. Borgin situr í miðju héraðsins við bakka efri hluta Gulafljóts. Hún er lykill að svæðisbundnum samgöngum sem tengja svæði vesturhluta Kína með járnbrautum til austurhluta landsins. Norðursilkivegurinn forðum lá um borgina og henni er ætlað að verða framtíðartenging Kína við Evrasísu. Lanzhou er borg stóriðju og jarðefnaiðnaðar. Árið 2020 bjuggu á stórborgarsvæði Lanzhou um 5,3 milljónir manna.

Staðsetning

Lanzhou er höfuðborg Gansu héraðs, í norðvestanverðu Kína. Borgin er í suðausturhluta héraðsins og situr við bakka efri hluta hins mikla Gulafljóts, þar sem fljótið kemur úr fjöllunum og rennur frá austri til vesturs og sameinast Huangshui-fljóti suðvestur af borginni.

Suður og norður af borginni liggja Qilian fjöll.

Lanzhou liggur að Wuwei-borg í norðvestri, Baiyin-borg í norðaustri, Dingxi-borg og Linxia-sýslu í suðri og Haidong-borg, Qinghai-héraði í vestri.

Borgin liggur við mót hásléttu Tíbets og Löss-hásléttunnar (stundum kölluð "Gula-framburðarsvæðið"), og hásléttu Innri Mongólíu.
Gulafljót og liggur yfir þéttbýlið í austri. Borgin er alls 13.192 ferkílómetrar að flatarmáli.

Saga

Það landsvæði sem Lanzhou stendur nú var upphaflega á yfirráðasvæði Xi Qiang þjóða en varð hluti af yfirráðasvæði Qinveldisins á 6. öld f.Kr. Á valdatíma Hanveldisins  (206 f.Kr. – 220 e.Kr.) varð það árið 81 f.Kr. aðsetur Jincheng xian (sýslu) og síðar að Jincheng stjórnarsetrinu er sýslan fékk nafnið Yunwu.

Á 4. öld var Lanzhou stuttlega höfuðborg óháða ríkisins Qian Liang.

Norður Weiveldið (386–534 / 535) endurreisti síðan Jincheng stjórnarsetrið og endurnefndi sýsluna Zicheng.

Á tímum Suiveldisins (581–618) varð borgin aðsetur Lanzhou-héraðs í fyrsta sinn og hélt því nafni undir Tangveldinu (618–907).

Árið 763 hernámu Tíbetar svæðið en var aftur tekið af Tangveldinu árið 843. Seinna féll það í hendur Vestur Xia veldisins og árið 1041 í hendur Songveldisins (960–1127), sem endurreisti nafnið Lanzhou.

Eftir 1127 féll svæðið í hendur Jinveldisins (1115–1234), en eftir árið 1235 féll það í hendur hins mongólska Júanveldis (1271–1368).

Á valdatímum Mingveldisins (1368–1644) varð héraðið gert að sýslu og sett undir stjórn Lintao héraðs, en árið 1477 var Lanzhou endurreist sem stjórnsýslustöð. Árið 1739 var síðan stjórnaraðsetur Lintao flutt til Lanzhou, sem var gert að æðsta héraði, undir nafni Lanzhou. Þegar Gansu varð loks gert að sérstöku héraði árið 1666 varð Lanzhou höfuðborg þess.

Í átökum sem brutust út við uppgang múslima í Gansu á árunum 1864–75 var borgin fyrir mikilli eyðileggingu.

Á öðrum og þriðja áratug síðustu aldar varð Lanzhou miðstöð sovéskra áhrifa í norðvestur Kína. Í stríði Kína og Japans (1937–45) varð Lanzhou borg sem trengd hafði verið Xian með þjóðvegi árið 1935, mikilvæg endastöð 3.200 kílómetra brautar milli Kína og Sovétríkjanna, fyrir sovéskar birgðir ætlaðar Xian svæðinu. Í stríðinu varð Lanzhou fyrir miklu sprengjuregni Japana.

Lýðfræði
Árið 2020 þegar síðasta manntal var gert í Kína, var íbúafjöldi borgarkjarna Lanzhou 3.012.577 en íbúafjöldi undir lögsögu borgarinnar var 4.359.446.

