Cromemco fue una compañía de microcomputadoras de Mountain View (California) en los comienzos de la revolución de la computadora personal, conocida por sus computadoras de alta gama basadas en el Bus S-100.

El lema de Cromemco fue "Las computadoras del mañana hoy."

La compañía comenzó como una sociedad entre Harry Garland y Roger Melen, dos estudiantes de Ph.D. de la Universidad de Stanford.

La compañía fue nombrada por su residencia en Stanford, Crothers Memorial Hall, un dormitorio para los estudiantes graduados de ingeniería.

Cromemco se convirtió en una corporación en 1976.

En 1981 Cromemco fue reconocida como una de las diez compañías privadas con más rápido crecimiento en los Estados Unidos.

Comienzos

La historia de Cromemco empezó en 1970 cuando Harry Garland y Roger Melen, estudiantes en la Universidad de Stanford, empezaron a escribir una serie de artículos para la revista Popular Electronics. Sus artículos eran muy populares, y en 1974 Roger Melen fue a Nueva York para hablar con Les Solomon, editor técnico de Popular Electronics, sobre su próximo artículo – una cámara digital de bajo costo que se llamó "Cyclops".

En las oficinas de Popular Electronics, Les Solomon le mostró a Melen un prototipo de la computadora MITS Altair 8800. Les Solomon intuyó los beneficios de conectar una cámara digital a la computadora MITS Altair 8800. Poco después Ed Roberts, presidente del MITS y Roger Melen tuvieron una reunión. Ese fue el comienzo de una fructífera relación.

Después, Melen se reunió con Roberts en la sede de MITS en Albuquerque, Nuevo México. Roberts animó a Melen a conectar la cámara Cyclops a la computadora Altair y le prometió enviarle una unidad Altair para que Melen y sus socios pudieran empezar a construir la interfaz entre la cámara Cyclops y la computadora.

Roger Melen y Harry Garland fundaron la empresa, que se llamó Cromemco, para manufacturar la cámara Cyclops y otros productos para la computadora Altair.

En enero de 1976 MITS lanzó la cámara Cyclops de Cromemco en su publicación Computer Notes.

Primeros Productos

Mientras Roger Melen y Harry Garland estaban desarrollando la interfaz entre la cámara Cyclops y la computadora Altair, se dieron cuenta de que existía la necesidad de otros productos para la computadora Altair. Por ejemplo, la computadora Altair no podía almacenar programas. Era común usar cinta de papel perforado como el medio de almacenamiento principal. Para reducir el tiempo para cargar programas y para proveer un medio de almacenamiento más conveniente que cinta de papel perforado, Cromemco desarrolló "Bytesaver", el primer sistema de almacenamiento de estado sólido para microcomputadoras.

También existía la necesidad de mostrar las imágenes capturadas por la cámara Cyclops. Por eso Cromemco desarrolló una interfaz entre la microcomputadora y el televisor en color. Esta interfaz se llamaba "Dazzler" y fue la primera interfaz gráfica de color para microcomputadoras.

Para manipular imágenes era necesario conectar un joystick a la computadora. Por eso Cromemco desarrolló una interfaz, el "D+7A", para la computadora Altair. Pero la interfaz D+7A era más que una interfaz para el joystick. El D+7A era una interfaz entre la computadora y señales analógicas de todo tipo. Según un experto "La placa de interfaz D+7A era una de los productos más importantes de Cromemco, porque abrió la puerta al mundo de computación científica e industrial."

La microcomputadora Altair tenía una placa madre con conectores para aceptar placas de memoria o placas de interfaz, como las de Cromemco. Originalmente este sistema de expansión de la microcomputadora Altair se llamaba "Bus Altair". Para proporcionar un nombre más general que este, Roger Melen y Harry Garland lo rebautizaron "Bus S-100". A causa del éxito de la cámara Cyclops, Bytesaver, Dazzler y D+7A, Melen y Garland estaban listos para lanzar sus propias microcomputadoras basadas en Bus S-100.

Computadoras
Las primeras computadoras de Cromemco eran computadoras de 8-bit basadas en el microprocesador Z80 de Zilog. Después Cromemco lanzó computadoras de 16-bit y 32-bit basadas en los microprocesadores de Motorola. Cromemco se convirtió en el mayor fabricante de microcomputadoras basadas en el bus S-100.

Computadoras de 8-bit

La primera microcomputadora de Cromemco fue la Cromemco Z-1, lanzada en 1976. La Z-1 fue construida con el chasis de la microcomputadora Imsai, pero con el microprocesador Z80 en vez del Intel 8080. El microprocesador Z-80 utilizaba una señal de reloj de 4 MHz, dos veces más rápida que el microprocesador 8080. Cromemco bautizó su nueva tarjeta de CPU, que usó el microprocesador Z80, con el nombre "ZPU".

En 1977 Cromemco lanzó la computadora Cromemco Z-2 dirigida a aplicaciones industriales. La Z-2 logró una reputación como una máquina muy robusta y fiable. La próxima computadora de Cromemco fue el Sistema Tres, lanzada en 1978, dirigida a aplicaciones de la empresa. El Sistema Tres fue seguido por el Sistema Dos, esencialmente la Z-2 con una o más unidades de disco internas. Las próximas computadoras de Cromemco fueron el Sistema Cero, diseñado para pequeñas aplicaciones industriales y el Sistema Uno, diseñado para aplicaciones de pequeñas empresas.

En 1982 Cromemco lanzó una computadora personal, conocida como la Cromemco C-10. La C-10 era el único sistema de Cromemco que no era basado en el Bus S-100. La computadora C-10 consistió en un teclado conectado a un monitor por medio de un cable flexible, con una unidad de disco flotante externa opcional.

Cromemco ofreció dos sistemas operativos para sus computadores de 8-bit. CDOS (Cromemco Disc Operating System) fue ofrecido para aplicaciones de un solo usuario. CROMIX (Cromemco Unix) fue ofrecido para aplicaciones de multiusuarios.

Computadoras de 16/32-bit

Como los microprocesadores mejoraron, Cromemco desarrolló computadoras con estos nuevos microprocesadores. En 1982 Cromemco lanzó una tarjeta de CPU con dos microprocesadores: el Zilog Z-80 (de 8-bit) y el Motorola 68000 (de 16-bit). Cromemco nombró su nueva tarjeta de CPU con los dos microprocesadores el "DPU".

Cuando la ZPU fue reemplazada con el DPU, el Sistema Uno se convirtió en el Sistema 100, el Sistema Dos se convirtió en el Sistema 200, y el Sistema Tres se convirtió en el Sistema 300. En 1985 Cromemco lanzó un nuevo modelo de estilo "torre" conocido como el Sistema 400.

Cuando Motorola lanzó el microprocesador 68010 de 32-bit en 1985, Cromemco desarrolló una tarjeta de CPU conocida como la "XPU". Sus sistemas con el nuevo CPU se convirtieron en los Sistemas 110, 210, 310, y 410. Y cuando Motorola lanzó el microprocesador 68020 de 32-bit en 1986, Cromemco desarrolló una tarjeta de CPU conocida como la "XXU" (diseñado por Ed Lupin). Sus sistemas con el nuevo CPU se convirtieron en los Sistemas 120, 220, 320, y 420. El Sistema 250 (modelo CS-250) era una edición especial diseñada para la Fuerza Aérea de los Estados Unidos. Cromemco ofreció dos sistemas operativos para sus computadoras de 16/32-bit: Cromix-Plus y UNIX System V.

Ingeniería

Cromemco fue conocida por la creatividad y calidad de su ingeniería. Cromemco lanzó la primera cámara digital para microcomputadoras (la Cyclops), la primera tarjeta gráfica de color (la Dazzler), el primer sistema de memoria no volátil programable (el Bytesaver), el primer uso de la conmutación de bancos de memoria y el primer sistema operativo en el estilo de Unix (el Cromix).

Los ingenieros de Cromemco provenían de la Universidad de Stanford, el Club de Computación Homebrew, y otros lugares. Joe McCrate, Curt Terwilliger, Tom McCalmont, Jerry May, Herb Lewis, y Marvin Kausch habían sido estudiantes de los fundadores de Cromemco en la Universidad de Stanford.

Ed Hall and Li-Chen Wang llegaron a Cromemco por el Club de Computación Homebrew. Nik Ivancic, Boris Krtolica, y Egon Zakrajšek fueron agentes de Cromemco en Yugoslavia.

Algunos ingenieros de Cromemco fundaron otras compañías. Roger Sippl, Laura King, y Roy Harrington fundaron Informix Corporation. Tom McCalmont fundó REgrid Power Inc. y después McCalmont Engineering. Jeff Johnson fundó UI Wizards, Inc. y escribió libros muy populares sobre el diseño de software.

Instalaciones destacadas

Las computadoras Cromemco fueron vendidas en todo el mundo, y algunas de las aplicaciones más destacadas ocurrieron en Latinoamérica.

En Chile el representante de Cromemco era EPROM Ltda., fundado en 1980. En 1986 según el Dr. Jorge Bellet, gerente general de EPROM, prácticamente todos los departamentos de ingeniería eléctrica de las universidades chilenas cuentan con equipo de Cromemco. También el Dr. Bellet, con sus socios el Dr. Carlos Infante, Carlos Thuene y Mónica Hernández Magofke vendieron sistemas Cromemco a empresas tan prestigiosas como la Compañía de Acero del Pacífico, el Instituto de Investigaciones Agropecuarias, y el Instituto Interamericano de Cooperación para la Agricultura.

Cromemco fue representado en Medellín, Colombia por Control Sistematizado S.A., fundado en 1980 con el objetivo de "incorporar tecnologías de punta a procesos industriales existentes, mejorando la productividad y la calidad." Juan Henao, Álvaro Pérez y Jaime Blandon de Control Sistematizado desarrollaron los primeros sistemas de control industrial en Colombia basados en microcomputadoras Cromemco. Las microcomputadoras Cromemco permitieron implementar soluciones eficaces, particularmente en la industria textil (por ejemplo para la compañía Pantex), como el engomado de los hilos, los cuales eran controlados manualmente. Control Sistematizado instaló sensores de temperatura, humedad y viscosidad cuyas lecturas eran procesadas por microcomputadoras Cromemco para desplegar información y actuar sobre los mecanismos, asegurando homogeneidad en el engomado, a mayores velocidades.

En Costa Rica Cromemco fue representada por la compañía Control Electrónico, dirigida por Antonio Artiñano. La Escuela de Ciencias de la Computación e Informática de la Universidad de Costa Rica se fundó en 1981 y su primera computadora fue una microcomputadora Cromemco con procesador Z-80 y 64 kilobytes de memoria. Era la primera microcomputadora adquirida por la Universidad de Costa Rica.

En Ecuador, la información de las guías telefónicas de todo el país fue almacenada en una computadora Cromemco (el Cromemco System 400) comprada por Offsetec. Cromemco fue representado en Ecuador por Compusystems, y el software para realizar esta aplicación fue escrito por Roberto Gaio. Según Marcelo Izurieta, gerente general de Compusystems en Quito, en los años ochenta Cromemco era una de las marcas de computadoras de negocios más reconocida en Ecuador.

Transición
Cromemco tuvo mucho éxito con sus sistemas gráficos. La interfaz gráfica Dazzler fue sucedida por el "Súper Dazzler" en 1979. En los años 80 la mayoría de las estaciones de televisión en los Estados Unidos usaban el Súper Dazzler para generar imágenes gráficas de mapas meteorológicos y otras aplicaciones. El software para estas aplicaciones fue escrito por la compañía ColorGraphics Systems, una subsidiaria de Dynatech Corporation. Debido al éxito de la combinación del hardware de Cromemco y el software de ColorGraphics Systems, Dynatech Corporation compró Cromemco en 1987 y Cromemco se convirtió en Dynatech Computer Systems.

Cultura popular
En 1984 la computadora Cromemco Sistema Uno apareció en la película "Los cazafantasmas" en el laboratorio de los cazafantasmas.

En 2011 Paul Allen (cofundador de Microsoft) mencionó la cámara Cromemco CYCLOPS en su libro "Idea Man: a memoir by the cofounder of Microsoft". El señor Allen escribió "La computadora Altair aún lanzó una cámara digital en 1976".

En 2011 Mona Simpson (hermana de Steve Jobs, cofundador de Apple) reveló que ella había pensado en comprar una computadora Cromemco como su primera computadora.

En 2013 la computadora Cromemco Sistema Tres apareció en la película "Computer Chess".

En 2013 Deborah Perry Piscione escribió en su libro "Secrets of Silicon Valley" (en la lista del New York Times Best Seller) que Cromemco y Apple fueron los dos compañías de Silicon Valley responsables en crear la industria de la computadora personal.

En 2018 la computadora Cromemco C-10 fue aceptado en la colección del prestigioso Museo Nacional de Historia Estadounidense.

En 2022 Cromemco fue reconocido por el destacado periódico The Wall Street Journal como un "technological trailblazer" (un pionero tecnológico.)

