The Fire Baptized Holiness Church of God of the Americas is a predominantly African-American Holiness-Pentecostal Christian denomination based in the United States. Originating when the African American members of the integrated Fire-Baptized Holiness Church withdrew to form their own organization, the church was founded at Greer, South Carolina in 1908.

History
The church was founded by Benjamin Hardin Irwin and Bishop William Edward Fuller Sr. (1875–1958). The Fire-Baptized Holiness Association originated in Iowa in 1895 under the leadership of Benjamin H. Irwin of Lincoln, Nebraska. Irwin expanded this into a national organization as the Fire-Baptized Holiness Church at Anderson, South Carolina in August 1898. At age 23, William E. Fuller Sr., a member of the African-American New Hope Methodist Church, attended the founding of that body in 1898. Blacks and whites were admitted with equality. Fuller returned to New Hope from the 1898 meeting, resigned his offices, turned in his license, and cast his lot with the Fire-Baptized Holiness. After Irwin left the church in 1900, Joseph Hillery King became the general overseer. Fuller served as Assistant General Overseer to King in 1905.

Acting on what he thought was a trend toward segregation, Fuller led about 500 members to organize the Colored Fire Baptized Holiness Church in 1908 in Greer, South Carolina. The True Witness periodical was established in 1909. On June 8, 1926 the name Fire Baptized Holiness Church of God of the Americas was adopted.

The predominantly Anglo-American division of the Fire-Baptized Holiness Church merged with the Pentecostal Holiness Church on January 30, 1911 in Falcon, North Carolina, to form what is now known as the International Pentecostal Holiness Church, though prior to this in 1898, the Southeastern Kansas Fire Baptized Holiness Association separated from the denomination over differences in doctrine and is known today as the Bible Holiness Church.

Structure and beliefs
The church government of the organization is episcopal. Bishops are the highest officials of the church, and preside over divisions called dioceses. The sacraments of the church are baptism and the Lord's Supper. Feet washing, matrimony, and funerals are considered ordinances. Women can be licensed and ordained to preach and serve as pastors.

The church headquarters and school are located in Greenville, South Carolina. In 2003, the Fire Baptized Holiness Church of God had about 160 congregations, mostly on the east coast of the United States, but also including one church each in Canada, England, the Virgin Islands, and 15 congregations in Jamaica.

References

Handbook of Denominations in the United States (8th ed.), by Frank S. Mead and Samuel S. Hill

External links

Pentecostal denominations
Pentecostalism in the United States
Historically African-American Christian denominations
Church of God denominations
Christian new religious movements
Holiness denominations
Organizations based in South Carolina
Greenville, South Carolina


L'USS Pearl Harbor (LSD 52) est un navire de transport de chalands de débarquement de la classe Harpers Ferry de la marine des États-Unis. Son nom fait référence à la bataille de Pearl Harbor durant la Seconde Guerre mondiale.

La construction de l'USS Pearl Harbor a débuté le 27 janvier 1995 aux les chantiers navals Avondale, à la Nouvelle-Orléans. Il a été lancé le 24 février 1996 et mis en service le 30 mai 1998.

Depuis le 6 septembre 2018, le port d'attache de l'USS Pearl Harbor est la base navale de San Diego en Californie. Il est affecté à la première escadre amphibie de la marine américaine (COMPHIBRON 1).

Missions
La mission d'un transport de chalands de débarquement (ou Landing Ship Dock - LSD) est de transporter et déployer des engins amphibies, des véhicules, des équipages et du personnel embarqué lors d'un assaut amphibie. Un LSD peut également servir d'atelier sommaire pour les réparations de petits navires et embarcations, ou coordonner des opérations amphibies.

Le radier de l'USS Pearl Harbor peut contenir deux engins de débarquement à coussin d'air (LCAC), des chalands de débarquement ou des véhicules d'assaut amphibies à chenilles.

Bateau lancé en 1996
Navire d'assaut amphibie de l'US Navy
Classe Harpers Ferry

USS Pearl Harbor (LSD-52)


An Sporobolus trichodes in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Albert Spear Hitchcock. An Sporobolus trichodes in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus trichodes


بروشنيف-وسادا (Брошнів-Осада) هي مدينة في مقاطعة إفانو-فرانكيفسكا في أوكرانيا.

مراجع

مدن أوكرانيا

بروشنيف-أوسادا


La tierra prometida es una película chilena de 1972, con el guion y la dirección de Miguel Littín, que sin embargo, no fue estrenada hasta 1991, debido al Golpe militar de 1973 que impidió terminar la producción en Chile, siendo está terminada por Littín en Cuba con la colaboración del Instituto Cubano de Arte e Industria Cinematográficos.

Se destaca la actuación de Nelson Villagra y Marcelo Gaete como actores protagónicos. En la música participa Inti Illimani y Ángel Parra, cuyo dirección estuvo a cargo de Luis Advis.

Argumento
Hacia fines de 1920 son miles los campesinos afectados por la crisis económica que atraviesa Chile, a los que se le suman los obreros del salitre desplazados de las oficinas del norte que producto de la Crisis de 1929, habían cerrado. Estos desposeídos vagan por los campos del sur de Chile en busca por un lugar donde asentarse. El traje cruzado (Marcelo Gaete) es un desplazado del norte (quien siempre cuenta que caminó junto a Luis Emilio Recabarren), quien comienza a hablar con José Durán (Nelson Villagra) sobre la revolución, la organización y el derecho de los campesinos de ocupar tierras fiscales para trabajarlas. Así, cientos de campesinos van en busca de unas tierras para comenzar una nueva vida.

Finalmente llegan a la zona de Palmilla. Ahí bajo la dirección de José Durán fundan un pueblo en el que los campesinos repartirán las cosechas y las ganancias de su trabajo.
En el intertanto ha caído la dictadura de Carlos Ibáñez del Campo (1931) y la tierra comienza a dar sus frutos. El nuevo presidente de Chile es Juan Esteban Montero, quien llega al poder a restablecer la normalidad institucional después de 4 años de dictadura. El 4 de junio de 1932, el Comandante en Jefe de la Fuerza Aérea, Marmaduque Grove, junto a Eugenio Matte Hurtado, Arturo Puga, Carlos Dávila y otros conspiradores, se alzaron contra el gobierno de Montero e instauraron la República Socialista de Chile. Esta noticia llegó a los campesinos de Palmilla que veían como sus anhelos revolucionarios se cumplían. Luego de 2 días de celebración, José Durán plantea que ellos deben garantizar que la revolución socialista llegue a todos los campesinos y explotados, y que no estarán seguros mientras los patrones sigan teniendo el poder, por lo que se arman y parten a El Huique a ocupar la alcaldía y sumar a los pobres y explotados de la provincia. En el viaje tardaron varios días, debido a una nevada que les impide el paso. A su llegada a El Huique son acompañados por cientos de campesinos que se les han sumado en el camino, lo que les facilita ocupar la alcaldía del pueblo. Los días pasan y comienzan a entregar la tierra entre los campesinos y a enseñarles el mensaje de igualdad del socialismo y de cómo ellos han tenido éxito en Palmilla debido al trabajo colectivo de la tierra.