Menntir og vísindi

Í Lanzhou eru nokkrar rannsóknarstofnanir auk útibúi kínversku vísindaakademíunnar.

Borgin er aðsetur nokkurra háskóla. Þar er fremstur Lanzhou háskólinn sem stofnaður var árið 1909 og telst einn lykilháskóla Kína. Hann er rannsóknaháskóli með um 33.000 nemendur. Norðvestur kennaraháskólinn sem á rætur til ársins 1902. Í honum eru um 35.000 nemendur.

Samgöngur

Lanzhou, var aldir mikilvæg borg á hinum forna Silkivegi enda nálægt landfræðilegri miðju Kína. Hin umfangsmikla uppbygging samgöngu- og fjárfestingaráætlunar kínverskra stjórnvalda um Belti og braut gerir ráð fyrir að Lanzhou borg sem einni aðalmiðstöð hinnar nýju evrasísku landbrúar.

Lagning járnbrauta hefur reynst borginni afar þýðingarmikil og gert hana að samgöngumiðstöð milli austur og vestur Kína. Lanzhou lestarstöðin er í dag ein aðaljárnbrautarmiðstöð í vesturhluta Kína. Á hverjum degi fara meira en 100 farþegalestir um stöðina.

Auk hefðbundinna járnbrauta hefur verið byggt upp kerfi háhraðalesta bæði til austurs (Xuzhou – Lanzhou háhraðalestin) og til vesturs (Lanzhou – Xinjiang háhraðalestin). Í byggingu er einnig háhraðalestar frá Lanzhou til Yinchuan og Chengdu.

Í borginni hefur á síðustu árum verið byggt upp kerfi snarlesta.

Lanzhou Zhongchuan alþjóðaflugvöllurinn er meginflughöfn Lanzhou borgar, staðsett um 70 kílómetrum norður af borginni. Flugvöllurinn býður upp á beinar tengingar meira en 70 innlenda og alþjóðlega áfangastaði.

Tenglar

 Gansu hérað.
 Kínversk vefsíða borgarstjórnar Lanzhou. Skipulag, saga, fréttir og fleira
 Ensk vefsíða Encyclopaedia Britannica um Lanzhou.
 Vefsíða Travel China Guide um Lanzhou borg.. Ferðahandbók fyrir borgina: Almennar upplýsingar, samgöngur, helstu ferðamannastaði, veður o.fl.

Heimildir

Tilvísanir

Borgir í Kína

Lanzhou


O Arroio del Sauce é um curso de água uruguaio no departamento de Cerro Largo.

A sua nascente é a Coxilha Grande, sua foz é o arroio Conventos perto da cidade de Melo.

Sauce

Arroio del Sauce (Arroio Conventos)


Die Kampfgruppe (ab Juli 1944: 1. Kampfgruppe) war ein Verband der Kriegsmarine, der aus mehreren schweren Einheiten bestand. Er wurde im Februar 1943 aufgestellt und bestand bis Oktober 1944.

Hintergrund
Am 6. Januar 1943 fand eine Aussprache Hitlers mit dem Oberbefehlshaber der Kriegsmarine, Großadmiral Erich Raeder, statt, in der er die bisherige Seekriegführung und insbesondere den trotz des hohen Personal- und Materialaufwands erfolglosen Einsatz der schweren Einheiten massiv kritisierte. Hitler verlangte vom Oberkommando der Marine, die Außerdienststellung aller großen Überwassereinheiten vorzubereiten. Zugleich beauftragte er Raeder, seine Position zu dieser Frage in einer Denkschrift darzulegen. Als Folge der Hitlerschen Kritik trat Raeder zurück und wurde am 30. Januar 1943 durch Karl Dönitz ersetzt.