Referencias

Enlaces externos

 Stanford University: "Cromemco History" page. The beginnings...
 Marcus Bennett: "Cromemco Treasure Trove". Downloadable Cromemco S-100 Photos, Manuals, & Cromemco CDOS and Cromix software.
 Cromemco Z-1 brochure (circa 1976).
 "Cromemco Z-2D" (circa 1977) Zilog Z80, S-100 computer.
 "Cromemco System One" Motorola 68000, picture & specs (circa 1982).
 Another view of the "Cromemco System One".
 The compact "Cromemco System Zero" 6-slot S-100 computer.
 "Cromemco C-10SP" review from Creative Computing magazine, January 1984.
 "Cromemco C-10" personal computer photograph, specs, & advertisement (circa 1982).
 "Cromemco CS-100 & CS-300" computers (circa 1984–1985).
 "Cromemco CS-250" (circa 1990), Motorola MC68020, S-100 computer.
 "Cromemco CS-250" (circa 1990) Maxtor 190MB ST506 MFM hard-drive.
 "Comprehensive Cromemco Part Number Xref" S-100 Systems, Boards, Peripherals, & Manuals (Hardware & Software).
 Digibarn Cromemco Systems
 Dave's Old Computers, pictures, disk images and manuals.
 Early Hard Drive Ads
 X:\static\S100\cromemco, software and various documents

Primeras microcomputadoras
Empresas fundadas en 1974
Empresas de California
Empresas de tecnología de Estados Unidos

Cromemco


O Título 10 do Código dos Estados Unidos descreve o papel das forças armadas no Código dos Estados Unidos. Ele fornece a base legal para as funções, missões e organização de cada um dos serviços, bem como do Departamento de Defesa dos Estados Unidos. Cada um dos cinco subtítulos trata de um aspecto ou componente separado das forças armadas.

 Subtítulo A—Lei Militar Geral, incluindo Código Uniforme de Justiça Militar
 Subtítulo B—Exército
 Subtítulo C — Marinha e Corpo de Fuzileiros Navais
 Subtítulo D—Força Aérea e Força Espacial
 Subtítulo E—Componentes de Reserva

O atual Título 10 foi o resultado de uma revisão e renumeração do antigo Título 10 e Título 34 em um título por um ato do Congresso em 10 de agosto de 1956.

O Título 32 descreve a base legal relacionada, mas diferente, para os papéis, missões e organização da Guarda Nacional dos Estados Unidos no Código dos Estados Unidos.

Ligações externas
 TITLE 10—ARMED FORCES
 U.S. Code Title 10, via Cornell University

10

Título 10 do Código dos Estados Unidos


Roya Piraei   (nascida em 1997, no Irã) é uma ativista iraniana que trabalha trabalhou para internacionalizar os protestos após a morte de Mahsa Amini, mulher curda iraniana que foi presa e morta pela Patrulha de Orientação do Irã, em 2022.

Protestos
Em 20 de setembro de 2022, a mãe de Roya Piraei, Minoo Majidi, de 62 anos, participou de uma manifestação contra o governo na cidade de Quermanxá, no Irã, no contexto dos protestos após a morte de Mahsa Amini, uma mulher iraniana de etnia curda, que foi presa e morta pela Patrulha de Orientação do Irã, em 2022. Durante o protesto, Minoo Majidi foi morta a tiros pelas forças de segurança, que dispararam 167 vezes contra ela. Após esses acontecimentos, uma foto de Roya Piraei, com a cabeça raspada, desafiando a câmera, com os cabelos nas mãos, ao lado do túmulo da mãe, viralizou. Depois destes feitos viu-se obrigada a fugir do Irã e exilar-se na França. Desde então realizou várias ações em busca de apoio internacional, como uma reunião com o presidente francês Emmanuel Macron e uma entrevista de Angelina Jolie para a revista Time.

Reconhecimento
Em 2022, Roya Piraei foi incluída na lista das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo, da BBC.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Referências

Ativistas do Irã
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2022
Pessoas vivas

Roya Piraei


Os Exércitos da Rússia de Kiev e seus sucessores, incluindo o Reino da Galícia-Volínia e o Grão-Ducado de Moscou, podem ser divididos aproximadamente no período da Rússia de Kiev, entre os séculos IX e XIII, caracterizado principalmente por exércitos de infantaria de milícias populares apoiados pela cavalaria Druzhina, e o período feudal de 1240 a 1550, que se distinguiu por exércitos de cavalaria de milícias nobres e seus servos armados.

Antes da Invasão Mongol

Milicias tribais formaram a base do exército na Rússia de Kiev até a reforma tributária de Olga de Kiev em meados do século X. No período subsequente, sob Esvetoslau I de Kiev e Vladimir, o Grande, a Druzhina desempenhou um papel dominante. Consistia em membros seniores – os boiardos – junto com jovens nobres ("otroki").

Os regimentos de milícia urbana, criados pela decisão do Veche, foram formados no século XI. Esses regimentos receberam armas e cavalos para as campanhas do príncipe.

Táticas e equipamentos

Antes da invasão mongol de Rus' no século XIII, um príncipe seria acompanhado por sua Druzhina, uma pequena comitiva de cavalaria pesada, que muitas vezes lutaria desmontada (eg. Batalha no Gelo). Era usada uma armadura maciçamente pesada, em sua maioria de estilo escandinavo. Entretanto, esses esquadrões, em geral, não excediam o número de várias centenas de homens e eram inadequados para ações unidas sob um único comando.

Ao mesmo tempo, a parte principal do exército da Rússia de Kiev era a infantaria da milícia. Ela era inferior a Druzhina em armamento e a capacidade de possuí-la. A milícia usava machados e lanças de caça ("rogatina"). As espadas eram raramente usadas e não tinham outra armadura além de roupas simples e chapéus de pele.

Para a infantaria, constituída por camponeses e comerciantes mal armados, os números são incertos. Os únicos números específicos mencionados para os russos são 1.700 homens de Evpati Kolovrat (O Conto da Destruição de Riazan) e 3.000, homens sob o Voivoda Dorozh (Batalha do Rio Sit). No entanto, estes eram números excepcionalmente grandes para os padrões Rus na época. Em 1242, o Príncipe Alexandre Nevski em Novgorod não conseguiu reunir mais de 1.000 Druzhina e 2.000 milícias para a Batalha no Gelo. Portanto, é seguro estimar que, em média, um príncipe russo tinha centenas de guerreiros em sua comitiva, ao invés de milhares.

Invasões mongóis

Após a invasão mongol de Rus', muitos dos principados independentes foram destruídos. Os pequeno Estados restantes estavam sob crescente pressão de Tártaros, Suécia e Lituânia. A guerra constante precipitou o desenvolvimento do feudalismo e diminuiu a importância do Veche. As milícias feudais, criadas pelos proprietários de terras boiardos e príncipes individuais, vieram para substituir as milícias populares. Os príncipes (exceto na República Novgorodense) se reuniram e comandaram o exército.

Na segunda metade do século XIV, a Druzhina foi substituída por unidades feudalmente organizadas chefiadas por boiardos ou príncipes dependentes, e essas unidades consistiam de aristocracia da terra (os chamados "Filhos de Boiardos" ou "pessoas de serviço") e seus servos armados ("escravos militares"). No século XV, essa organização de destacamentos substituiu os regimentos da cidade.

Exército da terra em Moscou

O processo de reforma do exército foi associado com a unificação das terras russas no século XV. Gradualmente, o Grão-Ducado de Moscou incluiu novos pequenos principados, cortes de príncipes independentes foram dispensadas e "pessoas de serviço" se transferiram para o Grão-Duque. Como resultado, os príncipes vassalos e boiardos foram transformados em Servos do Estado, que receberam propriedades por serviço em regime de posse condicional (menos freqüentemente - em feudo). Assim, formou-se o "Exército da terra" (), cuja maioria eram nobres e "Filhos de Boiardos", com seus escravos armados. Esta organização do exército permaneceria inalterada até 1550 (Reformas militares de Ivan, o Terrível).

Quando o Estado centralizado de Moscou foi formado, a milícia popular foi liquidada pelo Grande Príncipe de Moscou. O príncipe chamou as massas para o serviço militar somente em caso de perigo militar grave, regulando a extensão e a natureza desse serviço a seu próprio critério.

Táticas e equipamentos

Durante o período das invasões mongóis, os russos adotaram grande parte das táticas e da organização militar mongol. Enquanto a infantaria das milícias ainda existia, eles estavam, a partir do século XIV, em sua maioria armados com armas de combate à distância, e delegavam tarefas auxiliares, como a defesa das cidades. As crônicas descrevem os moscovitas usando arcabuzes contra os tártaros em 1480. Os homens que disparavam estas armas eram os precursores do Streltsy.

A maior parte do exército era formada por arqueiros montados, que incluíam boiardos, nobreza da terra ("Filhos de Boiardos") e escravos armados.

Sob influência tártara, a cota de malha e a armadura lamelar da Rússia de Kiev foi substituída pela brigantina ("Kuyak"), armadura de malha e placas ("Behterets") e armadura de espelho ("Zertsalo"), enquanto nobres pobres e servos armados usavam longos jaquetões ("Tyegilyai").

Galeria

Referências
História militar da Rússia
História militar da Bielorrússia
História militar da Ucrânia
Exércitos dissolvidos

Rússia de Kiev

Exército da Rússia de Kiev


The Thirteenth Expeditionary Air Force (13 EAF) is a provisional numbered air force of the United States Air Force Pacific Air Forces (PACAF). It is headquartered at Hickam Air Force Base, Joint Base Pearl Harbor–Hickam on the island of Oahu, Hawaii.  It has never been stationed in the continental United States.

The command plans, commands and controls, delivers, and assesses air, space, and information operations in the Asia-Pacific region—excluding the Korea theater of operations—across the security spectrum from peacetime engagement to major combat operations.

Established on 14 December 1942 at Plaine Des Gaiacs Airfield, on New Caledonia, 13 AF was a United States Army Air Forces combat air force deployed to the Pacific Theater of World War II. It engaged in operations primarily in the South Pacific, attacking enemy forces in the Solomon Islands, Gilbert and Marshall Islands campaigns; Mariana and Palau Islands campaigns and the Philippines campaign (1944–45).

During the Cold War, 13 AF remained in the Philippines, providing air defense of the nation and becoming one of the Numbered Air Forces of Pacific Air Forces (PACAF). During the Korean War, its units provided staging areas for people and equipment destined for the war zone. As the Vietnam War escalated during the late 1960s and early 1970s, 13th AF provided command and control for USAF units stationed in Thailand, its units conducting combat missions throughout Indochina until August 1973. 13 AF units last engaged in combat during the SS Mayaguez Incident in May 1975.

Returning to the Philippines after the Vietnam War ended in 1975, the command remained there until the 1991 evacuation of Clark Air Base after the Mount Pinatubo eruption and the United States withdrawal of military forces afterward.

It was inactivated on 28 September 2012 and its functions merged with PACAF. The next day, the organization was converted to provisional status and reactivated as the Thirteenth Expeditionary Air Force.

Overview

The command is charged with planning, executing, and assessing operations in support of the U.S. Pacific Command commander's objectives. On behalf of the Pacific Air Forces commander, the 13th AF commander is positioned to command Air Force forces, combined or joint force air components, or a joint task force. Thirteenth AF also commands the only Air Force-led standing joint task force, Joint Task Force Support Forces Antarctica, a collaborative Department of Defense and National Science Foundation effort supporting the U.S. Antarctic Program through Operation Deep Freeze.

Headquarters, 13 AF is made up of an A-staff (the Air Force Forces staff), personal staff, 613th Air and Space Operations Center (AOC), known as the Maj Richard Bong AOC, and the 613th Support Group. The 613th AOC is one of the U.S. Air Force's five full-capability AN/USQ-163 FALCONER weapon systems with the ability to plan, task, execute, monitor, and assess full-spectrum air, space, and information operations for the COMAFFOR and/or C/JFACC. The AOC serves as the nerve center of air operations during any campaign.

In June 1991, Mount Pinatubo buried Clark Air Base, Philippines, in volcanic ash, leading to the evacuation of military personnel and their families in Operation Fiery Vigil, eventually forcing the base to close 26 November 1991. Thirteenth AF relocated and officially established its headquarters at Andersen AFB, Guam, on 2 December 1991.

The command was moved from Guam to Hickam AFB in May 2005. In the early 2000s, 13 AF activated the 13th Air Expeditionary Group for a number of exercises, (February 2004-1 April 2004 for Exercise Balikatan 04; February–March 2004 for Exercise Cope Tiger 04; January–February 2005 for Exercise Cope Tiger 05.

Units

Prior to its inactivation, two wings were permanently assigned to 13 AF:

 15th Wing, Hickam AFB HawaiiPartnered with the Hawaii Air National Guard, the 15th WG provides strategic, tactical and command airlift with C-17s, one specially configured C-40 and one C-37. It also includes a squadron of Lockheed F-22s. Finally it serves as an important en-route location for transient aircraft.
 36th Wing, Andersen AFB, GuamThe 36th WG has an expansive mission to support global projection and reach from its strategic location in the Pacific.

On 5 January 2007, Detachment 1, 13 AF was activated at Yokota AB, Japan. Det 1 is responsible for planning, coordinating, and executing air operations around Japan in coordination with the Japan Air Self Defense Force, through the Fifth Air Force staff at Yokota, and the 613th Air and Space Operations Center at Hickam.

The 613th Support Group maintains a consolidated commander's support staff providing personnel support for the entire headquarters; an operational support flight providing facility, training, readiness, and security management; and has two subordinate units: the 56th Air and Space Communications Squadron and the 17th Operational Weather Squadron.

The 13th Air Expeditionary Group, and formerly the 500th Air Expeditionary Group, is activated seasonally to support Operation Deep Freeze in the Antarctic.

History
Thirteenth Air Force has never been stationed in the continental United States; it is also one of the oldest, continuously active, numbered air forces. It engaged in combat in the Pacific Theater during World War II. Since World War II, it has provided air defense in the Far East, primarily the Philippines, until the 1991 eruption of Mt. Pinatubo forced the closure of Clark AB. Numerous Thirteenth Air Force organizations participated in Southeast Asia combat operations in the 1960s and 1970s.