Sin embargo la situación nacional ha cambiado hace tiempo, la República Socialista había durado sólo 12 días, siendo destituidos por Carlos Dávila, quien mantuvo el nombre de socialista, para no perder el apoyo del pueblo, mientras los hermanos Grove y Eugenio Matte se encuentran relegados en Isla de Pascua. La presión popular hará fracasar al gobierno personalista de Dávila, quien entrega el poder y en las elecciones convocadas sale electo Arturo Alessandri Palma.

Los poderosos de El Huique han pedido la intervención del gobierno, los que han enviado al cuerpo de Carabineros a desalojar a los campesinos de la alcaldía, quienes se niegan a entregarse pacifícamente saliendo en medio de los disparos de los uniformados, cayendo muerto Juan de Dios, uno de los líderes de Palmilla.

Al llegar a Palmilla, son notificados que deben abandonar las tierras ya que pertenecen al hacendado de El Huique, instigados por José Durán y Mercedes (Shenda Román) se resisten desatándose un nuevo enfrentamiento, donde uno a uno los campesinos van cayendo, finalmente José es ejecutado en medio de las ruinas de Palmilla.

La película es narrada por un testigo de los acontecimientos con más de 40 años de distancia con los hechos, por lo que Littín utiliza al relator para mostrar algunos elementos inconexos como el relato que hace de la llegada del avión rojo (septiembre de 1930) a Palmilla para anunciar la instauración de la República Socialista (junio de 1931), así como para incluir la religiosidad popular cuando señala que la virgen esta con ellos en su deseo de una tierra para trabajarla y luego cuando esta le señala a José Durán que ayudará a que se cumpla la voluntad de los campesinos al quitar la nieve para que puedan continuar a El Huique. Mientras que el narrador señala que cuando ellos son desalojados de la alcaldía, la cara de la virgen ya no es la misma "es como si fuera otra", señala, en clara alusión a que ella los ha abandonado y apoya a los poderosos y enemigos de los campesinos, ya que en las demás escenas, cuando los campesinos son masacrados ella siempre está con el hacendado. En la escena final, una virgen semidesnuda y ensangrentada acompaña a José Durán en sus últimos segundos de vida.

Elenco
 Nelson Villagra -  como José Durán
 Marcelo Gaete - como el traje cruzado
 Rafael Benavente - como hacendado Fernando Errázuriz Zañartú
 Shenda Román - como Mercedes
 Pedro Manuel Álvarez
 Carmen Bueno
 Mireya Kulczewsky - como Virgen del Carmen
 Aníbal Reyna - como Juan de Dios
 Marcial Sepulveda
 Gerardo Werner
 María Castiglioni
 Gabriel Peña
 Sergio Hernández - como piloto del avión rojo
 Paz Irarrázabal
 Roberto Parada - como sacerdote y hombre en la escalera
 Sara Astica
 Rubén Sotoconil
 Hugo Medina - como Campesino

Banda sonora
La música está dirigida por el compositor chileno Luis Advis, y entre los intérpretes destacan la banda Inti Illimani y el cantautor Ángel Parra, participando además Vida Antezana, Quinteto Hindemith, el Coro Juventudes Revolucionarias y Violeta Ludwig (autora junto con Huamarí de Oratorio de los trabajadores, álbum lanzado el mismo año).

Notas

Referencias

Enlaces externos
 CineChile.cl Referencia de la película

Películas de Chile
Películas de cine histórico
Películas dirigidas por Miguel Littín

La tierra prometida


المياجير هي مضَارِب كرة الغولف وهو 3 اصناف:

 خشب كان ذا رأس من الخشب ثم صار من التيتانيوم أو من المواد المركبة ويستعمل في المساحات الواسعة
 حديد ذو رأس من فولاذ
 بّْوتَرْ ويستعمل في المساحات الصغيرة.

مراجع

أندية غولف
معدات رياضية

ميجار


Lezhë County () is one of the 12 counties of Albania. The population as of 2021 was 120,678, in an area of 1620 km². Its capital is the city Lezhë.

Administrative divisions
Until 2000, Lezhë County was subdivided into three districts: Kurbin, Lezhë, and Mirditë. Since the 2015 local government reform, the county consists of the following 3 municipalities: Kurbin, Lezhë and Mirditë. Before 2015, it consisted of the following 21 municipalities:

 Balldren i Ri
 Blinisht
 Dajç
 Fan
 Fushë-Kuqë
 Kaçinar
 Kallmet
 Kolsh
 Kthellë
 Laç
 Lezhë
 Mamurras
 Milot
 Orosh
 Rrëshen
 Rubik
 Selitë
 Shëngjin
 Shënkoll
 Ungrej
 Zejmen

The municipalities consist of about 175 towns and villages in total. See Villages of Lezhë County for a structured list.

Demographics
According to the last national census from 2011 this county has 134,027 inhabitants. Ethnic groups in the county include:
Albanians = 116,469 (86.90%)
Greeks = 41 (0.03%)
Macedonians = 9 (0.01%)
Montenegrins = 8 (0.01%)
Aromanians = 15 (0.01%)
Romani = 187 (0.14%)
Egyptians = 240 (0.18%)
others = 18 (0.01%)
no answer = 17,040 (12.71%)

References

External links

Regional Council of Lezha
 Lezha Online News
  Lezha Travel & Tourism
 Shengjini Travel & Tourism
 Mirdita Tourism Portal

Counties of Albania

Lezhë County


A patch is a set of changes to a computer program or its supporting data designed to update, fix, or improve it. This includes fixing security vulnerabilities and other bugs, with such patches usually being called bugfixes or bug fixes. Patches are often written to improve the  functionality, usability, or performance of a program. The majority of patches are provided by software vendors for operating system and application updates.

Patches may be installed either under programmed control or by a human programmer using an editing tool or a debugger. They may be applied to program files on a storage device, or in computer memory. Patches may be permanent (until patched again) or temporary.

Patching makes possible the modification of compiled and machine language object programs when the source code is unavailable. This demands a thorough understanding of the inner workings of the object code by the person creating the patch, which is difficult without close study of the source code. Someone unfamiliar with the program being patched may install a patch using a patch utility created by another person who is the Admin. Even when the source code is available, patching makes possible the installation of small changes to the object program without the need to recompile or reassemble. For minor changes to software, it is often easier and more economical to distribute patches to users rather than redistributing a newly recompiled or reassembled program.

Although meant to fix problems, poorly designed patches can sometimes introduce new problems (see software regressions). In some special cases updates may knowingly break the functionality or disable a device, for instance, by removing components for which the update provider is no longer licensed.

Patch management is a part of lifecycle management, and is the process of using a strategy and plan of what patches should be applied to which systems at a specified time.

Types

Binary patches
Patches for proprietary software are typically distributed as executable files instead of source code. When executed these files load a program into memory which manages the installation of the patch code into the target program(s) on disk.

Patches for other software are typically distributed as data files containing the patch code. These are read by a patch utility program which performs the installation. This utility modifies the target program's executable file—the program's machine code—typically by overwriting its bytes with bytes representing the new patch code. If the new code will fit in the space (number of bytes) occupied by the old code, it may be put in place by overwriting directly over the old code. This is called an inline patch. If the new code is bigger than the old code, the patch utility will append load record(s) containing the new code to the object file of the target program being patched. When the patched program is run, execution is directed to the new code with branch instructions (jumps or calls) patched over the place in the old code where the new code is needed. On early 8-bit microcomputers, for example the Radio Shack TRS-80, the operating system includes a PATCH/CMD utility which accepts patch data from a text file and applies the fixes to the target program's executable binary file(s).