Obwohl Dönitz anders als sein Vorgänger kein Anhänger großer Schiffe war, hielt er den Befehl in seiner Absolutheit für falsch. Es gelang ihm, bei Hitler dahingehend einen Kompromiss zu erzielen, dass der Befehl nicht sofort auszuführen war und ein Teil der Schiffe zu Ausbildungszwecken in Betrieb bleiben sollte.  Dabei stützte er sich unter anderem auf Raeders Denkschrift, wo es hieß:

Zusammensetzung der Kampfgruppe

Um den Außerdienststellungsbefehl abzumildern, entwickelte die Seekriegsleitung den Plan für einen Ausbildungsverband, der auch für Kampfaufgaben eingesetzt werden sollte. Dazu sollten sowohl Schiffe mit Motoren- als auch mit Dampfantrieb gehören. Da man zunächst noch nicht wagte, den Erhalt von Schlachtschiffen vorzuschlagen, sah der erste Plan folgende Schiffe in der Kampfgruppe vor:
 Prinz Eugen (Schwerer Kreuzer)
 Lützow (Schwerer Kreuzer, vormals Panzerschiff)
 Admiral Scheer (Schwerer Kreuzer, vormals Panzerschiff)
 Nürnberg (Leichter Kreuzer)
 Emden (Leichter Kreuzer)
Sofort außer Dienst gestellt werden sollten der Schwere Kreuzer Admiral Hipper und die Leichten Kreuzer Leipzig und Köln. Die Außerdienststellung des Schlachtschiffs Scharnhorst sollte am 1. Juli 1943 erfolgen, die des Schlachtschiffs Tirpitz im Herbst 1943.

Dönitz gelang es in einem Gespräch mit Hitler am 26. Februar 1943, den Außerdienststellungsbefehl weiter aufzuweichen und zugleich die Bindung der Scharnhorst in der Ostsee aufzuheben. Damit konnte er eine Kampfgruppe aus der Tirpitz, der Scharnhorst, der Lützow und sechs Zerstörern bilden, bekam jedoch nur sechs Monate Zeit für einen überzeugenden Einsatz im Nordraum zugebilligt.

Faktisch bewirkte der Außerdienststellungsbefehl nur, dass der Umbau der bereits seit Sommer 1942 außer Dienst gestellten Gneisenau endgültig eingestellt wurde. Die Admiral Hipper und die Köln wurden im Februar 1943 außer Dienst gestellt, jedoch im März 1944 als Schulschiffe reaktiviert. Von den verbleibenden Schiffen waren stets einige als Schulschiffe in der Ostsee eingesetzt. Die eigentliche Kampfgruppe verfügte deshalb nur über wenige große Kampfschiffe und einige Zerstörer.

Befehlshaber
Die Dienststelle des Befehlshabers der Kampfgruppe (BdK) ging aus der des bisherigen Befehlshabers der Kreuzer hervor und unterstand direkt dem Flottenkommando, das im März 1943 mit dem Marinegruppenkommando Nord vereinigt wurde. Der Dienstposten des BdK wurde von folgenden Offizieren bekleidet:
 Admiral Oskar Kummetz (Februar 1943 – Februar 1944)
 Konteradmiral Erich Bey (in Vertretung November – Dezember 1943 (†)), zugleich Führer der Zerstörer
 Kapitän zur See Rolf Johannesson (in Vertretung Dezember 1943 – Januar 1944, zugleich Chef er 4. Zerstörerflottille)
 Kapitän zur See Rolf Johannesson (mit der Wahrnehmung der Geschäfte beauftragt Februar – Juni 1944, zugleich Chef er 4. Zerstörerflottille)
 Kapitän zur See/Konteradmiral Rudolf Peters (Juni – Oktober 1944)

Aufgaben und Einsätze

Aufgaben

Aufgaben der Kampfgruppe sollte die Bekämpfung alliierter Nordmeergeleitzüge und die Abwehr feindlicher Landungen in Norwegen sein. Daneben bestanden die Ausbildungsaufgaben, die durch einen Teil der größeren Schiffe zu leisten waren. Nachdem es anfangs Meinungsverschiedenheiten zwischen der Seekriegsleitung und dem Flottenkommando über die Priorität dieser Aufgaben gegeben hatte, stellte die Seekriegsleitung schließlich klar, dass der Kampf gegen die Geleitzüge Vorrang gegenüber der Abwehraufgabe habe.