Lineage
 Established as Thirteenth Air Force on 14 December 1942
 Activated on 13 January 1943
 Inactivated on 8 February 1952
 Activated on 1 February 1953
 Redesignated as Thirteenth Air Force (Air Forces Pacific) on 16 January 2007
 Inactivated on 28 September 2012
 Redesignated as Thirteenth Expeditionary Air Force, and converted to provisional status, on 29 September 2012
 Activated on 29 September 2012

Assignments
 United States Army Forces in the Far East, 14 December 1942
 Far East Air Forces, 15 June 1944 – 8 February 1952, 1 February 1953 – 17 May 1955
 Pacific Air Force (later, Pacific Air Force/FEAF [Rear]), 17 May 1955 – 1 July 1957
 Pacific Air Forces, 1 July 1957 – 28 September 2012
 Pacific Air Forces, to activate or inactivate at any time, 29 September 2012 – present

Stations

 Plaine Des Gaiacs Airfield, New Caledonia, Melanesia (January 1943)
 Pekoa Airfield, Espiritu Santo, New Hebrides, (January 1943 – January 1944)
 Carney Airfield, Guadalcanal, Solomon Islands, (January – June 1944)
 Momote Airfield, Los Negros, Admiralty Islands, (June – September 1944)
 Hollandia, New Guinea (September 1944)
 Hollandia Airfield, Netherlands East Indies, (September – October 1944)
 Wama Airfield, Morotai, Netherlands East Indies, (October 1944 – March 1945)

 Clark Field, Luzon, Philippines, (March 1945 – January 1946)
 Fort William McKinley, Luzon, Philippines, 30 May 1946
 Clark Field, Luzon, Philippines, 15 August 1947
 Kadena Air Base, Okinawa, 1 December 1948
 Ching Chuan Kang Air Base, Taiwan, August 1958 – 25 April 1979
 Tainan Air Base, Taiwan, 27 January 1955 – 7 January 1976
 Clark Air Force Base (Later Clark Air Base), Luzon, Philippines, 16 May 1949
 Andersen Air Force Base, Guam, 2 December 1991 – 2 May 2005
 Hickam Air Force Base, Hawaii, 2 May 2005 – 28 September 2012
 Hickam Air Force Base, Joint Base Pearl Harbor–Hickam, Hawaii, 29 September 2012 – present

World War II

Commands
During World War II, 13th AF consisted of two major commands, XIII Fighter Command and XIII Bomber Command.

XIII Fighter Command
Activated on 13 January 1943. Served in combat with Thirteenth AF until the end of the war. Inactivated in the Philippines on 15 March 1946. Disbanded on 8 October 1948.

Groups
 18th Fighter Group (1943–47) (P-40F, P-39, P-38, P-61, P-70)(Transferred from Fifth Air Force, Hickam Field, Hawaii in March 1943).
 347th Fighter Group (1942–45) (P-39, P-38, P-40, P-400)(Established on New Caledonia on 3 October 1942)
 4th Reconnaissance Group (1943–45) (F-4 (P-38))
 403d Troop Carrier Group (1943–46) (C-46, C-47)
 Unattached Units:
 Det B 6th Night Fighter Squadron (February – September 1943) (P-70, P-38)Reassigned to 7th Air Force, 1943.
 419th Night Fighter Squadron (April – November 1943) (P-38, P-61)Activated April 1943 with P-38s, Reassigned to 18th Fighter Group, November 1943.  Reequipped with P-61s May 1944. Served in New Guinea, Philippines. Inactivated February 1947.
 550th Night Fighter Squadron (1944–46) (P-61)Activated June 1944. Received P-61s January 1945. Served in New Guinea, Philippines. Inactivated January 1946.
 7th Radio Squadron, Mobile (J)

XIII Bomber Command

Activated on 13 January 1943. Served in combat with Thirteenth AF until the end of the war. Inactivated in the Philippines on 15 March 1946. Disbanded on 8 October 1948.

Groups
 5th Bombardment Group (1943–46) (B-17, B-24)(Deployed to Espiritu Santo in November 1942, reassigned from Seventh Air Force in January 1943).
 11th Bombardment Group (1943) (B-17, B-24)(Deployed to New Hebrides in July 1942, reassigned from Seventh Air Force in January 1943.  Reassigned back to Seventh Air Force, May 1943 and transferred to Hawaii)
 42d Bombardment Group (1943–45) (B-25, B-26)(Reassigned from Second Air Force antisubmarine patrol duty, March 1943)
 307th Bombardment Group (1943–45) (B-17, B-24)(Reassigned from Seventh Air Force, February 1943)
 868th Bombardment Squadron (Unattached) (1944–45) (B-24)Formerly 349th Bomb Squadron, 5th Bomb Group. The planes flown by the 868th were often called SB-24s and sometimes LABs (Low Altitude Bomber). They were equipped with SRC-717-B search and navigation radar. Formed into 868th Bomb Squadron in January 1944 and operated independently within the 13th AF.

Operational history

Thirteenth Air Force began operations in November 1942 as an organization composed of many widely separated Seventh Air Force and independent units scattered in the South Central Pacific during the Solomon Islands campaign.

Initially charged with taking a defensive stand against advancing enemy forces, Thirteenth Air Force later took the offensive flying a variety of aircraft, including the B-17 Flying Fortress, B-24 Liberator, B-25 Mitchell, B-26 Marauder, P-38 Lightning, P-39 Airacobra, P-40 Warhawk, P-61 Black Widow, C-46 Commando, C-47 Skytrain, and L-5 Sentinel.

It was Thirteenth Air Force P-38Gs of the 339th Fighter Squadron of the 347th Fighter Group which, on 18 April 1943, flew the mission which resulted in the death of Japanese Admiral Isoroku Yamamoto.

From 1942 to 1945, Thirteenth Air Force staged out of tropical jungles on more than 40 remote islands including the Gilbert and Marshall Islands campaign; Mariana and Palau Islands campaign and the Philippines campaign (1944–45), thus earning the nickname, "The Jungle Air Force." The command's units participated in a total of five different operation areas and 13 campaigns.

Thirteenth Air Force along with Fifth Air Force in Australia and Seventh Air Force in Hawaii were assigned to the newly created Far East Air Forces (FEAF) on 3 August 1944. FEAF was subordinate to the U.S. Army Forces Far East and served as the headquarters of Allied Air Forces Southwest Pacific Area. By 1945, three numbered air forces—5th, 7th and 13th—were supporting operations in the Pacific. FEAF was the functional equivalent in the Pacific of the United States Strategic Air Forces (USSTAF) in the European Theater of Operations.

After hostilities ended in 1945, Thirteenth Air Force established its headquarters at Clark Field, Philippines, in January 1946. In May of that year, it moved to Fort William McKinley, Luzon. By August 1947, 13AF returned to Clark Field. In December 1948, the unit moved to Kadena, Okinawa, where it remained for only a few months before returning to Clark in May 1949.

Korean War
On 25 June 1950, 13AF consisted of the following units:

18th Fighter-Bomber Wing/Group (F-80)
21st Troop Carrier Squadron (C-54)
6204th Photo Mapping Flight (RB-17))

The 6204th Photo Mapping Flight, located at Clark AB, Philippines, deployed the Flight's two RB-17 aircraft complete with combat crews and maintenance personnel to Johnson AB, Japan in mid-June 1950. The FEAF deployment order specified that the two RB-17 aircraft be equipped with normal armament insofar as practicable, not to interfere with the photographic capability of the aircraft. This posed a problem for the Flight, since the RB-17s had been flying peacetime missions and were not equipped for combat. However, the 6204th found the necessary gunners and equipment, made the modifications to the aircraft, and by late August 1950 the detachment began flying photo-mapping missions over Korea. By the end of November 1950, it had photographed the entire North Korean area at least once and re-photographed some areas as far north as weather conditions permitted. By early December the detachment returned to Clark AB and resumed the flight's mapping program in the Philippine area.

During the Korean War, 13AF units provided staging areas for people and equipment destined for the war zone. During the decade of peace that followed the war, the command concentrated on training and surveillance activities to maintain a high state of readiness for contingencies.

Vietnam War
From the time of signing of U.S./Taiwan defense arrangements, the 327th Air Division of 13th Air Force maintained units in Taiwan, up until 1979. 327th Air Division reported in this capacity to United States Taiwan Defense Command.

As the Vietnam War escalated during the late 1960s and early 1970s, 13AF again served as a staging base and logistics manager for units fighting in Southeast Asia. As more American aircraft and people were poured into the war effort, combat units and facilities under 13AF in Thailand increased. At its peak, 13AF was composed of seven combat wings, nine major bases, 11 smaller installations and more than 31,000 military members.

With the buildup and execution of Operations Desert Shield and Storm, 13AF provided aircraft and support staff vital to the Gulf war coalition victory in Southwest Asia.

Post Cold War
In June 1991, Mount Pinatubo buried Clark in volcanic ash, forcing the base to close on 26 November and leading to the evacuation of assigned military members and their families in Operation Fiery Vigil. The Thirteenth Air Force relocated and officially established its headquarters at Andersen Air Force Base on 2 December 1991.

In 2005, the Jungle Air Force stood down as a traditional Numbered Air Force and moved to Hickam Air Force Base to assume the role of the new Kenney Warfighting Headquarters for PACAF, which was activated in provisional status in June 2005.

On 6 October 2006, after a one-year transformation of command and control of air, space and information operations in the Pacific, Thirteenth Air Force officially began operations as a component numbered air force headquarters and welcomed a new commander. Former Pacific Air Forces Deputy Commander, Lt. Gen. Loyd S. "Chip" Utterback, assumed command of the unit 6 October, replacing Maj. Gen. Edward A. Rice Jr., who had commanded Thirteenth Air Force from Andersen Air Force Base, Guam, and Hickam since January 2005. Previously designated as a management headquarters, Thirteenth Air Force became one of 10 organizations designed to enhance the operational level support, planning, command, control and execution of air, space and information operations capabilities across the full range of military operations throughout the U.S. Pacific Command's area of responsibility (minus the Korea theater of operations). On 28 September 2012, 13 AF was inactivated and its functions merged into PACAF.

On 29 September 2012, the Thirteenth Air Force was converted to provisional status and reactivated as the Thirteenth Expeditionary Air Force. The organization is commanded by the Director of Air and Cyberspace Operations of Pacific Air Forces.

List of commanders

Thirteenth Air Force (1943–2012)

Thirteenth Expeditionary Air Force (2012–present)

References

 Much of this text in of this article was taken from pages on the Pacific Air Forces website, which as a work of the U.S. Government is presumed to be a public domain resource.

Notes

Bibliography

 Lippincott, Lt. Col. Benjamin E. From Fiji Through the Philippines with the Thirteenth Air Force. San Angelo, Texas: Newsfoto Publishing Company, 1948.
 Maurer, Maurer. Air Force Combat Units of World War II. Maxwell AFB, Alabama: Office of Air Force History, 1983. .
 Mays, Terry M., Night Hawks & Black Widows, Schiffer Publishing, 2009. .
 Rohfleisch, Kramer J. Guadalcanal and the Origins of the Thirteenth Air Force (USAAF Historical Study No.35). Air Force Historical Research Agency, 1945.
 Rohfleisch, Kramer J. The Thirteenth Air Force, March–October 1943 (USAAF Historical Study No.120). Air Force Historical Research Agency, 1946.
 Rust, Kenn C. and Dana Bell. Thirteenth Air Force Story...in World War II. Temple City, California: Historical Aviation Album, 1981 (republished in 1992 by Sunshine House of Terre Haute, Indiana). .
 Smith, Stanly E. 13 Against the Sun. New York: Belmont Books, 1961.
 Wolf, William. 13th Fighter Command in World War II: Air Combat over Guadalcanal and the Solomons. Atglen, Pennsylvania: Schiffer Publishing, 2004. .

External links
 Thirteenth Air Force Factsheet
 Outside Link 7th Radio Squadron, Mobile (J) information.

13
Military units and formations established in 1942
Military units and formations in Hawaii
Military units and formations of the United States Air Force in the Vietnam War
13
World War II aerial operations and battles of the Pacific theatre

Thirteenth Expeditionary Air Force


Bartınspor, 30 Kasım 1934'te çevre il ve ilçe takımları ile çeşitli branşlarda karşılıklı spor müsabakaları yapmak üzere gençler tarafından gayri federe olarak kurulmuştur. 2010 yılından bu yana Bölgesel Amatör Ligde mücadele etmektedir.

Tarihçe
Gayri federe olarak yaz aylarında spor müsabakaları yapan Bartınspor'lu gençler, 1963 yılında Bartın Beşiktaş Spor Kulübü adı altında toplanarak spor teşkilatına tescilini yaptırarak Zonguldak il genelinde resmi spor müsabakalarına iştirak etmişlerdir. Bartın Beşiktaş Spor Kulübü 1970 yılına kadar spor teşkilatının organize ettiği resmi spor müsabakalarına, Siyah-Beyaz forma ile katılmıştır. Bartın Beşiktaş Spor Kulübü 1970 yılında genel kurul kararı ile adını Bartınspor, renklerini ise Yeşil-Beyaz olarak değiştirerek spor teşkilatına tescilini yaptırmıştır. Alternatif olarak kurulan Bartın Gençlikspor kulübü 1972 yılında genel kurul olarak fesih edilerek Bartınspor ile birleşme kararı almıştır.  Bartınspor Kulübü ile birleşme neticesinde renklerini genel kurul kararı ile Kırmızı-Siyah olarak tescil ettirmiştir. 1970–1974 yılları arasında futbol takımı iki defa Zonguldak ikinci amatör küme grup birincisi olmuştur. Zonguldak birinci ve ikinci amatör kümelerinde 1981 yılına kadar faaliyet sürdüren kulüp 1982 yılından itibaren Zonguldak amatör ligi Bartın grubunda faaliyetine devam etmiştir.Kulüp 1984 yılından itibaren profesyonel futbol şubesini kurarak, Türkiye profesyonel üçüncü lig müsabakalarına iştirak etmiştir. Profesyonel ligdeki üçüncü sezonunda (1986–1987) üçüncü lig dördüncü grubu lider bitirerek Türkiye profesyonel ikinci ligine yükselmiştir. İkinci profesyonel ligde üç sezon mücadele eden takım 1989–1990 sezonu sonunda üçüncü lige düşmüştür. Mücadele ettiği ikinci ligde 1987–1988 sezonunda ilk yarıyı ikinci sırada tamamlayarak büyük başarı sağlamıştır. 1989–1991 yılları arsında iki sezon üçüncü ligde mücadele eden kulüp 1994 yılında amatör kümeye düşmüştür. Kulüp mücadele ettiği bu dönemde Türkiye Kupası beşinci turuna kadar yükselerek Galatasaray ile yaptığı müsabakada yenilerek elenmiştir. 1997–1998 sezonunda 3.lige yeniden çıkmıştır fakat 1 sezon mücadele gösterebilmiştir. 1998-1999 sezonunda Bartın'da meydana gelen sel felaketlerinden sonra futbol takıma maddi olanaklar sağlanamaması nedeniyle amatör kümeye düşmüştür.