The patch code must have place(s) in memory to be executed at runtime. Inline patches are no difficulty, but when additional memory space is needed the programmer must improvise. Naturally if the patch programmer is the one who first created the code to be patched, this is easier. Savvy programmers plan in advance for this need by reserving memory for later expansion, left unused when producing their final iteration. Other programmers not involved with the original implementation, seeking to incorporate changes at a later time, must find or make space for any additional bytes needed. The most fortunate possible circumstance for this is when the routine to be patched is a distinct module. In this case the patch programmer need merely adjust the pointers or length indicators that signal to other system components the space occupied by the module; he is then free to populate this memory space with his expanded patch code. If the routine to be patched does not exist as a distinct memory module, the programmer must find ways to shrink the routine to make enough room for the expanded patch code. Typical tactics include shortening code by finding more efficient sequences of instructions (or by redesigning with more efficient algorithms), compacting message strings and other data areas, externalizing program functions to mass storage (such as disk overlays), or removal of program features deemed less important than the changes to be installed with the patch.

Small in-memory machine code patches can be manually applied with the system debug utility, such as CP/M's DDT or MS-DOS's DEBUG debuggers. Programmers working in interpreted BASIC often used the POKE command to alter the functionality of a system service routine or the interpreter itself.

Source code patches
Patches can also circulate in the form of source code modifications. In this case, the patches usually consist of textual differences between two source code files, called "diffs". These types of patches commonly come out of open-source software projects.  In these cases, developers expect users to compile the new or changed files themselves.

Large patches
Because the word "patch" carries the connotation of a small fix, large fixes may use different nomenclature. Bulky patches or patches that significantly change a program may circulate as "service packs" or as "software updates".  Microsoft Windows NT and its successors (including Windows 2000, Windows XP, Windows Vista and Windows 7) use the "service pack" terminology. Historically, IBM used the terms "FixPaks" and "Corrective Service Diskette" to refer to these updates.

History

Historically, software suppliers distributed patches on paper tape or on punched cards, expecting the recipient to cut out the indicated part of the original tape (or deck), and patch in (hence the name) the replacement segment. Later patch distributions used magnetic tape.  Then, after the invention of removable disk drives, patches came from the software developer via a disk or, later, CD-ROM via mail. With widely available Internet access, downloading patches from the developer's web site or through automated software updates became often available to the end-users. Starting with Apple's Mac OS 9 and Microsoft's Windows ME, PC operating systems gained the ability to get automatic software updates via the Internet.

Computer programs can often coordinate patches to update a target program. Automation simplifies the end-user's task they need only to execute an update program, whereupon that program makes sure that updating the target takes place completely and correctly. Service packs for Microsoft Windows NT and its successors and for many commercial software products adopt such automated strategies.

Some programs can update themselves via the Internet with very little or no intervention on the part of users. The maintenance of server software and of operating systems often takes place in this manner. In situations where system administrators control a number of computers, this sort of automation helps to maintain consistency. The application of security patches commonly occurs in this manner.

Application
The size of patches may vary from a few bytes to hundreds of megabytes; thus, more significant changes imply a larger size, though this also depends on whether the patch includes entire files or only the changed portion(s) of files. In particular, patches can become quite large when the changes add or replace non-program data, such as graphics and sounds files. Such situations commonly occur in the patching of computer games.  Compared with the initial installation of software, patches usually do not take long to apply.

In the case of operating systems and computer server software, patches have the particularly important role of fixing security holes.  Some critical patches involve issues with drivers.  Patches may require prior application of other patches, or may require prior or concurrent updates of several independent software components. To facilitate updates, operating systems often provide automatic or semi-automatic updating facilities. Completely automatic updates have not succeeded in gaining widespread popularity in corporate computing environments, partly because of the aforementioned glitches, but also because administrators fear that software companies may gain unlimited control over their computers. Package management systems can offer various degrees of patch automation.

Usage of completely automatic updates has become far more widespread in the consumer market, due largely to the fact that Microsoft Windows added support for them, and Service Pack 2 of Windows XP (available in 2004) enabled them by default.  Cautious users, particularly system administrators, tend to put off applying patches until they can verify the stability of the fixes. Microsoft (W)SUS supports this. In the cases of large patches or of significant changes, distributors often limit availability of patches to qualified developers as a beta test.

Applying patches to firmware poses special challenges, as it often involves the provisioning of totally new firmware images, rather than applying only the differences from the previous version.  The patch usually consists of a firmware image in form of binary data, together with a supplier-provided special program that replaces the previous version with the new version; a motherboard BIOS update is an example of a common firmware patch. Any unexpected error or interruption during the update, such as a power outage, may render the motherboard unusable.  It is possible for motherboard manufacturers to put safeguards in place to prevent serious damage; for example, the update procedure could make and keep a backup of the firmware to use in case it determines that the primary copy is corrupt (usually through the use of a checksum, such as a CRC).

Video games
Video games receive patches to fix compatibility problems after their initial release just like any other software, but they can also be applied to change game rules or algorithms. These patches may be prompted by the discovery of exploits in the multiplayer game experience that can be used to gain unfair advantages over other players. Extra features and gameplay tweaks can often be added. These kinds of patches are common in first-person shooters with multiplayer capability, and in MMORPGs, which are typically very complex with large amounts of content, almost always rely heavily on patches following the initial release, where patches sometimes add new content and abilities available to players. Because the balance and fairness for all players of an MMORPG can be severely corrupted within a short amount of time by an exploit, servers of an MMORPG are sometimes taken down with short notice in order to apply a critical patch with a fix.

Companies sometimes release games knowing that they have bugs. Computer Gaming Worlds Scorpia in 1994 denounced "companies—too numerous to mention—who release shoddy product knowing they can get by with patches and upgrades, and who make pay-testers of their customers".

In software development
Patches sometimes become mandatory to fix problems with libraries or with portions of source code for programs in frequent use or in maintenance. This commonly occurs on very large-scale software projects, but rarely in small-scale development.

In open-source projects, the authors commonly receive patches or many people publish patches that fix particular problems or add certain functionality, like support for local languages outside the project's locale. In an example from the early development of the Linux kernel (noted for publishing its complete source code), Linus Torvalds, the original author, received hundreds of thousands of patches from many programmers to apply against his original version.

The Apache HTTP Server originally evolved as a number of patches that Brian Behlendorf collated to improve NCSA HTTPd, hence a name that implies that it is a collection of patches ("a patchy server"). The FAQ on the project's official site states that the name 'Apache' was chosen from respect for the Native American Indian tribe of Apache. However, the 'a patchy server' explanation was initially given on the project's website.

Variants

Hotfix

A hotfix or Quick Fix Engineering update (QFE update) is a single, cumulative package that includes information (often in the form of one or more files) that is used to address a problem in a software product (i.e., a software bug). Typically, hotfixes are made to address a specific customer situation. Microsoft once used this term but has stopped in favor of new terminology: General Distribution Release (GDR)  and Limited Distribution Release (LDR). Blizzard Entertainment, however, defines a hotfix as "a change made to the game deemed critical enough that it cannot be held off until a regular content patch".

Point release

A point release is a minor release of a software project, especially one intended to fix bugs or do small cleanups rather than add significant features. Often, there are too many bugs to be fixed in a single major or minor release, creating a need for a point release.