Einsatzbedingungen

Bis zum 6. Januar 1943 hatte sich Hitler den Einsatz der größeren Einheiten vorbehalten, um das Risiko spektakulärer Verluste zu vermindern. Diese so genannte Risikobindung, die maßgeblich zur Untätigkeit der Flotte beigetragen hatte, bestand seit der ins Auge gefassten Außerdienststellung und Verschrottung dieser Schiffe nicht mehr. Hitler stimmte am 9. Februar 1943 zu, diese Schiffe ohne Rücksicht auf derartige Bindungen einzusetzen. Dementsprechend legte das Flottenkommando bereits am 15. Februar 1943 Einsatzpläne für die Schlachtschiffe vor, deren Außerdienststellung im Laufe des Jahres vorgesehen war.

Da die Kriegsmarine über keine eigenen Fliegerkräfte verfügte, war sie für die weiträumige Aufklärung auf die Unterstützung der Luftwaffe angewiesen, deren Luftflotte 5 (Generaloberst Stumpff) für den Luftraum über Norwegen und den nördlichen Seegebieten zuständig war. Bei der Abstimmung mit der Luftwaffe kam es zu Eifersüchteleien hinsichtlich der Operationsführung. Die Luftwaffe forderte, dass die Marine die gegnerischen Seestreitkräfte binden solle, um selbst die wichtigen Ziele, also alliierte Konvois zu vernichten. Die Marine wollte sich mit einer derartigen Rolle nicht zufriedengeben und selbst die entscheidenden Schläge führen. Da außerdem Luftwaffe und Marine gleichermaßen unter Treibstoffmangel litten, war es noch schwerer, sich auf ein auf dasselbe Ziel gerichtetes Vorgehen zu einigen. Da die Luftwaffe wegen des fehlenden Treibstoffs nur unregelmäßig und nur bei konkreten Anhaltspunkten bereit war, über See Fernaufklärung zu fliegen, waren die Aussichten der Marine, erfolgreich gegen Konvois zu operieren, von vornherein gering.

1943

Aus diesen Gründen verzögerte sich der Einsatz der Kampfgruppe. Faktisch war sie eine Fleet-in-being, was nicht der durch die Seekriegsleitung vorgesehenen Rolle entsprach. Aus Sicht des Flottenchefs, Admiral Schniewind, war die Tatsache, dass im Sommer 1943 keine Murmansk-Geleite der Alliierten festgestellt wurden, als Erfolg zu bewerten, der das passive Verhalten der Kampfgruppe rechtfertigte.

Ab Sommer 1943 stellte sich die Frage, wann welche Schiffe zu Instandsetzungsarbeiten und für andere Aufgaben in die Heimat zu verlegen seien, und wie sich die Kampfgruppe im Winter und kommenden Frühjahr zusammensetzen sollte. Dabei ging man davon aus, dass die schweren Einheiten in der dunklen Jahreszeit in der Nordmeerregion kaum einzusetzen wären. Es bestand die Absicht, die Tirpitz und die Lützow zurückzuführen und die Scharnhorst in Norwegen zu belassen. Die Lützow sollte später durch die Prinz Eugen ersetzt werden. Während die Lützow im September 1943 den Heimmarsch antrat, sollte die Tirpitz erst Mitte bis Ende Oktober folgen.

Weil sich bis September 1943 keine geeigneten Ziele hatten finden lassen, entschloss man sich zu einem Vorstoß nach Spitzbergen, wo alliierte Einrichtungen angegriffen wurden. Bei diesem Unternehmen "Sizilien" unter Führung des BdK, Admiral Kummetz, mit der Tirpitz, der Scharnhorst und neun Zerstörern wurden durch Beschuss und angelandete Truppen eines Bataillons des Grenadier-Regiments 349 verschiedene Einrichtungen vernichtet.