2009-2010 sezonunda Bartın Amatör Küme'de şampiyon olan takım, Türkiye Futbol Federasyonu tarafından 2010-2011 sezonunda ilk defa uygulamaya konulan Bölgesel Amatör Lig'de mücadeleye hak kazanmış ve tarihinde ilk kez Bölgesel Amatör Lig 7. Grup topladığı puanlarla 5. sırada yer almıştır. Sezon sonunda Bartın Amatör Küme'de şampiyon olan Kozcağız Belediyespor ile oynadığı baraj müsabakasını 6-0 kazanan takım, 2011-2012 sezonunda da Bölgesel Amatör Lig'de mücadele etmeye hak kazanmıştır. Bu sezonda oynadığı maçlarla Beyköy Belediyespor'la aynı puan ve ikili averajla ikinci olan Bartınspor, Kütahya Dumlupınar Stadı'nda oynanan eleme maçında Muğlaspor'a 5-1 mağlup olarak 3. Lig şansını kaybetti. 2011-2012 sezonunda açık ara Bartın Amatör Lig'de şampiyon olan Kumluca Esnafspor'la oynanan baraj maçını 5-0 kazanan takım 2012-2013 sezonunda da Bartın'ı Bölgesel Amatör Lig'de temsil hakkını elde etti. Bu sezonda 26 maçta topladığı 35 puanla ligi 7.sırada tamamlayan takım, 2013-2014 sezonunda tekrar Bölgesel Amatör Lig'de Bartın'ı temsil etmek için Bartın Amatör Lig'de şampiyon olan Kumluca Esnafspor'la oynadığı baraj maçını uzatmaların son dakikasında attığı golle 1-0 kazandı. 2013-2014 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 6.Grup'ta oynadığı 26 maçta 48 puan toplanayan takım ligi 4.sırada tamamlamış, sezon sonunda Bartın Amatör Lig şampiyonu Kurucaşilespor ile oynadığı baraj maçını 4-1 kazanarak 2014-2015 sezonunda da Bölgesel Amatör Lig'de mücade etmeye hak kazanmıştır. 2014-2015 sezonunda da başarılı olamayan Bartınspor bu kez Ulus Çınarspor'la baraj maçı oynadı ve bu maçı 5-1 kazanarak Bölgesel Amatör Lig'de oynamaya hak kazandı. 2015-2016 sezonunda son iki haftada aldığı başarısız sonuçlarlarla ligi ikinci sırada tamamlayan kırmızı siyahlı ekip Bartın 1. Amatör Ligi şampiyonu Amasraspor'la karşı karşıya geldi. Maçı 4-0 kazanan Bartınspor 2016-2017 sezonunda tekrar Bölgesel Amatör Lig'de oynamaya hak kazandı. 2016-2017 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 11. Grupta oynadığı 26 maçta 8 galibiyet, 8 beraberlik ve 10 mağlubiyet alarak 32 puan toplayan takım lider Modafen'in 22 puan gerisinde grubu 8. tamamladı. Sezon sonunda oynanan Bölgesel Amatör Lig baraj maçında Bartın Amatör Lig şampiyonu Ulus Çınarspor'u 5-2 yenen takım 2017-2018 sezonunda da Bölgesel Amatör Lig'de mücadele etmeye hak kazanmıştır.
2017-2018 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 6.Grupta oynadığı 24
maçta 16 galibiyet, 7 beraberlik ve 1 mağlubiyet alarak 55 puan toplayan takım
lider Kırşehir Belediyespor'un 2 puan gerisinde grubu 3. tamamladı. Sezon
sonunda oynanan Bölgesel Amatör Lig baraj maçında Bartın Amatör Lig şampiyonu
Amasraspor'u 3-1 yenen takım 2018-2019 sezonunda da Bölgesel Amatör Lig'de
mücadele etmeye hak kazanmıştır.

2018-2019 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 6. Grupta oynadığı 26
maçta 13 galibiyet, 1 beraberlik ve 12 mağlubiyet alarak 40 puan toplayan takım
lider 1877 Alemdağspor'un 18 puan gerisinde grubu 6. tamamladı. Sezon sonunda
oynanan Bölgesel Amatör Lig baraj maçında Bartın Amatör Lig şampiyonu
Amasraspor'u 4-0 yenen takım 2019-2020 sezonunda da Bölgesel Amatör Lig'de mücadele
etmeye hak kazanmıştır.

Covid-19 salgını nedeniyle maçlar tamamlanmadan sona eren
2019-2020 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 6.Grupta oynadığı 22 maçta 12
galibiyet, 3 beraberlik ve 7 mağlubiyet alarak 39 puan toplayan takım lider
Kırıkkale Büyük Anadoluspor'un 15 puan gerisinde grubu 4. tamamladı.

Covid-19 salgını nedeniyle bölgesel 3-4'lü gruplarla oynanan
2020-2021 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 3. Bölge 8. Grup'ta oynadığı 4 maçta 1
galibiyet, 1 beraberlik ve 2 mağlubiyet alan Bartınspor 4 puanla, Abantspor ve
Kurşunlu Belediyespor'un ardından son sırada tamamladı.

2020-2021 Covid-19 salgını nedeniyle sezon sonunda baraj
maçları oynanmadı ve Bartın Amatör Lig şampiyonu Amasraspor ile Bartınspor,
2021-2022 sezonunda Bölgesel Amatör Lig'de 2 takımla Bartın'ı temsil ettiler.

2021-2022 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 5. Bölge 2. Grup
oynadığı 18 maçta 14 galibiyet, 2 beraberlik ve 2 mağlubiyet alarak 44 puanla
grubu şampiyon olarak tamamlayan Bartınspor, 1. Grup lideri Amasya 1968 ve
3.Grup lideri Ankara TKİ ile 3. Lige yükselme maçı oynamaya hak kazandı. Kayseri
Kadir Has Stadında oynanan maçlarda Amasya temsilcisine 3-0 yenilen Bartınspor
Ankara temsilcisini 1-0 yense de yıllar sonra gelen 3. lig şansını kaybetti. Sezon
sonunda oynanan Bölgesel Amatör Lig baraj maçında Bartın Amatör Lig şampiyonu Kozcağız
Belediyespor'u 3-0 yenen takım 2022-2023 sezonunda da Bölgesel Amatör Lig'de
mücadele etmeye hak kazanmıştır.

Bartınspor halen Bölgesel Amatör Lig 5. Grupta Spor Toto 3. Lig'e çıkmak için mücadeleye devam etmektedir.

 Kulüp 2010-2011 sezonundan bu yana Bölgesel Amatör Ligde mücadele etmektedir.

Teknik direktörleri
 Tezcan Uzcan (1987)
 Gürkan Urhan (1999)
 Kemal Camcı (2008-2009)

Lig mücadeleleri

 1. Lig: 3 sezon

1987-1990

 2. Lig: 9 sezon

1984-1987, 1990-1995, 1998-1999

 3. Lig: -

-

 Bölgesel Amatör Lig: 12 sezon

2010-

 Amatör Lig: 54 sezon

1934-1984, 1995-1998, 1999-2010

Başarıları

 3. Lig

Şampiyonluk (1): 1986-1987

Geçmiş sezonlardaki performansı

Kaynakça

Türkiye'deki futbol kulüpleri
1934'te kurulan futbol kulüpleri
Bartın'da spor

Bartınspor


Ertuğrul, Çorum ilinin Merkez ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1925 yılı kayıtlarında Çerkesler olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 38 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Çorum merkez belde ve köyleri

Ertuğrul, Çorum


Omar Zeeshan (* 30. Oktober 1978, auch Umer Zeeshan transkribiert) ist ein pakistanischer Badmintonspieler.

Karriere
Omar Zeeshan ist einer der bedeutendsten Badmintonspielers Pakistans der Gegenwart. Er ist einer der wenigen heutigen Spieler des Landes, die auch größere internationale Erfolge aufweisen können. So gewann er 2004 Bronze im Herrendoppel bei den Südasienspielen und zusätzlich auch Silber mit dem Team. 2006 wurde er bei der gleichen Veranstaltung Dritter im Einzel. 2005 nahm er an den Badminton-Weltmeisterschaften teil. 2005 war er im Einzel bei den nationalen Titelkämpfen erfolgreich.

Weblinks

Badmintonspieler (Pakistan)
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Pakistan)
Teilnehmer an den Asienspielen (Pakistan)
Teilnehmer an den Südasienspielen (Pakistan)
Pakistanischer Meister (Badminton)
Pakistaner
Geboren 1978
Mann

Omar Zeeshan


Insula Robben (în ) este o insulă în Golful Table, la 6,9 km vest de coasta maritimă a orașului Bloubergstrand, Cape Town, Africa de Sud. Numele său înseamnă "insula focilor" în limba neerlandeză. Insula Robben are o formă aproximativ ovală, cu o lungime de 3,3 km de la nord la sud, cu o lățime de 1,9 km și cu o suprafață de 5,07 km2. Ea este plată și se află la doar câțiva metri deasupra nivelului mării, ca urmare a unei eroziuni petrecute în vechime. Laureatul Premiului Nobel și fostul președinte al Africii de Sud, Nelson Mandela, a fost închis aici timp de 18 din cei 27 de ani și a executat muncă silnică în spatele gratiilor, înainte de căderea apartheidului. Până în prezent, trei dintre foștii deținuți de pe insula Robben au devenit președinți ai Republicii Africa de Sud, Nelson Mandela, Kgalema Motlanthe și actualul președinte Jacob Zuma.

Insula Robben este un loc din patrimoniul național al Africii de Sud, fiind inclusă în Lista locuri din Patrimoniul Mondial UNESCO.

Istoric

Începând de la sfârșitul secolului al XVII-lea, insula Robben a fost folosită pentru izolarea în principal a prizonierilor politici. Coloniștii olandezi au fost primii care au folosit insula Robben ca închisoare. Primul prizonier a fost, probabil, Autshumato la mijlocul secolului al XVII-lea. Printre primii săi locuitori permanenți au fost conducători politici din diferite colonii olandeze, inclusiv Indonezia, și conducătorul revoltei de pe vasul de sclavi Meermin.

După ce Marina Regală Britanică a capturat mai multe corăbii ale Indiilor de Est Olandeze în Bătălia din Golful Saldanha din 1781, o barcă s-a îndreptat către navele de război britanice. La bord erau "regii din Ternate și Tidore, precum și prinții familiilor respective". Olandezii i-au ținut o lungă perioadă pe "Insula Robin", dar i-au mutat apoi în Golful Saldanha.

În 1806 vânătorul scoțian de balene John Murray a deschis un port de baleniere într-un golf adăpostit de pe coasta de nord-est a insulei, care a devenit cunoscut ca Golful Murray; acel port se afla în apropierea locului în care este astăzi Portul Murray, care a fost construit în anii 1939-1940.

După eșuarea în 1819 a răscoalei din Grahamstown, al cincilea război al populației Xhosa, guvernul colonial britanic l-a condamnat pe liderul african Makanda Nxele la închisoare pe viață pe insulă. S-a înecat în apele Golfului Table, după ce a evadat din închisoare.

Insula a fost, de asemenea, utilizată ca o colonie de leproși și stație de animale în carantină. Începând din 1845 leproșii din colonia Hemel-en-Aarde (cerul și pământul) de lângă Caledon s-au mutat pe insula Robben, atunci când Hemel-en-Aarde a fost considerată nepotrivită în calitate de colonie de leproși. Inițial leproșii putea veni voluntar aici și erau liberi să plece de pe insulă, dacă doreau. În aprilie 1891 a început construcția a 11 clădiri noi pentru leproși. După elaborarea Actului de Combatere a Leprei în mai 1892 admisia pe insulă nu a mai fost voluntară și deplasarea leproșilor a fost restricționată. Înainte de 1892 erau admiși în medie pe insula Robben aproximativ 25 de leproși pe an, dar în 1892 numărul leproșilor a crescut la 338, iar în 1893 încă 250 au fost admiși.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, insula a fost fortificată și au fost instalate aici tunuri BL de 9.2 inch și de 6 inch ca parte a apărării zonei orașului Cape Town.

Începând din 1961, insula Robben a fost folosită de guvernul Africii de Sud ca închisoare pentru deținuții politici și pentru deținuții de drept comun. În 1969 a fost construit aici  sanctuarul Moturu Kramat, care acum este un loc sacru pentru pelerinajul musulmanilor pe insula Robben, cu scopul de a-l comemora pe Sayed Abdurahman Moturu, prințul de Madura. Moturu, care a fost unul dintre primii imami ai orașului Cape Town, a fost exilat pe insulă la mijlocu anilor 1740. El a murit acolo în anul 1754. Prizonierii politici musulmani aduceau un omagiu în sanctuar, înainte de a părăsi insula.

Închisoarea de maximă securitate pentru deținuți politici a fost închisă în 1991. Penitenciarul de securitate medie pentru deținuți de drept comun a fost închis cinci ani mai târziu.