Program temporary fix

Program temporary fix or Product temporary fix (PTF), depending on date, is the standard IBM terminology for a single bug fix, or group of fixes, distributed in a form ready to install for customers. A PTF was sometimes referred to as a "ZAP".
Customers sometime explain the acronym in a tongue-in-cheek manner as permanent temporary fix or more practically probably this fixes, because they have the option to make the PTF a permanent part of the operating system if the patch fixes the problem.

Security patches
A security patch is a change applied to an asset to correct the weakness described by a vulnerability. This corrective action will prevent successful exploitation and remove or mitigate a threat's capability to exploit a specific vulnerability in an asset. Patch management is a part of vulnerability management the cyclical practice of identifying, classifying, remediating, and mitigating vulnerabilities.

Security patches are the primary method of fixing security vulnerabilities in software. Currently Microsoft releases its security patches once a month, and other operating systems and software projects have security teams dedicated to releasing the most reliable software patches as soon after a vulnerability announcement as possible. Security patches are closely tied to responsible disclosure.

These security patches are critical to ensure that business process does not get affected. In 2017, companies were struck by a ransomware called WannaCry which encrypts files in certain versions of Microsoft Windows and demands a ransom via BitCoin. In response to this, Microsoft released a patch which stops the ransomware from running.

Service pack

A service pack or SP or a feature pack (FP) comprises a collection of updates, fixes, or enhancements to a software program delivered in the form of a single installable package. Companies often release a service pack when the number of individual patches to a given program reaches a certain (arbitrary) limit, or the software release has shown to be stabilized with a limited number of remaining issues based on users' feedback and bug tracking such as Bugzilla. In large software applications such as office suites, operating systems, database software, or network management, it is not uncommon to have a service pack issued within the first year or two of a product's release. Installing a service pack is easier and less error-prone than installing many individual patches, even more so when updating multiple computers over a network, where service packs are common.

Unofficial patches

An unofficial patch is a patch for a program written by a third party instead of the original developer. Similar to an ordinary patch, it alleviates bugs or shortcomings. Examples are security fixes by security specialists when an official patch by the software producers itself takes too long. Other examples are unofficial patches created by the game community of a video game which became unsupported abandonware.

An illegal patch
it means replacing existing functionality in a program with the purpose of altering behaviour in a way not intended by the original developer, for example, Disabling a section of code that checks for a valid license with code that assumes a license exists.

Monkey patches

Monkey patching means extending or modifying a program locally (affecting only the running instance of the program).

Hot patching

Hot patching, also known as live patching or dynamic software updating, is the application of patches without shutting down and restarting the system or the program concerned. This addresses problems related to unavailability of service provided by the system or the program.
Method can be used to update Linux kernel without stopping the system.
A patch that can be applied in this way is called a hot patch or a live patch. This is becoming a common practice in the mobile app space. Companies like Rollout.io use method swizzling to deliver hot patches to the iOS ecosystem. Another method for hot-patching iOS apps is JSPatch.

Cloud providers often use hot patching to avoid downtime for customers when updating underlying infrastructure.

Slipstreaming
In computing, slipstreaming is the act of integrating patches (including service packs) into the installation files of their original app, so that the result allows a direct installation of the updated app.

The nature of slipstreaming means that it involves an initial outlay of time and work, but can save a lot of time (and, by extension, money) in the long term. This is especially significant for administrators that are tasked with managing a large number of computers, where typical practice for installing an operating system on each computer would be to use the original media and then update each computer after the installation was complete. This would take a lot more time than starting with a more up-to-date (slipstreamed) source, and needing to  download and install the few updates not included in the slipstreamed source.

However, not all patches can be applied in this fashion and one disadvantage is that if it is discovered that a certain patch is responsible for later problems, said patch cannot be removed without using an original, non-slipstreamed installation source.

Software update systems

Software update systems allow for updates to be managed by users and software developers. In the 2017 Petya cyberpandemic, the financial software "MeDoc"'s update system is said to have been compromised to spread malware via its updates. On the Tor Blog, cybersecurity expert Mike Perry states that deterministic, distributed builds are likely the only way to defend against malware that attacks the software development and build processes to infect millions of machines in a single, officially signed, instantaneous update. Update managers also allow for security updates to be applied quickly and widely. Update managers of Linux such as Synaptic allow users to update all software installed on their machine.  Applications like Synaptic use cryptographic checksums to verify source/local files before they are applied to ensure fidelity against malware.

See also
 Software release life cycle
 Software maintenance
 Backporting
 Dribbleware
 Patch (Unix)
 Porting
 Vulnerability database
 Delta encoding
 SMP/E
 Automatic bug fixing
 Shavlik Technologies
 White hat (computer security)

References

External links
 The Jargon File version 4.4.7 entry for patch
 A detailed masters dissertation dealing with security patches
 Official Linux kernel patch format
 0-Day Patch - Exposing Vendors (In)security Performance. . A metric comparing patch performance of Microsoft and Apple.

Software maintenance
Software release

Patch (computing)


Fatos Arapi (Vlorë, 19. srpnja 1930. – Tirana, 11. listopada 2018.), albanski pjesnik. Istaknuo se kao velik stilist u poeziji, snažne emocionalnosti i prigušene meditativnosti, suzdržane riječi. Posebno se ističe zbirka Idemo u buduća stoljeća (Drejt shekujve shkojmë, 1977) kao potvrda visoke umjetničke vrijednosti suvremene albanske poezije. Poznatiji kao lirik, piše i eseje i romane.

Nakon studija ekonomije u Sofiji od 1949. do 1954. radio je u Tirani kao novinar i predavač u suvremenoj albanskoj književnosti.
Pjesnici

Izvori

Fatos Arapi


Esenboğa, Çubuk - Ankara ili Çubuk ilçesine bağlı semt
 Esenboğa Merkez, Çubuk - Ankara ili Çubuk ilçesine bağlı mahalle
 Ankara Esenboğa Havalimanı - Ankara'da bulunan havalimanı

Esenboğa


USS Puget Sound (CVE–113) was a  of the United States Navy.

She was laid down on 12 May 1944 at Todd-Pacific Shipyards, Inc., Tacoma, Washington; launched on 20 November 1944; sponsored by Mrs. Bert A. Teats of Sheridan, Oreg.; and commissioned on 18 June 1945 at Tacoma, Captain Charles F. Coe in command.

Service history
After trials and fitting out in the Puget Sound Naval Shipyard, Puget Sound steamed south on 6 July 1945 for shakedown out of San Diego, Calif., where she embarked Marine Air Group 6. She departed San Diego on 8 September for brief training in the Hawaiian Islands before proceeding to support the occupation of Japan.

Puget Sound entered Tokyo Bay on 14 October 1945. Her aircraft joined in the show of strength and conducted antimine patrols in support of the landings of the 10th Army at Matsuyama and Nagoya. Thence tactical training took her to the Philippines, Hong Kong, and the Marianas. Loading surplus aircraft in Apra Harbor, Guam, she put to sea on 6 January 1946 en route to Pearl Harbor, where she offloaded the surplus aircraft. At San Diego on 23 January, Marine Air Group 6 was detached and Puget Sound prepared to serve as a "Magic Carpet" home for Pacific war veterans.