Da man über Winter keine weiteren Operationsmöglichkeiten für die Kampfgruppe sah, wurde Admiral Kummetz Urlaub gewährt. Als Vertreter wurde der Führer der Zerstörer, Konteradmiral Erich Bey eingesetzt. Am 22. September 1943 wurde die Tirpitz durch einen Angriff britischer Kleinst-U-Boote schwer beschädigt und konnte nicht nach Deutschland zurückkehren. Sie blieb stattdessen für Notreparaturen in Norwegen, stand jedoch für weitere Operationen nicht zur Verfügung. Somit bestand Beys Verband aus der Scharnhorst und einigen Zerstörern, deren Zahl sich im Laufe der Zeit auf die fünf Boote der 4. Z-Flottille (Z 29, Z 30, Z 33, Z 34 und Z 38) reduzierte. Wie der alliierte Luftangriff auf Norwegen am 4. Oktober 1943 ("Operation Leader") zeigt, reichte dieser Verband nicht einmal für die zweite Aufgabe der Kampfgruppe, die Invasionsabwehr in Norwegen, aus.

Die "Operation Leader" machte deutlich, dass die deutschen Kräfte in Norwegen ohne weitreichende Luftaufklärung über See gegenüber alliierten Operationen im Nordmeer blind waren. Der deutschen Führung wurde bewusst, dass eine Landung in Norwegen im Bereich des Möglichen lag. Daraus ergab sich eine Schwerpunktverlagerung im Auftrag der Kampfgruppe, für die die Invasionsabwehr wieder an Bedeutung gewann. Eine neue Einsatzweisung der Seekriegsleitung für den Winter 1943/44 vom 20. November 1943 trug dieser Veränderung Rechnung. Dort hieß es:

Die Option, die Kampfgruppe gegen Konvois einzusetzen, bestand fort, wobei sich Dönitz den Einsatz der Scharnhorst persönlich vorbehielt. Das Flottenkommando beurteilte die Wahrscheinlichkeit eines solchen Einsatzes als gering. Dönitz machte dennoch auf einer Befehlshabertagung der Kriegsmarine am 17. Dezember 1943 klar, dass er fest entschlossen sei, die Kampfgruppe bei günstiger Gelegenheit einzusetzen. Bereits am nächsten Tag meldete der B-Dienst Anhaltspunkte für gegnerische Bewegungen, und am 22. Dezember wurde ein Konvoi mit etwa 40 Schiffen und vermuteter Trägersicherung identifiziert. Obwohl die Aufklärungsergebnisse lückenhaft und die Lagebeurteilung des BdK und des Flottenchefs negativ waren, befürwortete der Chef der Seekriegsleitung, Vizeadmiral Meisel, der den abwesenden Oberbefehlshaber vertrat, am 24. Dezember 1943 den Einsatz. Angesichts der Bedeutung der Russlandkonvois für den Gegner entschloss sich Dönitz nach seiner Rückkehr am folgenden Tage, den Einsatz der Kampfgruppe zu befehlen.

Trotz ungünstiger Bedingungen lief die Kampfgruppe mit der Scharnhorst und mehreren Zerstörern am Abend des 25. Dezember 1943 aus und griff im Zuge des Unternehmens "Ostfront" den britischen Convoy JW.55B an. Es kam zu einem Seegefecht vor dem Nordkap mit dem britischen Schlachtschiff HMS Duke of York, den Kreuzern Jamaica, Belfast, Norfolk, Sheffield und Zerstörern. Dabei wurde die Scharnhorst mit dem eingeschifften BdK, Konteradmiral Erich Bey, versenkt.

1944

Nach der Versenkung der Scharnhorst bestand die Kampfgruppe nur noch aus der nicht einsatzklaren Tirpitz und den fünf Zerstörern der 4. Zerstörer-Flottille. Admiral Kummetz wurde am 1. März 1944 als Oberbefehlshaber zum Marineoberkommando Ost versetzt, der Chef der 4. Z-Flottille, Kapitän zur See Rolf Johannesson, als Vertreter eingesetzt.

Bevor wie geplant im März die Prinz Eugen als Verstärkung zugeführt werden konnte, hatte sich die Kriegslage an der Ostfront aus deutscher Sicht dramatisch verschlechtert. Sowjetischen Truppen drohte ein direkter Durchbruch an die Ostsee zu gelingen (→ Leningrad-Nowgoroder Operation), der sowohl aus Sicht der Gesamtkriegführung als auch aus Marinesicht in jedem Falle zu verhindern war. Für Dönitz hatte die Ostsee als Ausbildungsgebiet für die U-Boote eine besondere Bedeutung.