Odată cu sfârșitul apartheidului, insula a devenit o destinație populară pentru turiștii de pretutindeni. Ea este administrată de Muzeul Insula Robben (RIM), care operează insula ca pe un muzeu viu. În 1999, insula a fost declarată un loc din patrimoniul mondial al UNESCO. În fiecare an, mii de vizitatori iau feribotul din portul Victoria & Alfred Waterfront al orașului Cape Town pentru a vizita insula și fosta închisoare. Mulți dintre ghizi sunt foști deținuți. Toate terenurile de pe insulă sunt proprietatea statului sud-african, cu excepția bisericii de pe insulă. Aceasta este deschisă pe tot parcursul anului, dacă vremea permite.

Listă de foști deținuți de pe insula Robben

 Autshumato, unul dintre primii luptători împotriva colonialismului
 Dennis Brutus, activist și poet
 Patrick Chamusso, activist politic al Congresului Național African
 Laloo Chiba, acuzat în Procesul Rivonia
 Eddie Daniels, activist politic
 Jerry Ekandjo, politician namibian
 Nceba Faku, primar al orașului Port Elizabeth
 Petrus Iilonga, sindicalist, activist și politician namibian
 Ahmed Kathrada, condamnat în Procesul Rivonia și deținut pe o lungă perioadă
 Koesaaij, conducător malgaș al revoltei sclavilor de pe Meermin în februarie 1766
 Langalibalele, regele tribului Hlubi, unul dintre primii activiști împotriva colonialismului
 John Kenneth Malatji, activist al Congresului Național African
 Njongonkulu Ndungane, viitor arhiepiscop de Cape Town
 Mosiuoa Lekota, închis în 1974, președinte al Congresului Poporului
 Mac Maharaj, acuzat în Procesul Rivonia
 Makana, unul dintre activiștii împotriva colonialismului
 Nelson Mandela, conducătorul Congresului Național African și fost președinte al Africii de Sud (primul președinte negru)
 Gamzo Mandierd, activist
 Jeff Masemola, primul prizonier condamnat la închisoare pe viață în epoca apartheid-ului
 Amos Masondo, primar al orașului Johannesburg
 Massavana, conducător malgaș al revoltei sclavilor de pe Meermin din februarie 1766
 Michael Matsobane, conducător al Mișcării Religioase a Tinerilor Africani. Condamnat în 1979; eliberat de PW Botha în 1987.
 Șeful Maqoma, fost șef de trib care a murit pe insulă în 1873
 Govan Mbeki, tatăl fostului președinte sud-african Thabo Mbeki. Govan a fost condamnat în 1963 la închisoare pe viață, dar a fost eliberat de pe insula Robben în 1987 de PW Botha
 Wilton Mkwayi, acuzat în Procesul Rivonia
 Murphy Morobe, student, conducător al Revoltei din Soweto
 Dikgang Moseneke, vicepreședinte al Curții Constituționale a Africii de Sud
 Sayed Adurohman Moturu, imam musulman care a fost exilat pe insulă și a murit acolo în 1754
 Griffiths Mxenge, avocat sud-african și membru al Congresului Național African
 Billy Nair, acuzat în Procesul Rivonia și conducător al CNA/SACP
 M. D. Naidoo, avocat sud-african și conducător al Congresului Național African
 John ya Otto Nankudhu, luptător pentru eliberarea Namibiei
 John Nkosi, condamnat la închisoare pe viață, dar eliberat de PW Botha în 1987
 Samuel Sisulu, fondator al Organizației pentru Libertatea Africii de Sud Organisation
 Nongqawuse, profetesă a tribului Xhosa, responsabilă pentru uciderea vacilor
 Maqana Nxele, profet al tribului Xhosa care s-a înecat în timp ce încerca să evadeze
 John Nyathi Pokela, cofondator și președinte al Congresului Panafrican al Azaniei
 Joe Seremane, președinte al Alianței Democrate.
 Tokyo Sexwale, om de afaceri și membru al Congresului Național African
 Gaus Shikomba, politician namibian
 Walter Sisulu, activist politic al Congresului Național African
 Stone Sizani, ANC Chief Whip
 Robert Sobukwe, former leader of the PAC
 Andimba Toivo ya Toivo, politician namibian
 Sakaria Nashandi, politician namibian
 Jacob Zuma, președinte al Congresului Național African și apoi al Africii de Sud
 Achmad Cassiem
 Setsiba Paul Mohohlo, fost comandant militar al Armatei de Eliberare a Poporului Azanian
 Micheal Ludumo Buka, activist politic al Congresului Național African
 Kgalema Motlanthe, primul președinte ale Africii de Sud din etnia Pedi
 John Aifheli Thabo, activist politic al Congresului Național African
 Ezra Mvuyisi Sigwela, activist politic al Congresului Național African
 Xolani Casper Jonas, activist politic al Congresului Național African
 Kwezi Nontsikelo, activist politic al Congresului Național African, consilier al ministrului apărării

Referințe

Lectură suplimentară

Legături externe
 Robben Island Museum
 Robben Island – UNESCO World Heritage Centre
 Robben Island Museum at Google Cultural Institute

Rezervații naturale
Insule africane
Geografia Africii de Sud

Insula Robben


High concept is a type of artistic work that can be easily pitched with a succinctly stated premise. It can be contrasted with low concept, which is more concerned with character development and other subtleties that are not as easily summarized. The origin of the term is disputed.

Terminology
High-concept narratives are typically characterised by an overarching "what if?" scenario that catalyses the following events. Many summer blockbuster movies are built on a high-concept idea, such as "what if we could clone dinosaurs?" as in Jurassic Park.

High-concept narratives differ from analogous narratives. In the case of the latter, a high-concept story may be employed to allow commentary on an implicit subtext. A prime example of this might be George Orwell's Nineteen Eighty-Four, which asks, "What if we lived in a future of totalitarian government?" while simultaneously generating social comment and critique aimed at Orwell's own (real-world) contemporary society. Similarly, the Gene Roddenberry sci-fi series Star Trek went beyond the high concept storytelling of a futurist starship crew, by addressing 20th century social issues in a hypothetical and defamiliarising context. Planet of the Apes (1968) likewise engages in social commentary regarding race relations and other topics from modern human society via the lens of the ape civilization, in part as a response by screenplay co-writer Rod Serling to his experiences of anti-semitism .

Characteristics
The term is often applied to films that are pitched and developed almost entirely upon an engaging premise with broad appeal, rather than standing upon complex character study, cinematography, or other strengths that relate more to the artistic execution of a production. Extreme examples of high-concept films are Snakes on a Plane and Sharknado, which describe their entire premises in their titles.

A movie described as being "high-concept" is considered easy to sell to a wide audience because it delivers upon an easy-to-grasp idea. This simple narrative can often be summed up with a single iconic image, such as the theme park logo from Jurassic Park.  Along with having well-defined genre and aesthetics, high-concept films have marketing guidelines known as "the look, the hook and the book".
 The look of the film is simply how visually appealing it is to the public, usually before its release. Jurassic Park would show the world dinosaurs as they had never been seen before.
 The hook is the story the film is trying to sell to its audience.  Everyone wanted to know how dinosaurs could walk the Earth again after being extinct for 65 million years and how they would coexist with people.
 The book can be labeled as all the merchandise made to help promote the film. The merchandise in Jurassic Park was destined to sell well, with people wanting the T-shirts and lunch boxes that were shown for sale within the movie itself, with similar merchandise later to be sold at Universal Studios in the gift shop connected to the Jurassic Park ride.

Commercial benefits
High-concept television series and movies often rely on pre-sold properties such as movie stars to build audience anticipation, and they might use cross-promotional advertising campaigns with links to a soundtrack, music videos, and licensed merchandise such as DVD box sets. They commonly apply market and test screening feedback to alter the narrative (or even, as in the case of Snakes on a Plane, the dialogue) to ensure maximum popularity. Some commercial blockbuster movies are built as star vehicles for successful music and sports personalities to enter the movie business. In such commercial vehicles, where the onscreen activity is less important than the marketability of the product brand, a high-concept narrative is often used as a "safe" option to avoid the risk of alienating audiences with convoluted or overly taxing plot exposition.

Examples

Cinema

 Jaws (1975)
 Independence Day (1996)
 Cube (1997)
 The Truman Show (1998)
 Armageddon (1998)
 Snakes on a Plane (2006)
 Inception (2010)
 Hobo with a Shotgun (2011)
 The Platform (2019)

Television

 Clone High (2001–2002; revived 2023)
 Dog with a Blog (2012–2015)
 Eaten Alive (2014)
 Designated Survivor (2016-2019)
 That Time I Got Reincarnated as a Slime (2018-present)
 Beef (2023)
 Velma (2023)

See also
 Elevator pitch
 Log line

References

Further reading
 Truby, John. The Anatomy of Story. 22 Steps to Becoming a Master Storyteller. New York 2007. p. 17.
 Justin Wyatt. High Concept: Movies and Marketing in Hollywood. 1994.

External links
 Rewind: Sometimes 'High Concept' Is Just Plain Old Awful at MTV News

Film and video terminology

High concept


Øster Snogbæk er en landsby i Sønderjylland med ca. 60 indbyggere, beliggende på Sundeved øst for Vester Sottrup og 9 kilometer nordvest for Sønderborg. Landsbyen ligger på halvøen Sundeved og tilhører Sønderborg Kommune og Region Syddanmark. I peroden 1970 til 2006 var landsbyen en del af Sundeved Kommune.

Historie
Snogbæklund var en lille herregård i Øster Snogbæk. Indenfor den tidligere voldgrav ligger nu en ejendom. Enkelte murrester og tagpander fra den gamle bygning kan stadig findes på stedet. Af tidligere ejere kendes Volmer og Jørgen von der Herberge. 1592 var Henning Meinstorp ejer af gården. 1599 solgte han gården til hertug Hans den Yngre for 20.000 Daler. Hertug Hans lod i år 1600 gården rive ned, og bygningsmaterialet blev bragt til Als, hvor det brugtes til ombygninger på Rumohrsgård, som ligeledes var blevet købt af hertug Hans.

Snogbæk Mejeri blev oprettet i 1892 og udvidet i 1920 og nedlagt i 1956. 1930 hed formanden Jørgen Lej og mejeribestyreren Mathias D. Kaadt. På det tidspunkt var der 33 leverandører med 500 køer og en årlig leverance på 1,5 mio. kg mælk.

Byer i Sønderborg Kommune

Øster Snogbæk


La  des Championnats d'Europe d'athlétisme par équipes se déroule du 20 au  à Chorzów en Pologne dans le cadre des Jeux européens.

Un changement de formule est opéré en 2023. Inscrite désormais dans le cadre des Jeux européens, la compétition se déroule sur un même site et aux mêmes dates. Les nations sont réparties en trois divisions : 16 nations composent la première division, 16 nations composent la deuxième division, et le reste des nations (15) s'affrontent dans la troisième division. Le classement est établi en additionnant sans distinction les scores masculins et féminins.

Contrairement aux éditions précédentes, les athlètes reçoivent aussi des médailles individuelles au titre des Jeux européens.

Calendrier

Épreuves
Pour chacune des 3 divisions, 37 épreuves sont disputés lors de ces championnats d'Europe par équipes 2023 : 18 masculines, 18 féminines et une mixte

Médaillés
Les médailles individuelles sont déterminées par les meilleures performances établies sur l'ensemble des trois divisions.

D1 :  division
D2 :  division
D3 :  division

Hommes

Femmes

Mixte

Classement par équipes

Tableau des médailles
Le classement prend en compte les médaillés individuels des 37 épreuves, et les médaillés par équipe.

Première division

Pays participants

Classement général

Deuxième division

Pays participants

Classement général

Troisième division

Pays participants

  AASSE*

(*) L'Association d'athlétisme des petits États d'Europe (AASSE) regroupe les athlètes de ,  et de .

Classement général

Légende

Notes et références

Liens externes
  Championnats d'Europe par équipes 2023 sur le site de l'Association européenne d'athlétisme
Résultats par épreuves : Première division, Deuxième division, Troisième division sur le site de World Athletics

2023
Athlétisme par équipes
Athlétisme par équipes 2023
Épreuve aux Jeux européens de 2023
Athlétisme en juin 2023
Sport à Chorzów
Compétition d'athlétisme en Pologne

Championnats d'Europe d'athlétisme par équipes 2023


Die Estonian International 2001 im Badminton fanden Anfang Juli 2001 in Tallinn statt.