From February–May 1946, Puget Sound made two "Magic Carpet" runs between San Diego and Pearl Harbor and one between Alameda, California and Okinawa, transporting 1,200 troops and surplus aircraft.

She steamed north on 24 May 1946 to prepare for inactivation, entering Puget Sound Naval Shipyard on 1 June. Decommissioning there on 18 October, she entered the Pacific Reserve Fleet at Tacoma. Her hull classification and number were changed to CVHE–113, effective 12 June 1955, and then to AKV–13, cargo ship and aircraft ferry. Struck from the Naval Vessel Register on 1 June 1960, she was sold for scrap on 10 January 1962 to Nicholai Joffee Corp.

References

External links
history.navy.mil: USS Puget Sound
navsource.org: USS Puget Sound
hazegray.org: USS Puget Sound

Commencement Bay-class escort carriers
World War II escort aircraft carriers of the United States
Ships built in Tacoma, Washington
1944 ships

USS Puget Sound (CVE-113)


Campionatul Mondial de Scrimă pentru juniori din 2012 s-a desfășurat în perioada 3–8 aprilie la Complexul Sportiv Olimpiiskii din Moscova, Rusia.

Rezultate

Masculin

Feminin

Clasament pe medalii

Referințe
   juniorfencing2012.ru , site-ul oficial al competiției
  Executive Committee's 2011-2012 Annual Report , Federația Internațională de Scrimă

2012
2012 în scrimă
Competiții de scrimă în Rusia


{{Quote box
| quote  =Resortul justițieiOrdonanță referitoare la judecătorii, advocați, notari publiciArt. 4, Alin. 2
Jur pe atotștiutorul Dumnezeu de a fi credincios Regelui Ferdinand I și Statului Român, de a respecta cu sfințenie legile Țării și decretele, ordonanțele Consiliului Dirigent, și de a îndeplini cu onoare, conștiință și nepărtinire funcțiunile ce îmi sunt încredinațate și a păstra secretul oficios. Așa să 'mi ajute Dumenezeu.
| source = Sibiiu, 6/19 februarie 1919
| width  = 45%
| align  = right
}}
Impunerea prestării de către funcționari a jurământului de fidelitate față de statul român în teritoriile aflate sub administrația Consiliului Dirigent în intervalul 1918-1920 a reprezentat o exprimare a deciziei Regatului României (al cărui mandatar era Consiliul Dirigent) de a-și exercita dreptul de suveranitate națională, în baza Declarației de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918 și a decretului-lege de recunoaștere a Unirii din 11 decembrie 1918.

Aceasta a implicat însă în același timp, apariția unei perioade de disfuncționalitate în ceea ce privește funcționarea administrației românești în arealul transilvănean, în primii ani după unirea Transilvaniei cu România. Aceasta s-a datorat atât stării de război în care se găsea Transilvania în anul 1919,  precum și incertitudinii unora cu privire la soarta regiunii, cât și deciziei guvernului Ungariei de a interzice funcționarilor locali să depună jurământ de fidelitate statului român și lipsei de înlocuitori pentru cei care nu acceptau să presteze un astfel de jurământ noului stat, care preluase administrarea teritoriului aflat în cauză.

Această epocă de disfuncționalitate a fost încheiată parțial după semnarea Tratatului de la Trianon, la data de 4 iunie 1920. Prin decizia Consiliului de Miniștri Nr. 1674 din 27 iunie 1920, s‐a acordat un termen de o lună pentru depunerea jurământului și unul de un an pentru cunoașterea limbii române.

Context
Cadrul politic, militar și diplomatic
Spre finalul Primului Război Mondial, Convenția militară de la Belgrad din 13 noiembrie 1918 a stipulat că în teritoriile aparținând statului ungar evacuate de către trupele maghiare, administrația civilă urma să rămână sub autoritatea guvernului de la Budapesta. Odată cu instituirea controlului militar al acestor teritorii de către trupele statelor succesoare ale Ungariei (și chiar mai devreme în comitatele transilvănene cu populație majoritar românească) însă, a început în numele principiului autonomiei naționale și al securității epurarea administrației și instituțiilor de învățământ, de influența maghiară.

Linia militară de demarcație din Transilvania nu era o frontieră politică definitivă, granițele urmând a fi fixate prin tratative de pace ulterioare. În cazul teritoriilor transilvănene, votul liber al majorității etnice aflat în concordanță cu principiului autodeterminării naționalităților, enunțat în cadrul celor 14 puncte ale președintelui Wilson, a fost consfințit de către Marea Adunare Națională de la Alba Iulia la 1 decembrie 1918, care a hotărât unirea cu România a Transilvaniei, Maramureșului, Sătmarului, Crișanei și Banatului.

Preluarea efectivă a puterii statale în comitatele Ungariei a căror guvernare a fost pretinsă de către Consiliul Național Român Central prin nota diplomatică trimisă la 10 noiembrie 1918, guvernului maghiar, a depins de armata Vechiului Regat, care a fost singura forță capabilă să asigure preluarea și menținerea administrației românești în teritoriile respective. Remobilizată rapid prin Decretul Regal din 10 noiembrie 1918, aceasta a fost trimisă la 16/29 noiembrie 1918 să ocupe aliniamentul demarcațional, în Transilvania, această acțiune fiind precedată de o chemare venită din partea de Comitetului Național Român Central.

Aflându-se în contact permanent, Consiliul Dirigent (aflat la Sibiu) și Marele Cartier General al Armatei României au colaborat pentru coordonare acțiunilor politice și militare de preluare efectivă și etapizată, a puterii statale în Transilvania. În Transilvania istorică, însă, doar 5,4 % dintre funcționarii de stat, 7,4% dintre oficialitățile județene și orășenești și 20,8% din notarii rurali erau români.

Situația în Banat
Banatul a fost inițial ocupat în mod majoritar de către trupele sârbe, alături de care s-au aflat și trupe franceze. A existat o viziune diferită în ce privește misiunea acestor trupe, teritoriile pe care s-a instalat armata sârbă fiind supuse unui tratament de anexare, care viza instaurarea unei administrații sârbe pentru tot Banatul. Astfel, autoritățile sârbe ale Narodna Uprava (Consiliului Național Sârb) de la Novisad, au cerut depunerea unui jurământ de fidelitate față de statul sârb, dascălilor români. Situația a impus solicitarea prin intermediul Consiliului Dirigent a unei intervenții diplomatice.

De abia în perioada de la sfârșitul lunii iulie și începutul lunii august 1919, trupele sârbe s-au retras din teritoriul bănățean atribuit României.

Minoritatea maghiară
La fel ca în celelalte state succesoare ale Ungariei, minoritatea maghiară nu a dorit separarea de statul ungar și, ostilitatea mocnită dintre autoritățile de stat și această minoritate a fost însoțită de preocupări privind securitatea națională a respectivelor țări.

Este de remarcat că în Ungaria acelor vremuri, care avea spre diferență de țările din vest industrializate un caracter predominant agrar, clasa mijlocie depindea în mod excesiv de stat. Reprezentând elita și în același timp avangarda intelectuală, era formată în cea mai mare parte din profesioniști și reprezentanți ai micii nobilimi, spre diferență de vestul Europei, unde burghezia era formată în principal de comercianți și industriași. Această dependență excesivă de stat a clasei mijlocii ungare (în 1910 din 300.000 de intelectuali, 182.000 erau birocrați sau lucrau în sectorul public al economiei) a determinat-o să fie extrem de vulnerabilă în cadrul statelor succesoare. Având calificări doar în științe juridice, pentru a preda sau în alte domenii necesare birocrației ori învățământului din Ungaria, pentru funcționari sau profesori pierderea unui post de birocrat sau a unui post didactic însemna în același timp lipsirea de posibilități în ce privește supraviețuirea.