Wegen der sich weiter verschlechternden Lage wurde am 17. Juli 1944 unter der Bezeichnung 2. Kampfgruppe unter Admiral Thiele ein Ostseeverband aus der Prinz Eugen, der Admiral Scheer, Zerstörern und Torpedobooten aufgestellt, die damit nicht mehr für den nunmehr als 1. Kampfgruppe bezeichneten Verband im Nordmeer zur Verfügung standen. Im Rahmen einer Reorganisation wurde die 1. Kampfgruppe am 1. Mai 1944 dem Marineoberkommando Norwegen (MOK Norwegen) unterstellt und erhielt mit Konteradmiral Peters einen neuen Befehlshaber. Nachdem die Tirpitz im September 1944 bei einem weiteren Luftangriff so schwer beschädigt worden war, dass sie dauerhaft ausfiel, wurde die 1. Kampfgruppe am 20. Oktober 1944 aufgelöst. Die verbliebene 4. Z-Flottille wurde dem MOK Norwegen direkt unterstellt.

Literatur
 Michael Salewski: Die deutsche Seekriegsleitung 1935 − 1945. Bd II; 1942 – 1945; München 1975; ISBN 3-7637-5138-6.
 Michael Salewski: Die deutsche Seekriegsleitung 1935 − 1945. Bd III; Denkschriften und Lagebetrachtungen 1938 − 1944; Frankfurt am Main 1973; ISBN 3-7637-5121-1.

 Walter Lohmann, Hans H. Hildebrand: Die deutsche Kriegsmarine, 1939–1945: Gliederung, Einsatz, Stellenbesetzung. Band 3, Podzun, 1956.

Einzelnachweise

Militärischer Verband der Kriegsmarine
Militärischer Verband im Zweiten Weltkrieg (Deutsches Reich)

Kampfgruppe (Kriegsmarine)


La gare de La Chapelle-Yvon est une gare ferroviaire, fermée, de la ligne de La Trinité-de-Réville à Lisieux, située sur le territoire de la commune déléguée de La Chapelle-Yvon, au sein de la commune nouvelle de Valorbiquet, dans le département du Calvados en région Normandie.

Situation ferroviaire
Établie à  d'altitude, la gare de La Chapelle-Yvon était située au point kilométrique (PK) 19,7 de la ligne de La Trinité-de-Réville à Lisieux, entre la gare de Saint-Martin-de-Bienfaite et la halte de Saint-Pierre-de-Mailloc.

Elle disposait de deux voies.

Histoire
La ligne de chemin de fer de Lisieux à Orbec a été déclarée d'intérêt public le  et a été mise en service le , comprenant donc la gare de La Chapelle-Yvon. La ligne a été prolongée jusqu'à La Trinité-de-Réville le . La gare de La Chapelle-Yvon fut fermée au trafic voyageurs le , avec la totalité de la ligne, mais resta ouverte au trafic marchandises jusqu'au . La ligne d'Orbec à Lisieux est déclassée en 1969.

Patrimoine ferroviaire
Le bâtiment voyageurs d'origine est toujours présent, réaffecté, il est devenu une habitation privée.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en France
 Ligne de La Trinité-de-Réville à Lisieux

Liens externes

Gare mise en service en 1873
Gare fermée dans le Calvados

Gare de La Chapelle-Yvon


An Axonopus boliviensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Stephen Andrew Renvoize. An Axonopus boliviensis in nahilalakip ha genus nga Axonopus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Axonopus

Axonopus boliviensis


Hrvatski nogometni kup 2017./18. je dvadeset i sedmo izdanje Hrvatskog nogometnog kupa. U natjecanju sudjeluje ukupno 48 klubova. Pobjednik nogometnog kupa za sezonu 2017./18. je GNK Dinamo Zagreb. Drugoplasirani klub je HNK Hajduk Split. Naslov pobjednika je branila Rijeka. Finale nogometnog kupa 2017./18. odigrano je u Vinkovci na stadionu NK Cibalia.