Austragungsort
 Kalevi Spordihalis, Juhkentali 12

Sieger und Platzierte

Finalergebnisse

Ergebnisse

Herreneinzel
  Karl Kivinurm -  Velko Karu: 15-10 / 15-8
  Andrei Sorokine -  Igor Falsunov: 15-12 / 4-15 / 15-4
  Gert Künka -  Alexandre Koudiakov: 15-7 / 15-7
  Johan Uddfolk -  Karl Kivinurm: 15-5 / 15-1
  Indrek Küüts -  Tomas Dovydaitis: 15-6 / 15-8
  Aigar Tonus -  Tonny Lillholm: 15-5 / 15-2
  Alexandr Russkikh -  Allan Kokkota: 15-3 / 15-2
  Heiki Sorge -  Viktor Jvanko: 15-5 / 15-10
  Petri Hyyryläinen -  Patrick Rang: 15-3 / 15-2
  Andres Aru -  Thomas Jacobsen: 15-7 / 15-2
  Theodoros Velkos -  Kristo Kasela: 15-5 / 15-6
  Aivaras Kvedarauskas -  Andrei Sorokine: 15-3 / 15-5
  Alexei Vassiliev -  Niels Mertins: 15-6 / 8-15 / 15-11
  Konstantin Sarapultsev -  Meelis Maiste: 15-8 / 11-15 / 15-8
  Viktor Malioutine -  Tauno Tooming: 15-3 / 15-7
  Thomas Holm -  Kalle Kaljurand: 15-8 / 13-15 / 15-5
  Jyri Aalto -  Gert Künka: 15-4 / 15-6
  Kęstutis Navickas -  Indrek Luts: w.o.
  Giorgos Patis -  Alexandre Romanenko: w.o.
  Johan Uddfolk -  Indrek Küüts: 15-11 / 15-7
  Alexandr Russkikh -  Aigar Tonus: 15-1 / 15-1
  Heiki Sorge -  Petri Hyyryläinen: 15-6 / 15-6
  Theodoros Velkos -  Andres Aru: 15-8 / 15-10
  Aivaras Kvedarauskas -  Alexei Vassiliev: 15-7 / 15-9
  Kęstutis Navickas -  Konstantin Sarapultsev: 15-13 / 5-15 / 15-9
  Viktor Malioutine -  Giorgos Patis: 15-11 / 15-4
  Jyri Aalto -  Thomas Holm: 15-0 / 15-0
  Johan Uddfolk -  Alexandr Russkikh: 11-15 / 15-5 / 15-13
  Heiki Sorge -  Theodoros Velkos: 8-15 / 15-13 / 15-13
  Aivaras Kvedarauskas -  Kęstutis Navickas: 15-2 / 15-6
  Jyri Aalto -  Viktor Malioutine: 15-5 / 15-2
  Johan Uddfolk -  Heiki Sorge: 15-17 / 15-11 / 15-3
  Jyri Aalto -  Aivaras Kvedarauskas: 15-4 / 15-2
  Jyri Aalto -  Johan Uddfolk: 15-6 / 15-7

Dameneinzel
  Kati Tolmoff -  Kati Kilk: 11-2 / 11-3
  Katja Ruohonen -  Kristina Dovidaitytė: 11-10 / 11-5
  Emmi Heikkinen -  Henriette Lillholm: 11-4 / 11-1
  Elina Väisänen -  Helen Reino: 11-1 / 11-1
  Piret Hamer -  Ave Pajo: 11-8 / 3-11 / 11-8
  Anastasia Russkikh -  Kersti Metsalo: 11-0 / 11-0
  Katrine Rasmussen -  Tatjana Ermakova: w.o.
  Kai-Riin Saluste - : w.o.
  Kati Tolmoff -  Katja Ruohonen: 11-9 / 11-2
  Elina Väisänen -  Emmi Heikkinen: 11-0 / 3-11 / 11-9
  Piret Hamer -  Katrine Rasmussen: 11-0 / 11-5
  Anastasia Russkikh -  Kai-Riin Saluste: 11-6 / 11-0
  Elina Väisänen -  Kati Tolmoff: 3-11 / 11-0 / 11-4
  Anastasia Russkikh -  Piret Hamer: 11-3 / 11-6
  Anastasia Russkikh -  Elina Väisänen: 11-4 / 11-7

Herrendoppel
  Tonny Lillholm /  Niels Mertins -  Alexandre Koudiakov /  Alexei Vassiliev: 15-12 / 15-5
  Giorgos Patis /  Theodoros Velkos -  Allan Kokkota /  Indrek Luts: 15-7 / 15-2
  Mikhail Kelj /  Viktor Malioutine -  Kristo Kasela /  Karl Kivinurm: 15-2 / 15-6
  Indrek Küüts /  Meelis Maiste -  Viktor Jvanko /  Andrei Sorokine: 15-8 / 15-3
  Thomas Holm /  Thomas Jacobsen -  Mart Engelbreght /  Patrick Rang: 15-11 / 15-13
  Andres Aru /  Heiki Sorge -  Kalle Kaljurand /  Aigar Tonus: 15-13 / 15-5
  Gert Künka /  Alexandr Russkikh -  Peeter Ärmpalu /  Rein Nuudi: 15-2 / 15-4
  Tonny Lillholm /  Niels Mertins -  Aivaras Kvedarauskas /  Kęstutis Navickas: 15-11 / 9-15 / 15-10
  Mikhail Kelj /  Viktor Malioutine -  Giorgos Patis /  Theodoros Velkos: 15-6 / 15-11
  Thomas Holm /  Thomas Jacobsen -  Indrek Küüts /  Meelis Maiste: 15-11 / 12-15 / 15-5
  Gert Künka /  Alexandr Russkikh -  Andres Aru /  Heiki Sorge: 15-3 / 15-3
  Mikhail Kelj /  Viktor Malioutine -  Tonny Lillholm /  Niels Mertins: 15-4 / 15-8
  Gert Künka /  Alexandr Russkikh -  Thomas Holm /  Thomas Jacobsen: 9-15 / 15-13 / 15-11
  Mikhail Kelj /  Viktor Malioutine -  Gert Künka /  Alexandr Russkikh: 15-6 / 15-5

Damendoppel
  Galina Netchaeva /  Helen Reino -  Lotte Elsborg /  Henriette Lillholm: 15-4 / 15-7
  Emmi Heikkinen /  Katrine Rasmussen -  Eve Jugandi /  Kelli Vilu: 15-11 / 15-10
  Karin Borgstrom /  Pia Christensen -  Kati Kilk /  Kersti Metsalo: 15-4 / 15-11
  Anastasia Russkikh /  Kai-Riin Saluste -  Galina Netchaeva /  Helen Reino: 15-0 / 15-1
  Kati Kraaving /  Kairi Saks -  Emmi Heikkinen /  Katrine Rasmussen: 15-6 / 15-6
  Piret Hamer /  Kati Tolmoff -  Karin Borgstrom /  Pia Christensen: 15-4 / 13-15 / 15-2
  Katja Ruohonen /  Elina Väisänen -  Tatjana Ermakova /  Natalia Joulish: w.o.
  Anastasia Russkikh /  Kai-Riin Saluste -  Katja Ruohonen /  Elina Väisänen: 1-15 / 15-5 / 15-1
  Kati Kraaving /  Kairi Saks -  Piret Hamer /  Kati Tolmoff: 17-14 / 15-0
  Anastasia Russkikh /  Kai-Riin Saluste -  Kati Kraaving /  Kairi Saks: 17-16 / 15-3

Mixed
  Alexandr Russkikh /  Anastasia Russkikh -  Aigar Tonus /  Ave Pajo: 15-3 / 15-2
  Konstantin Sarapultsev /  Kati Kraaving -  Thomas Holm /  Karin Borgstrom: 15-8 / 15-5
  Petri Hyyryläinen /  Katrine Rasmussen -  Tauno Tooming /  Kati Kilk: 15-6 / 15-7
  Tonny Lillholm /  Pia Christensen -  Indrek Küüts /  Kati Tolmoff: 12-15 / 15-12 / 15-10
  Thomas Jacobsen /  Henriette Lillholm -  Johan Uddfolk /  Emmi Heikkinen: 15-3 / 17-16
  Niels Mertins /  Lotte Elsborg -  Patrick Rang /  Kulle Laidmae: 15-11 / 15-9
  Mikhail Kelj /  Katja Ruohonen -  Kalle Kaljurand /  Kelli Vilu: 15-3 / 15-3
  Gert Künka /  Kai-Riin Saluste -  Karl Kivinurm /  Kersti Metsalo: 15-10 / 15-3
  Alexandr Russkikh /  Anastasia Russkikh -  Konstantin Sarapultsev /  Kati Kraaving: 15-1 / 15-7
  Petri Hyyryläinen /  Katrine Rasmussen -  Tonny Lillholm /  Pia Christensen: 15-8 / 15-7
  Thomas Jacobsen /  Henriette Lillholm -  Niels Mertins /  Lotte Elsborg: 3-15 / 17-16 / 15-10
  Mikhail Kelj /  Katja Ruohonen -  Gert Künka /  Kai-Riin Saluste: 15-4 / 15-11
  Alexandr Russkikh /  Anastasia Russkikh -  Petri Hyyryläinen /  Katrine Rasmussen: 15-4 / 12-15 / 15-5
  Mikhail Kelj /  Katja Ruohonen -  Thomas Jacobsen /  Henriette Lillholm: 14-15 / 15-7 / 15-3
  Alexandr Russkikh /  Anastasia Russkikh -  Mikhail Kelj /  Katja Ruohonen: 15-9 / 15-6

Weblinks
 tournamentsoftware.com

2001
Badminton 2001
Badmintonwettbewerb in Tallinn

Estonian International 2001


Kaľamenová este o comună slovacă, aflată în districtul Turčianske Teplice din regiunea Žilina, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 85 de locuitori. Se învecinează cu comuna Liešno.

Istoric
Localitatea Kaľamenová este atestată documentar din 1240.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Kaľamenová


Centrala solară Ashalim este un complex de 4 centrale solare în construcție în deșertul Neghev in Israel, în apropierea kibuțului Ashalim.
Complexul urmează să furnizeze electricitate de 121 MW (2% din consumul de electricitate al Israelului) și să devină cea mai mare centrală solară din Israel și a cincea ca mărime din lume.

Centrala va combina trei tipuri de energie: energie termică solară, energie fotovoltaică  și din arderea de gaze naturale. Proiectul Megalim Solar Power al companiilor General Electric, BrightSource Energy și Alstom a planificat construirea unei uzine de 30W și a altor două de putere solară concentrată, între care una de 121W. Centrala este prevăzută să înceapă producerea de electricitate în anul 2019 pentru uzul Companiei de electricitate a Israelului.
Turnul solar Ashalim va fi cel mai înalt de acest tip din lume, cu o înălțime de 250m.

Potrivit cu declarația de presă a Ministerului israelian al infrastructurilor naționale întreprinderea a fost inițiată din următoarele motive:
economic: reducerea importurilor, echilibrarea balanței comerciale și a resurselor de valută străină
politic: reducerea dependenței strategice de surse străine de energie
ecologic: reducerea nivelului de poluare
științific: promovarea tehnologiei și științei locale, cu adaptarea unor noi tehnologii din străinătate.

Referințe

Legături externe
saitul oficial negev energy în engleză și ebraică
Daphne Rousseau in Times of Israel - In Israeli desert world's highest solar tower looks to future (19 iunie 2016)
GE renewable energy Ashalim power station  pe saitul companiei General Electric, 2016
reportaj in Independent, 5 ianuarie 2017

Centrale solare
Economia Israelului

Centrala solară Ashalim


Roberto Parra: Invocado o simplemente Invocado es un álbum de estudio en tributo al folclorista chileno Roberto Parra Sandoval, hermano de Violeta, Nicanor y Lalo Parra, fallecido el 21 de abril de 1995 y famoso por ser el autor de las décimas de «La negra Ester». Fue lanzado el 12 de mayo de 2009 en Chile por el sello Chile Profundo y producido por Álvaro Henríquez, vocalista de Los Tres, apoyado de cerca por Mario Rojas.

El disco está interpretado por varios artistas chilenos, tales como Álvaro Henríquez y su hermano Gonzalo Henríquez, Ángel Parra y su hijo Ángel Parra Orrego, Cristián Cuturrufo, Mario Rojas, Roberto "Titae" Lindl y Catalina Rojas, viuda del homenajeado.

El disco se grabó en dos sesiones en sistema análogo y con sonido monofónico, dejando así de lado la tecnología digital y utilizando como estudio de grabación la antigua casa del antipoeta Nicanor Parra ubicada en la comuna de Huechuraba (antes Conchalí), en la cual su hermano Roberto compuso «Bailando en Conchalí» así como otros de sus temas más conocidos.

Lista de canciones

Créditos
 Músicos
 Álvaro Henríquez: guitarra, arreglos, mezcla, dirección musical, batería en tema cantado por Catalina Rojas.
 Mario Rojas
 Panchito Cabrera: improvisaciones en guitarra
 Felipe Bravo: guitarra
 Sebastián Caviv: bajo eléctrico
 Cristián Cuturrufo: trompeta
 Federico Faure: bajo eléctrico
 Gonzalo Henríquez
 Roberto "Titae" Lindl: contrabajo
 Felipe Ortiz
 Joselo Osses: acordeón, piano
 Ángel Parra: en «Tío Roberto»; guitarra, voz en «Sólo porque soy viejo».
 Ángel Parra Orrego: guitarra
 Catalina Rojas: voz en un tema

 Otros
 Álvaro Henríquez: productor
 Antonio Larrea: fotografía

Referencias

Álbumes de Chile de 2009
Álbumes tributo
Álbumes de Ángel Parra
Álbumes de Álvaro Henríquez
Álbumes de varios artistas
Álbumes en español

Roberto Parra: Invocado


Alaağaç, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin eski adı Mahmut Sabit Köy, Alaağac olarak değiştirildi. Akyazı ilçe merkezine en yakın köylerden biri olan Alaağaç'ın kurucuları ve ilk yerleşimcileri 1860'larda . Trabzon'dan göç etmiş Lazlardadır. Mahallede iki adet camii,bir okul,Abazaların inşa ettiği antik su değirmeni bulunmaktadır.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 35, Akyazı ilçesine 3 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Yerelnet

Akyazı'nın mahalleleri

Alaağaç, Akyazı


زورق صواريخ سي-14 هو زورق صاروخي هجومي خفيف مسلح بـ 4 صواريخ سطح-سطح مضادة للسفن بمنصتي إطلاق في كل منصة صاروخين، حجم الإزاحة للزورق هي 20 طن وطوله 23 متر والزورق ذو سرعة عالية نظراً لحجمه الصغير إذ تبلغ سرعته 93 كم بالساعة، يخدم الزورق بالبحرية الصينية كما أشترت إيران 11 زورقا منه.