Evoluția generală
Poziția autorităților române

Atitudinea Regatului României (al cărui mandatar era Consiliul Dirigent), față de autoritățile locale maghiare a fost esențială ca importanță pentru evoluția evenimentelor și a fost asociată cu apariția unor dificultăți semnificative, statul român decizând să-și exercite dreptul de suveranitate națională, bazându-se pe Declarația de la Alba Iulia și pe decretul-lege de recunoaștere a Unirii.

Încă din decembrie 1918, Consiliul Dirigent a decis ca funcționarii să depună un jurământ de fidelitate față de statul român. Acest lucru a fost reconfirmat la 24 ianuarie 1919, când Consiliul Dirigent, aflat la Sibiu, a dat un decret referitor la  "funcționarea în mod provizoriu a serviciilor publice, aplicarea legilor, despre funcționari și întrebuințarea limbilor". La Articolul 2 acesta prevedea faptul că toți funcționarii numiți sau aleși de orice categorie urmau să rămână în funcțiile lor. De asemenea, din considerații de serviciu și îndeosebi, din punct de vedere a liniștii publice, orice funcționar, judecător sau notar public putea fi pus în disponibilitate, eventual pensionat din oficiu. La Articolul 3 a fost prevăzut faptul că limba oficială în serviciile publice trebuia să fie cea română. În concordanță cu acest decret, în februarie 1919 Resortul Justiției a dat Ordonanța Nr. 121, care s-a referit la punctul 6 la judecători, avocați și notari publici. Aceasta, printre altele, a stipulat faptul că organele judiciare, magistrații, procurorii, avocații și notarii publici, precum și alții, vor trebui să depună un nou jurământ oficios sau o declarație solemnă de credință Regelui Ferdinand și statului român. Cei care ar fi urmat să nu depună imediat jurământul ori declarația solemnă urmau să își piardă atât oficiul cât și dreptul la pensie, iar avocații, notarii publici, precum și alții urmau să nu mai poată funcționa în această calitate. În aceeași zi, o Notă circulară emisă de Resortul cultelor și al instrucțiunii publice a stabilit obligativitatea de a depune jurământul și pentru  membrii corpului didactic, specificând sancțiuni similare în lipsa prestării acestuia. Această obligativitate a fost extinsă de altfel, la toți funcționarii numiți de guvernele maghiare.

Legitimitatea deciziei de exprimare a suveranității naționale la nivelul noilor teritorii s-a aflat însă într-o evidentă opoziție cu dispozițiile Convenției militare de la Belgrad din 13 noiembrie 1918. Conform acesteia, administrația civilă trebuia să rămână sub controlul guvernului maghiar pe toate teritoriile care aparțineau statului ungar. Contestarea dreptului de a pretinde un jurământ de fidelitate din partea administrației civile mai avea un suport și datorită faptului că, numai Conferința de Pace de la Paris urma să decidă în ce privește viitorul teritoriilor aflate în dispută. Mai mult, prevederile stipulate de Convențiile de la Haga din 29 iulie 1899 și 18 octombrie 1907 interziceau trupelor de ocupație să pretindă depunerea jurământului de fidelitate pe un teritoriu cucerit, acest aspect fiind însă depășit prin faptul că jurământul nu era pretins de autoritățile militare românești, ci de cele civile (cu toate că prezența trupelor române în Transilvania avea scopul de a apăra și în cazul în care situația urma să o ceară, de a impune respectarea hotărârii de la Alba Iulia).

Cu toate acestea, măsura în cauză a fost necesară din perspectiva faptului că pe teritoriul transilvănean se desfășura în mod practic un război, la acel moment. Ar fi fost de altfel și ridicol ca statul român să plătească funcționari ostili și infideli.

Poziția autorităților ungare
Guvernul de la Budapesta nu a recunoscut unirea teritoriilor din Transilvania, Maramureș, Crișana și Banat cu România și a solicitat depunerea unui jurământ de credință statului ungar, de la toate autoritățile comitatense, cercuale și comunale. De asemenea, încă din luna noiembrie 1918, a interzis de principiu funcționarilor săi să depună un jurământ de fidelitate față de Regatul României.

Conflictul a durat mai mulți ani. Per ansamblu, a existat o atitudine ezitantă în ce privește problema jurământului de fidelitate, atât din partea autorităților românești cât și în ceea ce privește funcționarii maghiari. Aceasta s-a datorat atât stării de război în care se găsea Transilvania în anul 1919,  precum și incertitudinii unora cu privire la soarta regiunii, cât și deciziei guvernului Ungariei de a interzice funcționarilor locali să depună jurământ de fidelitate statului român și lipsei de înlocuitori pentru cei care nu acceptau să presteze un astfel de jurământ noului stat, care preluase administrarea teritoriilor aflate în cauză. De asemenea, desele schimbări din capitala Ungariei au avut și ele un rol în determinismul atitudinii oficiale.
Această atitudine ezitantă a avut însă consecințe în ceea ce privește atitudinea populației minoritare. Astfel, pe fondul stării de iritare, de lipsă de informații corecte și de intensă circulație a zvonurilor, o telegramă transmisă la data de 29 martie 1919 gării Dămieni, în care se afirma că autoritățile române nu le mai cer jurământul către statul român lucrătorilor de căi ferate de stat maghiari, a fost interpretată ca o dovadă a faptului că ocupația trupelor române urma să înceteze și a fost scânteia care a a inflamat spiritele, declanșându-se astfel rebeliunea secuilor din depresiunea Praid-Sovata.

La fel ca și cei obligați de Iugoslavia sau Cehoslovacia să depună jurământ de fidelitate, oficialii din Transilvania au solicitat îndrumări și instrucțiuni administrației centrale. Datorită faptului că respectivele solicitări au fost rezolvate de către funcționari inferiori ai diverselor ministere, au rezultat în consecință instrucțiuni contradictorii, care au mărit confuzia în teritoriu. După dezbateri aprinse, guvernul Mihály Károlyi a acceptat faptul că funcționarii săi să poată depune aceste jurăminte sub constrângere și un timp, administrația centrală de stat maghiară a sprijinit în măsura posibilităților din punct de vedere material, pe acei slujbași care refuzaseră să depună jurământul.

În calitate de Comisar General al Comisariatului Guvernamental pentru Ungaria de Răsărit din Cluj, profesorul István Apáthy a fost asigurat de către guvernul ungar că va primi tot sprijinul necesar în ce privește organizarea rezistenței funcționarilor. Cu scopul de a convinge funcționarii de acest sprijin, Apáthy a cerut trimiterea unei telegrame care să-i asigure pe cei care refuzau să depună jurămîntul de credință, că nu vor fi părăsiți.