Sudionici
U natjecanju sudjeluje 48 klubova i to:
 16 najuspješnijih klubova po koeficijentu uspješnosti u natjecanju za Hrvatski nogometni kup u zadnjih pet godina
 21 klub – pobjednici natjecanja za Županijski kup (pod rukovodstvom Županijskih nogometnih saveza)
 11 klubova finalista natjecanja za Županijski kup iz 11 županijskih nogometnih saveza s najvećim brojem registriranih nogometnih klubova
Klubovi kvalificirani preko županijskih kupova startaju u natjecanju od pretkola, a preko koeficijenta od šesnaestine završnice

U zagradama prikazan rang lige u kojoj klub nastupa u sezoni 2017./18.

Rezultati

Pretkolo
Ždrijeb parova pretkola kupa, u kojem sudjeluju 32 kluba kvalificirana preko županijskih kupova, je održan 20. srpnja 2017.,

a utakmice su igrane od 19. do 23. kolovoza 2017.

Šesnaestina završnice
Parovi šesnaestine završnice kupa, u kojem sudjeluje 16 pobjednika susreta pretkola i 16 momčadi izravno kvalificiranih preko svog koeficijenta su određeni nakon odigravanja utakmica pretkola.
Utakmice šesnaestine finala kupa su predviđene za 20. rujna 2017., ali su igrane i u drugim datumima.

Osmina završnice
Referetni datum za odigravanje susreta osmine završnice je 25. listopada 2017., ali su utakmice igrane i u drugim terminima.

Četvrtzavršnica
Izvori:

Poluzavršnica
Susreti poluzavršnice kupa su na rasporedu 28. veljače 2018., uz mogućnost pomicanja termina.

Finale

Unutrašnje poveznice
 1. HNL 2017./18.
 2. HNL 2017./18.
 3. HNL 2017./18.
 4. rang HNL-a 2017./18.
 5. rang HNL-a 2017./18.
 6. rang HNL-a 2017./18.
 7. rang HNL-a 2017./18.
 8. rang HNL-a 2017./18.

Vanjske poveznice
 Hrvatski nogometni savez, stranica natjecanja
 hrnogomet.com, Hrvatski nogometni kup 2017./18.
 sportnet.rtl.hr, Hrvatski nogometni kup 2017./18.

Izvori

 Hrvatski nogometni savez, stranica natjecanja
 hrnogomet.com, Hrvatski nogometni kup 2017./18.
 sportnet.rtl.hr, Hrvatski nogometni kup 2017./18.
 hns-cff.hr, Propozicije završnog dijela natjecanja za Hrvatski nogometni kup, objavljeno 5. srpnja 2017., preuzeto 30. kolovoza 2017.

2017-18
 kup

Hrvatski nogometni kup 2017./18.


Onthophagus transcaspicus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Koenig em 1889.

Referências

Ligações externas

transcaspicus
Coleópteros descritos em 1889

Onthophagus transcaspicus


Patrick Mendy (født 26. september 1990) er en gambisk-britisk professionel bokser, der konkurrer i supermellemvægt og bor i Maidenhead i Berkshire.

Han fik sin debut som professionel boxer den 6. marts 2009 imod Travis Dickinson og tabte på point. Han tabte også sin næste kamp også mod Tobias Webb på point, hvor begge hans modstandere var debutanter. Han blev valgt som en kæmper for den 13. serie af Prizefighter, hvor han endte med at vinde konkurrencen. Han var også den yngste kæmper nogensinde, der deltog i konkurrencen i en alder af 19 år.

Den 20. juli 2013 boksede han uafgjort mod russiske Dmitry Chudinov på Wembley Arena, Wembley i London.
Hans støre sejr i karrieren var mod svenske Oscar Ahlin som han slog enstemmig afgørelse efter 8. omgange på hans hjemmebane i Stockholm den 23. april 2016.
Udover dette har han bokset og tabt til bemærkelsesværdige navne som Kenny Anderson, Bradley Pryce, Callum Smith, Arif Magomedov, Hassan N'Dam N'Jikam samt danskerne Patrick Nielsen den 9. februar 2013 i Esbjerg og Lolenga Mock den 4. juni 2016 på Frederiksberg.

Eksterne henvisninger

Boksere fra England
Boksere fra Gambia

Patrick Mendy