خصائص
آذرخش هو زورق حربي سريع راجم للصواريخ ويُعد من القطعات البحرية الهجومية، يتكون هيكل الزورق من جدارين، له القدرة على التخفي عن أنظار العدو بسرعة، وامكانية التجهيز بأنواع من الأسلحة الخفيفة المضادة للقطع البحرية. ويبلغ طول هذا الزورق 23مترا وتم نصب بندقية رشاش من عيار12.7مم في الجزء الخلفي من الزورق، كما تم تجهيزه مقدمة الزورق بمدفع رشاش عيار 23مم احادي السبطانة بالإضافة إلى تجهيز مقدمة قمرة قيادة الزورق، بقاذفة صواريخ عيار 107مم تتكون من 16 سبطانه، فضلا عن نصب رادار بمدى 30كلم في أعلى قاذفة الصواريخ. وتبلغ سرعة الزورق 93كلم في الساعة، ويبلغ شعاع عملياته الحربية نحو 500 كلم، أي أنه قادر على طي مسافة 30% من سواحل الخليج العربي لتنفيذ مهامه الدورية في أقل من 6 ساعات وبأقصى سرعة.

انظر أيضا
 معدات القوات المسلحة الإيرانية
 زورق الصواريخ تايب 22
 زورق الصواريخ هامينا

مصادر

زوارق صواريخ بحرية جيش التحرير الشعبي
أسلحة إيران
زوارق صواريخ إيرانية
طرازات زوارق الصواريخ
العلاقات الإيرانية الصينية العسكرية
قوارب صواريخ في القوة البحرية لجيش الجمهورية الإسلامية الإيرانية

سي-14 زورق صواريخ


Bamendjo est un village du Cameroun, chef-lieu de groupement et chefferie de  degré de la commune de Mbouda, situé dans le département des Bamboutos et la région de l'Ouest.

Géographie
La chefferie est située à l'ouest de la route nationale 6 (axe Mbouda-Bafoussam) à 12 km au sud du chef-lieu communal Mbouda. Le groupement s'étend sur , soit moins de 4% du territoire de l'arrondissement de Mbouda.

Histoire
Bamendjo signifie village de Djo, ce nom provient de la création de la chefferie fondée en 1802, lors du partage du grand territoire Nda'a, un des six fils parti à la chasse manqua à l'appel. Pour se souvenir de lui, on attribua à sa part de territoire le suffixe Djeuh, en souvenir du nom de sa mère. Ce territoire est par suite désigné d'après le nom de son premier souverain, à savoir Djieuh, qui est transformé en Djo.

Population et société
La population est relevée lors du recensement de 2005 (3 RGPH), on y a dénombré , dont  pour la chefferie (King Place).

Chefferie traditionnelle
La chefferie de Bamendjo est reconnue comme l'une des huit chefferies traditionnelles de  degré de l'arrondissement de Mbouda par l'administration  camerounaise.

Quartiers
Le groupement de Bamendjo est constitué de 15 quartiers : Bafemto, Bagong, Bakadjou, Bakatou, Bakep, Bametegou, Bamongo, Bandjinsi, Bassi, Batchiepa, Batoussop, Batsela 1, Batsela 2, King Place, Motsa.

Langue
Le territoire de Bamendjo appartient à l'aire linguistique du ngomba, de même que les groupements de Bamendjinda, Bamesso, Babeté, et Bamenkombo.

Notes et références

Village dans la région de l'Ouest (Cameroun)
Chefferie traditionnelle au Cameroun

Bamendjo


Fjallavatn er Færøernes næststørste sø, der ligger på den nordlige del af Vágar. Elven Reipsá fører vand fra søen ud i Atlanterhavet, via et 80 meter højt vandfald. Slættanes ligger lidt nordøst for Fjallavatn. Søens areal er 1,03 km².

Referencer

Søer på Færøerne

Fjallavatn


An Traunsteinera in uska genus han Liliopsida. An Traunsteinera in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Traunsteinera

Traunsteinera


Galata, İstanbul'un Beyoğlu ilçesinde yer alan bir semttir. Azapkapı, Tophane ve Galata Kulesi'nin arasında kalan bölge olarak tarif edilir. Bölgenin nüfusu artınca özellikle 19. yüzyılda yerleşim yerleri yukarıya doğru yayılmıştır. Yapılan elçilik binaları da yukarı kısmın büyümesinde etkili olmuştur. Galata, uzun yıllar boyunca rıhtımıyla ülkenin dışa açılan bir kapısı olmuştur. Tarihî olarak denizcilerin bir uğrak yeri olma niteliğini taşımıştır. II. Mehmed'in İstanbul'u fethinden önce bir Ceneviz kolonisi olan bölge, Osmanlılara barış ile teslim edildiği için geniş ölçüde ayrıcalıklar tanınmıştır ve bu durum Osmanlı İmparatorluğu'nun sonuna kadar devam etmiştir. Semti çevreleyen surlar 19. yüzyılda yıkılmıştır.

Kentin en önemli tarihî eserlerinden biri Galata Kulesi'dir. Galata'da sinagoglar ve Rum, Ermeni ve Aziz Petre gibi Gürcü kiliseleri mevcuttur. 1671 tarihinden bu yana var olduğu bilinen Zülfaris Sinagogu, 500. Yıl Vakfı Türk Musevileri Müzesi olarak 25 Kasım 2001'de açılarak hizmete girmiştir.

Galeri

Ayrıca bakınız
 Galata Kulesi tarihi
 Galata Köprüsü
 Galata bankerleri
 Galata Mevlevihanesi
 Galata Yolcu Salonu
 Galatasaray Lisesi
 Galatlar

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlar

Dış bağlantılar

 Mural Slabs from Genoese Galata

Beyoğlu'nun semtleri
Bizans döneminde İstanbul'un mahalleleri
İstanbul'un bölgeleri

Galata


3 (Üç) aşağıdaki anlamlara gelebilir.

Sayılar, yıllar
 3 (sayı)
 MS 3 yıl
 MÖ 3 yıl
 1903 yıl

Film
 Üç Renk: Beyaz (film)
 Üç Renk: Kırmızı (film)
 Üç Renk: Mavi (film)
 Hababam Sınıfı Üç Buçuk
 Qatsi Üçlemesi — üç filmlik bir seriye verilen ve resmî olmayan bir addır.

Kitap
 Üç Anadolu Efsanesi — Yaşar Kemal'in destansı romanlarından
 Üç Karagöz (oyun)

Müzik
 3 Hürel — 1970 yılında kurulan Anadolu Rock topluluğudur
 Üç (albüm) — Düş Sokağı Sakinleri albümü
 Üç (şarkı) - Gripin grubunun şarkısı
 Üç (maxi single) — İrem Derici albümü

Bilim ve teknoloji
 Üç boyutlu alem — içinde bulunduğumuz mekân
 Üç boyutlu ses
 Üç İmparatorluk Kulesi — Bina

Diğer

 Üç Paşalar — Üç Paşalar İktidarı olarak bilinen yapı
 Üç Adalar — Antalya Kemer ilçesi yakınlarında bulunan adalar.
 Üç nokta — noktalama işaretidir.

3 (anlam ayrımı)


Una Canger (født Una Rasmussen 14. maj 1938) er en dansk sprogforsker der specialiserer sig i beskrivelsen af mesoamerikanske sprog, særligt det Aztekiske sprog Nahuatl.

Hendes far var arkitekten Steen Eiler Rasmussen. Hun blev optaget som den første kvindelige studerende i Sprogvidenskab ved Københavns Universitet, her blev hun en del af kredsen omkring Louis Hjelmslev, og modtog undervisning af Eli Fischer-Jørgensen. Hun studerede spansk, yukatekisk Maya, Sanskrit og slaviske sprog - herunder kirkeslavisk og polsk. Under et studieophold i Krakow i Polen mødte hun sin mand billedkunstneren Leon Canger, som flyttede med hende til Danmark i 1961. Hun skrev i 1963 sit kandidatspeciale som prisopgave med titlen En sammenlignende undersøgelse af komparationskategoriens struktur og anvendelse.

Hun tog sin PhD ved Berkley, hvor hun under vejledning af den amerikanske slavistiker og Hjelmslev-specialist Francis Whitfield skrev sin PhD som en glossematisk grammatik over Mayasproget Mam. Hun studerede desuden adskillige andre Mayasprog i Guatemala og Chiapas. Senere blev hun lektor ved institut for Indianske Sprog og Kulturer ved Københavns Universitet. Her specialiserede hun sig i Nahuatl og udførte lange feltarbejdsperioder i Mexico hvor hun beskrev og dokumenterede forskellige Nahuatl dialekter.

I 2009 blev hun pensioneret fra universitetet, og i 2012 modtog hun Den Aztekiske Ørns Orden, Mexicos højeste ordensudmærkelse der kan gives til udlændinge for sine bidrag til studiet af Mexicansk kultur og historie. I 2005 modtog hun Universitetets undervisningspris "Harald".

Blandt hendes vigtigste værker er bogen Five Studies inspired by nahuatl Verbs in -oa (1980), udgivet af den Københavnske lingvistkreds i serien  Travaux du Cercle Linguistique de Copenhague, der analyser verbalmorfologi i Nahuatl og fremfører hypoteser om sprogets historiske udvikling, og hendes artikel fra 1988 Nahuatl dialectology: A survey and some suggestions udgivet i tidsskriftet International Journal of American Linguistics. I denne artikel argumenterer hun for at Nahuatls særegne sproghistorie har gjort det svært at inddele dialekter i tydelige grupper, men at man dog kan skelne imellem østlige og vestlige dialekter der repræsenterer to migrationsbølger ind i det central Mexico fra Nahuaernes nordlige oprindelsessted. Hendes anden bog In Tequil de Morrales. Working with maguey (1993) er en illustreret etnologisk beskrivelse af arbejdet med at lave tasker i agavefibre som det traditionelt udføres i landsbyen Coatepec de los Costales i staten Guerrero i Mexico, skrevet dels på engelsk og dels på landsbyens lokale dialekt af Nahuatl. I 1990'erne arbejdede hun på en digital korpusbaseret ordbog over klassisk Nahuatl. Herudover har hun udgivet grammatiske beskrivelser af Nahuatl dialekter fra staterne Durango, Guerrero og Puebla.

Noter

Lingvister fra Danmark
Ansatte ved Københavns Universitet
Danskere i 1900-tallet

Una Canger


Malta Portekiz'de Vila do Conde belediyesine bağlı olan, 1,85 km² yüzölçümüne sahip, 1.206 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Vila do Conde'nin bucakları

Malta (Vila do Conde)


Ljiljana Bunjevac Filipović (Virovitica, 7. prosinca 1958.), hrvatska televizijska novinarka i redateljica i scenaristica dokumentarnih filmova. Po struci je profesorica je engleskog i književnosti.

Početkom Domovinskog rata izvješćivala je s bojišta kao ratna izvjestiteljica. Poslije je bila voditeljica televizijskog dnevnika na Hrvatskoj televiziji. Bila je urednica u informativnom programu Hrvatske televizije od 1990. do 2000. godine.

Nakon toga prešla je u snimanje dokumentarnih filmova. Kao novinarka i urednica Hrvatske televizije u dokumentarnom programu Bunjevac Filipović radi punih 12 godina. Autorski ju već dugo zanimaju teme hrvatske povijesti i hrvatske emigracije.

Za svoje je dokumentarne filmove dobila nagrade.

Filmografija
Redateljica je ovih dokumentarnih filmova:
 Žogice
 Čujem... vjerujem... vidim
 Milijada, 2007.
 Zvjezdan, 2008.
 Ima jedan otok..., 2008.
 Manji brat - fra Bonaventura Duda, 2009.
 Put do čuda, 2010.
 Međugorje – evo ti Majke, 2011. (osvojio Grand Prix na 3. Festivalu hrvatskih vjerskih dokumentarnih filmova održanom u trsatskom svetištu)
 Ljubavnici i luđaci, 2012.
 Referendum', 2013.
 Tamo gdje palme cvatu, 2014.
 Prateći Majku Tereziju, 2014. (filmu glavna nagrada na Festivalu hrvatskoga katoličkog filma na Trsatu 2015.)
 Riznica, 2015.
 HRT u Domovinskom ratu, 2016.
 Laž ili zatvor, 2016.
 Gojko Šušak – pobjednik iz sjene, 2018.
 Tajna Dakse, 2019.

Scenaristica je ovih dokumentarnih filmova:
 Čujem... vjerujem... vidim Ljudi na kraju grada, 2001.
 Milijada, 2007.
 Zvjezdan, 2008.
 Ima jedan otok..., 2008.
 Manji brat - fra Bonaventura Duda, 2009.
 Put do čuda, 2010.
 Međugorje – evo ti Majke, 2011. (osvojio Grand Prix na 3. Festivalu hrvatskih vjerskih dokumentarnih filmova održanom u trsatskom svetištu)
 Ljubavnici i luđaci, 2012.
 Referendum, 2013.
 Tamo gdje palme cvatu, 2014.
 Prateći Majku Tereziju, 2014. (filmu glavna nagrada na Festivalu hrvatskoga katoličkog filma na Trsatu 2015., Bunjevac Filipović nagrada na najbolji scenarij)
 Riznica, 2015.
 HRT u Domovinskom ratu, 2016.
 Laž ili zatvor, 2016.
 Gojko Šušak – pobjednik iz sjene, 2018.

Urednica:
 Deblokada Dubrovnika''

Izvori

Voditelji na HTV-u
izvjestitelji na HTV-u
Urednici na HTV-u
Hrvatski filmski redatelji
Hrvatski filmski scenaristi
Hrvatski autori dokumentarnih filmova
Životopisi, Virovitica

Ljiljana Bunjevac Filipović


Marechiare este un cântec napolitan din 1886, textul fiind scris de Salvatore di Giacomo cu doi înainte de publicarea cântecului în 1886, iar muzica a fost compusă de Francesco Paolo Tosti.

Salvatore di Giacomo a povestit că a scris textul la o masă a unei cafenele din Piazza Triesto e Trento.

În 1914 s-a turnat filmul "A Marechiaro 'nce stà na fenesta" în regia Elvirei Notari, primul exemplu de regizoare, pelicula povestind o dramă pasională inspirată de faimosul cântec al lui Di Giacomo și Tosti.