O delegație formată din câțiva șefi de departamente ale comisariatului, avându-l drept conducător pe fostul președinte al baroului din Cluj, dr. József Papp, s-a deplasat la mijlocul lunii ianuarie 1919 la Sibiu pentru a discuta cu membrii Consiliul Dirigent, o modalitate care să fie acceptabilă pentru ambele părți, în ceea ce privește depunerea jurămîntului de credință. Apáthy, care nu recunoștea autoritatea Consiliului Dirigent, deși nu s-a opus acestei inițiative a refuzat să meargă el însuși la Sibiu, solicitând respectivei delegații să nu dea întrevederii un caracter oficial. Această delegație a avansat, fără succes, ideea ca funcționarii maghiari să nu aibă obligația de a presta un jurămînt de credință pînă la încheierea tratativelor de pace și a propus ca alternativă prestarea unui simplu legământ funcționăresc.

În mod concret au existat și alte motivații care au avut influență asupra conduitei urmate de către funcționari. Astfel, aceștia depuseseră anterior un jurământ față de guvernul ungar și exista părerea că autoritatea românească era doar temporară. Mai mult, acest act ar fi servit delegației românești de la Paris ca dovadă a aderării populației de etnie maghiară la noul stat. De asemenea, liderii bisericilor maghiare se aflau de aceeași partea cu autoritățile ungare, dând sfaturi în același sens.

Situația din teritoriu

Conform istoricul maghiar Zoltán Szász, majoritatea funcționarilor publici ar fi fost totuși de acord să-și ia un angajament, fără a depune însă un jurământ de fidelitate atât timp cât situația juridică a teritoriului nu ar fi fost clarificată. Fenomenul  de refuz a fost nuanțat însă în plan teritorial și temporal, pe fondul situației locale existente în mod concret și al dificultăților vieții. Astfel, în unele locuri sau instituții funcționarii maghiari au refuzat în bloc să depună jurământul, în timp ce în altele s-a întâmplat invers, sau situația nu a fost eminamente tranșantă într-un sens sau în altul. Au fost de asemenea atât cazuri de refuz inițial urmate de părăsirea posturilor, urmate de reveniri individule cu cereri de reprimire în funcții, cât și cazuri de depunere a jurământului urmate de părăsirea posturilor. Pe de altă parte o parte din funcționarii care ar fi trebuit să fie îndepărtați din funcții pentru că nu acceptaseră depunerea jurământului, au fost menținuți pe posturi. Au existat și cazuri în care unii dintre funcționarii îndepărtați au fost declarați persona non grata, oferindu-li-se o perioadă scurtă de timp pentru a părăsi țara. Per ansamblu însă, cu excepția unor excese sau nedreptăți individuale, funcționarii care au dorit să rămână și au depus jurământul și-au păstrat posturile.

Funcționarii, profesorii și magistrații maghiari care și-au pierdut posturile au avut la dispoziție numai două opțiuni, fie să accepte muncile cele mai umile, fie să se refugieze în Ungaria. Un timp o partea dintre aceștia au putut supraviețui prin muncă fizică sperând la revenirea vremurilor în care exista stăpânirea ungară, dar cu timpul cei mai mulți au ales calea refugiului. Astfel, din anul 1918 a apărut o acțiune de părăsire a teritoriului transilvănean de către funcționarii de stat. În Sibiu, de exemplu, dintre maghiarii care plecaseră până în 1923, majoritatea erau funcționari sau mici comercianți, al căror trai pe plan local fusese condiționat de prezența trupelor și autorităților maghiare. Pe de altă parte, astfel cum s-a întâmplat în Cluj, sosirea noilor funcționari de stat sau profesori a generat o criză de locuințe, acoperită prin emiterea unor ordine de rechiziție care au vizat redistribuirea locuințelor unor membri ai corpului local maghiar de funcționari și cadre didactice. Fiind obligate să elibereze casele fără a putea obține ulterior permise de ședere în alte localități, pentru aceste persoane pierderea locuinței a echivalat cu expulzarea din țară.

În contextul încadrării pe locurile rămase libere prin plecarea angajaților maghiari a unui număr mare de funcționari publici care erau lipsiți de experiență practică precum și de expertiză specifică administrației publice, Consiliul Dirigent inițial și ulterior administrația centrală de stat a României, au organizat cursuri de pregătire profesională pentru domeniile principalele ale administrației locale.

Statele succesoare ale Ungariei: asemănări și diferențe

Destituirea conducerii administrației civile ungare în teritoriile evacuate de către trupele maghiare a fost o acțiune, care s-a întâmplat în toate statele succesoare ale Ungariei.

În calitate de state succesoare, Iugoslavia și Cehoslovacia au impus și ele jurăminte de fidelitate față de noile regimuri, mai înainte ca situația juridică a teritoriilor respective să fi fost clarificată. România s-a comportat însă – cel puțin pentru început, mai generos cu marea masă a funcționarilor, decât cei doi vecini. Similar celorlalte petrecute în celelalte două țări, o mare parte dintre funcționarii care nu au depus jurământul sau au manifestat rezistență și-au pierdut posturile. De asemenea, deși au existat elemente de rezistență activă, totuși aceasta nu a atins magnitudinea celei din Slovacia, unde în sectorul poștal și la nivelul căilor ferate au existat greve. Cea mai mică rezistență s-a înregistrat în Voivodina, unde birocrația locală nu avea origini în nobilimea indigenă sau era transplantată din altă parte.

România, ca și Slovacia, a suferit de un deficit de funcționari calificați. Dacă în Voivodina funcționarii maghiari au fost rapid înlocuiți de cei veniți din regatul sârb, în Slovacia deficitul de funcționari slovaci a fost acoperit de excedentul de funcționari cehi din Boemia de abia în 1919, după ce funcționarii maghiari au trebuit să asigure continuitatea funcționării administrației și rezerva de foști funcționari ai statului austriac, reveniți din metropola fostului imperiu în căutarea unui loc de muncă, a fost disponibilă. România nu a avut însă altă alternativă pentru a ocupa posturile care ar fi rămas libere, până când sistemul său propriu de educație s-a românizat și s-a organizat, astfel încât să poată produce prima generație de absolvenți. Între timp, administrația a trebuit să se bazeze pe vechiul personal.

Cerințele legate de folosirea noii limbi oficiale pentru fiecare dintre teritorii au fost cel mai strict aplicate în Voivodina. În Cehoslovacia li s-a dat funcționarilor un an pentru a învăța limba.

Proporția în care funcționarii maghiari au fost înlocuiți în Transilvania nu a atins niciodată valorile din Voivodina sau Slovacia, cu atât mai mult în zonele transilvănene cu o proporție mare a elementului maghiar (comitatele Ciuc, Odorhei, Trei Scaune, Mureș-Turda), unde o administrație pur românească ar fi fost neeficientă. Părăsirea teritoriilor încorporate noilor state de către funcționari s-a petrecut în toate aceste zone, cea mai rapidă fiind în Voivodina. Aici cea mai mare parte dintre oficialități, în special înalții funcționari, s-au refugiat încă dinainte de sosirea trupelor sârbe.

Particularitățile

Trebuind totuși să renunțe la vechea administrație, pe a cărei loialitate nu se putea sprijini, noul regim nu a avut o rezervă de cadre corespunzătoare, pentru a ocupa posturile eliberate. Multe persoane necalificate au ajuns astfel în posturi de răspundere și au profitat de vremuri acționând cât se poate de arbitrar, în multe cazuri. Mita și corupția care au ajuns deseori să se asocieze acestui fapt au generat o stare de lucruri care, deși nu a corespuns intențiilor administrației centrale românești, totuși nu a existat posibilitatea să fie stopată.