 Textul în napolitană:
 Quanno sponta la luna a Marechiare
 pure li pisce nce fann' a l'ammore,
 se revotano l'onne de lu mare,
 pe la priezza cagneno culore
 quanno sponta la luna a Marechiare.

 A Marechiare nce sta na fenesta,
 pe' la passione mia nce tuzzulea,
 nu carofano adora int'a na testa,
 passa l'acqua pe sotto e murmuléa,
 A Marechiare nce sta na fenesta
 Ah! Ah!
 A Marechiare, a Marechiare,
 nce sta na fenesta.

 Chi dice ca li stelle so lucente
 nun sape l'uocchie ca tu tiene nfronte.
 Sti doje stelle li saccio io sulamente.
 dint'a lu core ne tengo li ponte.
 Chi dice ca li stelle so lucente?

 Scetate, Carulì, ca l'aria è doce.
 quanno maie tanto tiempo aggio aspettato?
 P'accompagnà li suone cu la voce
 stasera na chitarra aggio portato.
 Scetate, Carulì, ca l'aria è doce.
 Ah! Ah!
 O scetate, o scetate,
 scetate, Carulì, ca l'area è doce.

 Traducerea în română:
 Când iese luna în Marechiaro,
 chiar și peștii fac dragoste.
 Valurile mării se revoltă,
 de bucurie își schimbă culoarea
 Când iese luna în Marechiaro!

 În Marechiaro este o fereastră;
 pasiunea mea bate la ea.
 O garoafă parfumată într-o vază,
 trece apa pe sub ea și murmură.
 În Marechiaro este o fereastră!
 Ah, ah!
 În Marechiaro este o fereastră!

 Cine spune că stelele sunt luminoase
 nu știe acești ochi sub fruntea ta.
 Eu singur știu aceste două stele,
 înăuntru în inima mea sunt colțurile lor.
 Cine spune că stelele sunt luminoase.

 Trezește-te, Caruli, e-un aer plăcut!
 Cât pe pământ am să mai tânjesc eu mult?
 Pentru a însoți sunetele cu glasul meu,
 în seara asta am adus o chitară.
 Trezește-te, Caruli, e-un aer plăcut!
 Ah, ah
|}

Cântece napolitane

Marechiare


An Gomesa paranapiacabensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Frederico Carlos Hoehne, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase och Norris Hagan Williams. An Gomesa paranapiacabensis in nahilalakip ha genus nga Gomesa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gomesa

Gomesa paranapiacabensis


Beato, Portekiz'de Lizbon belediyesine bağlı olan, 1,41 km2 yüzölçümüne sahip, 14.241 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia). 1756'da Santa Maria dos Olivais'ten ayrılarak bucak statüsü verilmiştir.

Lizbon'ın bucakları

Beato (Lizbon)


Košarkaško prvenstvo Herceg-Bosne za sezonu 1999./00. je osvojio Eronet Brotnjo iz Čitluka.  U doigravanje za prvaka Bosne i Hercegovine su se plasirali Eronet Brotnjo i Široki.

Ljestvica

Poveznice
 Košarkaška liga Herceg-Bosne
 Košarkaško prvenstvo Bosne i Hercegovine
 Košarkaški savez Herceg-Bosne

Izvori
 eurobasket.com, Košarkaška liga Herceg-Bosne 1999./2000., pristupljeno 5. studenog 2016.
 eurobasket.com, Liga KS BiH i doigravanje (Liga za prvaka BiH) 1999./2000., pristupljeno 5. studenog 2016.

1999-00

1. košarkaška liga Herceg-Bosne 1999./00.


Cette page concerne les évènements survenus en 2017 en Finlande  :

Évènement
  : .
  : Attaque au couteau à Turku (bilan : deux morts, huit blessés)
  : Lancement du satellite .
  : La Finlande célèbre les 100 ans de son indépendance ; le bureau du Premier ministre finlandais a auparavant créé l'organisation  (en ) pour organiser une série d'événements jubilaires.

Sport
 Championnat de Finlande de hockey sur glace 2016-2017
 Championnat de Finlande de hockey sur glace 2017-2018
 Championnat de Finlande de football 2017
 - : Organisation des championnats du monde de ski nordique à Lahti.
 - : Championnats du monde de patinage artistique à Helsinki.
 20- : Participation de la Finlande aux Jeux mondiaux à Wrocław, en Pologne.
 27- : Rallye de Finlande
  : Organisation, avec Israël, la Roumanie et la Turquie du championnat d'Europe de basket-ball.

Culture
 9- :  à Helsinki.

Sortie de film

 L'Ange du Nord
 L'Autre Côté de l'espoir
 Borg McEnroe
 Entre les roseaux
 Ikitie
 Le Plafond
 Sorceress
 Le Temps d'un été
 Tom of Finland
 Unknown Soldier

Décès
 , chanteuse.
 Mauno Koivisto, président de la Finlande.
 Erkki Kurenniemi, mathématicien et physicien.
 Outi Ojala, personnalité politique.
 , journaliste.
 , traductrice.
 Sirkka Selja, poétesse.
 , actrice et chanteuse.
 , égyptologue.

Notes et références

2017 en Finlande

2017 en Finlande


لودفيغ إيرهارت Ludwig Wilhelm Erhard ( سياسي ألماني (4 فبراير 1897-5 مايو 1977) تولى منصب المستشار في ألمانيا الغربية من 16 أكتوبر 1963 إلى 1 ديسمبر 1966. اشتهر بإصلاحاته الاقتصادية أيام عمله وزيراً للاقتصاد في حكومة سلفه أديناور. وهو صاحب نظرية اقتصاد السوق الاجتماعي التي حفزت المعجزة الاقتصادية الألمانية بعد خروج ألمانيا مدمرة تمامًا من الحرب العالمية الثانية، وهو ومؤلف كتاب «الرفاهية للجميع».

حياته المبكرة
ولد لودفيغ إرهارد في مدينة فورث في مملكة بافاريا في 4 فبراير 1897. كان والده فيلهلم إرهارد (مواليد 1859) مالكًا لمتجر ملابس كاثوليكي، بينما كانت والدته أوغستا بروتستانتية. كان لودفيج شقيقان وأخت، روز، وجميعهم تربوا على البروتستانتينية. عانى لودفيغ من شلل أطفال في عامه الثالث، مما أدى إلى تشوه في قدمه اليمنى وإجباره على ارتداء أحذية تقويم العظام لبقية حياته.

التحق إرهارد بالمدرسة الابتدائية في فورث في سن السادسة عام 1903 وكان أداؤه ضعيفًا. في عام 1907، التحق بالمدرسة الثانوية المهنية الملكية البافارية في فورث، حيث كانت درجاته متوسطة. حصل على شهادة الثانوية العامة عام 1913. كان متدربًا تجاريًا في شركة نسيج جورج أيزنباخ في نورمبرج من عام 1913 إلى عام 1916. بعد تدريبه المهني، عمل بائع تجزئة في متجر والده.

الخدمة العسكرية والجامعة
عام 1916 ,خلال الحرب العالمية الأولى، تطوع إرهارد للجيش الألماني. تمت إحالته إلى فوج المدفعية البافاري الملكي الثاني والعشرين وتم تدريبه على تصويب البندقية. خدم لأول مرة في قطاع فوج الهادئ على الجبهة الغربية. ثم تم نشر الفوج في رومانيا على الجبهة الشرقية، حيث شهد أيضًا القليل من القتال. أصيب إرهارد بالتيفوس وأُعيد إلى ألمانيا. تعافى وعاد إلى وحدته. أصيب بجروح بالغة في كتفه اليسرى وجانبه وساقه بقذيفة مدفعية تابعة للحلفاء في 28 سبتمبر 1918 أثناء معركة إبرس الخامسة Fifth Battle of Ypres. تم نقله إلى مستشفى عسكري في ركلنهاوزن، حيث خضع لسبع عمليات جراحية حتى يونيو 1919. أصبحت ذراعه اليسرى أقصر بشكل دائم من ذراعه اليمنى.

دراسة الاقتصاد
بسبب إصابته، لم يعد قادرًا على العمل كصانع قماش وبدأ في تعلم الاقتصاد في أواخر عام 1919 في كلية إدارة الأعمال في نورمبرج. اجتاز امتحان الخروج من المدرسة في 22 مارس 1922 وحصل على شهادة في إدارة الأعمال. خلال الفترة التي قضاها في المدرسة، طور صداقة مع الاقتصادي والأستاذ فيلهلم ريجر، الذي يدين له إرهارد بالكثير من قناعاته الليبرالية. بفضل تدخل ريجر، تمكن إرهارد من الالتحاق في جامعة فرانكفورت في خريف عام 1922. حصل على الدكتوراه. من الجامعة في 12 ديسمبر 1925، لأطروحة انتهت في صيف عام 1924 تحت قيادة فرانز أوبنهايمر.  كان لأيديولوجية أوبنهايمر الاشتراكية الليبرالية تأثير كبير على إرهارد، وخاصة معارضة أوبنهايمر للاحتكارات. خلال الفترة التي قضاها في فرانكفورت تزوج من لويز أرهارد (1893-1975)، زميلة اقتصادية، في 11 ديسمبر 1923. كانا يعرفان بعضهما البعض منذ الطفولة.

بدايات العمل

بعد تخرجه انتقلوا إلى فورث وأصبح مديرًا تنفيذيًا في شركة والده عام 1925. أمضى إرهارد السنوات الثلاث التالية كأكاديمي عاطل عن العمل. تقاعد والده عام 1928. [9] في العام نفسه، وبفضل مساعدة Rieger و Oppenheimer، أصبح باحثًا مساعدًا بدوام جزئي في (المراقبة الاقتصادية لصناعة السلع النهائية الألمانية) (بالالمانية Institut für Wirtschaftsbeobachtung der deutschen Fertigware )، وهو معهد أبحاث تسويقي أسسه فيلهلم رودولف مان و دي: فيلهلم فيرشوفن.  في وقت لاحق، أصبح نائب مدير المعهد.

خلال الحرب العالمية الثانية عمل على مفاهيم السلام لما بعد الحرب. ومع ذلك، فقد تم حظر مثل هذه الدراسات رسميًا من قبل النازيين، الذين أعلنوا "الحرب الشاملة". نتيجة لذلك، فقد إرهارد وظيفته في عام 1942، لكنه استمر في العمل على هذا الموضوع بأمر من Reichsgruppe Industrie. كتب تمويل الحرب وتوحيد الديون   في عام 1944؛ في هذه الدراسة افترض أن ألمانيا قد خسرت الحرب بالفعل. أرسل أفكاره إلى كارل فريدريش غورديلر، وهو شخصية محورية في المقاومة الألمانية للنازية، الذي أوصى إرهارد لرفاقه. ناقش إرهارد أيضًا مفهومه مع أوتو أولندورف، نائب وزير الخارجية في وزارة الرايخ للاقتصاد Reichsministerium für Wirtschaft. تحدث أولندورف بنفسه عن "ريادة الأعمال النشطة والشجاعة، والتي كانت تهدف إلى استبدال تخطيط الدولة البيروقراطي للاقتصاد بعد الحرب. كان إيرهارد دخيلًا رفض النازية تمامًا، ودعم المقاومة، وأيد الجهود لتحقيق انتعاش اقتصادي خلال فترة ما بعد الحرب.

ما بعد الحرب
عندما انتهت الحرب، أصبح إرهارد مستشارًا اقتصاديًا. تحت إدارة بيزون التي أسستها الإدارة الأمريكية والبريطانية في عام 1947، قاد "المكتب الخاص للمال والائتمان" (بالالمانية Sonderstelle Geld und Kredit)، وهي لجنة خبراء عملت على إصلاح العملة في مناطق الاحتلال الغربي لألمانيا. بدأت اللجنة مداولاتها في أكتوبر 1947، وفي أبريل التالي أنتجت ما يسمى بخطة هومبورغ، والتي تم تبني افكار منها من قبل الحلفاء في إصلاح العملة التي مهدت الطريق لانتعاش الاقتصاد.

في أبريل 1948، تم انتخاب إرهارد مديرًا للاقتصاد من قبل . في 20 يونيو 1948 تم تقديم المارك الألماني. ألغى إرهارد تحديد الأسعار وضوابط الإنتاج التي كانت قد سنتها الإدارة العسكرية. هذا الاجراء تجاوز سلطته، لكنه نجح في هذه الخطوة.

انظر أ أيضا
 روديجر نيهبرج
 حكومة إيرهارد

روابط خارجية

المصادر

أفراد الجيش الألماني في الحرب العالمية الأولى
أشخاص من فورت
أشخاص من مملكة بافاريا
أعضاء البوندستاغ من ولاية بادن-فورتمبيرغ
أعضاء بوندستاغ 1949–1953
أعضاء بوندستاغ 1953–1957
أعضاء بوندستاغ 1957–1961
أعضاء بوندستاغ 1961–1965
أعضاء بوندستاغ 1965–1969
أعضاء بوندستاغ 1969–1972
أعضاء بوندستاغ 1972–1976
أعضاء بوندستاغ 1976–1980
أفراد عسكريون من بافاريا
ألمان معادون للشيوعية
اقتصاديون في القرن 20
سياسيو الاتحاد الديمقراطي المسيحي
شخصيات الحرب الباردة
عسكريون ألمان في الحرب العالمية الأولى
لوثريون ألمان
مستشارو ألمانيا في القرن 20
مواليد 1897
مواليد في فورت
نواب مستشاري ألمانيا
وزراء اقتصاد في ألمانيا
وفيات 1977
وفيات في بون
أعضاء في بوندستاغ 1949–1953
أعضاء في بوندستاغ 1965–1969
أعضاء في بوندستاغ 1969–1972
أعضاء في بوندستاغ 1976–1980
اقتصاديون ألمان في القرن 20

لودفيغ إيرهارت