Maniera fragmentară, arbitrară și fără coordonare ori supraveghere eficientă de către guvernul central cu care s-a făcut înlocuirea funcționarilor, a fost un alt motiv care a dat naștere la un nivel considerabil de corupție și abuzuri pentru funcționarii aflați la niveluri inferioare, ceea ce în speță a reprezentat adesea un lucru care sa dovedit favorabil pentru populația maghiară. Extrem de prost plătiți, funcționarii oficiali români au fost adesea dispuși să închidă ochii la ordinele guvernului și să facă excepții contra unor sume mici, primite ca mită, ori de câte ori li se părea aceasta convenabil.

Administrația publică
A fost posibilă numirea unor români în funcții de prefecți, subprefecți și de șefi pe la anumite servicii publice locale, dar a fost imposibil să fie acoperit necesarul de funcționari de la diversele servicii. Cea mai accentuată lipsă s-a dovedit a fi aceea a notarilor comunali, care reprezentau autoritățile centrale în comunele rurale, cu atât mai mult cu cât majoritatea notarilor români au migrat spre orașe, cu scopul de a participa la asaltul desfășurat asupra acestor citadele minoritare.

Pe termen scurt, deficitul de notari în mediile atât urban cât mai ales rural nu a putut fi acoperit, chiar dacă intelectualilor români li s-a făcut apelul de a intra în administrație și s‐au solicitat funcționari din Vechiul Regat. În lipsă de alte soluții s‐au organizat cursuri scurte și intensive, cum a fost cel organizat în 1921 de către Ministerul de Interne pentru pregătirea candidaților de notar comunal. Încă din 1923 au apărut însă regretele că recrutarea notarilor se făcuse de-a valma și la repezeală, fără ca mulți dintre aceștia să îndeplinească condițiile necesare, în special de studii. Acești notari făcuți pe bandă rulantă au rămas totuși în sistemul administrativ, dar au fost plătiți mai prost și au trebuit să suporte desconsiderarea celor mai bine pregătiți profesional.

Similar, Resortul Finanțelor din cadrul Consiliului Dirigent a organizat cu începere din luna martie 1919 cursuri financiare de 8 săptămâni pentru conțopiștii financiari, funcționarii de contabilitate și perceptorat de stat. Au fost primiți astfel pe lângă absolvenții facultăților de drept și cei cu cel puțin 8 clase medii sau care absolviseră cursul de notar ori aveau alte calificări corespunzătoare și depuseseră examenul de maturitate. De asemenea, la cursurile de contabilitate și perceptorate de stat au fost admiși cei care absolviseră cel puțin patru clase medii.

Sistemul judiciar

Jurisdicția statului român asupra instanțelor judiciare s-a extins treptat. În prima etapă prin Ordonanța Nr. 121 din februarie 1919 jurisdicția s-a extins asupra celor 15 comitate aflate sub controlul efectiv al Consiliului Dirigent (Alba de Jos, Bistrița-Năsăud, Brașov, Ciuc, Cluj, Făgăraș, Hunedoara, Mureș-Turda, Odorhei, Sibiu, Solnoc-Dăbâca, Târnava-Mare, Târnava-Mică, Trei Scaune, Turda-Arieș), acest act prevăzând și obligația personalului juridic (magistrați, procurori, avocați, notari publici) de a depune către statul român un jurământ de fidelitate. La 18 iunie 1918 Ordonanța 1200 a extins autoritatea Resortului Justiției asupra comitatelor Arad, Bihor, Maramureș, Sătmar, Sălaj și Ugocea, iar la 9 august 1919 Ordonanța 6267 a extins autoritatea acestuia asupra comitatelor  Caraș-Severin, Timiș-Torontal, Cenad și Bichiș.

Învățământul
În anul 1918, statul ungar ajunsese să  dețină  aproape în mod exclusiv învățământul superior și liceal, precum și o bună parte din cel primar și secundar.

Deși mulți profesori au refuzat să depună jurământul, au fost menținuți pe posturi în anul școlar 1918/1919 și dați afară la începutul anului școlar 1919/1920. Cadrele didactice maghiare care au depus jurământ de loialitate față de statul român au fost menținute, alături de acestea fiind însă adus personal didactic insuficient calificat (pensionari, studenți, funcționari, etc) în condițiile lipsei acute de personal cu calificare corespunzătoare. Încercându-se recrutarea de personal, s-au organizat cursuri scurte și intensive de vară în perioada 1919-1920, la Cluj și în alte orașe transilvănene. Respectivii ar fi trebuit ulterior să-și continuie studiile, dar acest lucru s-a întâmplat rareori. Efectul acestei măsuri temporare, devenită definitivă, a fost pe de o parte reprezentat de discreditarea sistemului educațional românesc, iar pe de altă parte dascălii respectivi au fost priviți ca inferior de către colegii lor și au fost plătiți mai prost.

Un loc particular l-a ocupat Universitatea din Cluj, care fusese cea de‐a doua mare universitate din Ungaria. În mai 1919 profesorii săi maghiari au fost destituiți, ca urmare a refuzului de a presta jurământul față de Regatul României. Preluarea instituției de către români a fost astfel un motiv de tensiune majoră româno-maghiară, reorganizarea sa făcându-se în următoarele luni ca urmare a unui efort major al lumii academice românești. Academia de Drept din Oradea a avut o evoluție similară.

Întreprinderile de stat
Lucrătorii și funcționarii întreprinderilor de stat au fost supuși acelorași condiționări, care au afectat mai ales serviciile poștale sau căile ferate, dar și monopolurile de stat, cum ar fi cel al sării și tutunului.

Este de remarcat că, Transilvania s-a remarcat printr-o retenție mai mare a funcționarilor maghiari, față Slovacia sau Voivodina.

Sistemul de sănătate și ocrotiri sociale

Încă din luna mai 1919, la inițiativa Resortului Ocrotirilor Sociale din cadrul Consiliului Dirigent s-au făcut cursuri de pregătire profesională pentru surori de ocrotire în Sibiu, Târgul Mureș și Cluj, de 5 luni.

Cultele
Pe fondul ostilității manifeste a bisericilor maghiare (catolică, calvină și unitariană) față de statul român, de abia în primăvara anului 1921 episcopii maghiari din Transilvania și Banat au prestat jurământul de fidelitate. Ca efect, au început să sosească și sumele din bugetul de stat, cuvenite respectivelor culte religioase.

Evoluția după Tratatul de la Trianon

Reglementarea definitivă a problemei a survenit după semnarea Tratatului de la Trianon, la data de 4 iunie 1920. Prin decizia Consiliului de Miniștri Nr. 1674 din 27 iunie 1920, s‐a acordat un termen de o lună pentru depunerea jurământului și unul de un an pentru cunoașterea limbii române. Cel de-al doilea termen s-a dovedit însă, nerealist și tentativele autorităților române din prima jumătate a anilor 1920 de a‐i obliga pe funcționarii cu proveniență etnică  minoritară de a susține un examen de limba română, s‐au dovedit în general lipsite de succes.

Majoritatea funcționarilor inferiori, după  prestarea jurământului de fidelitate și‐au păstrat posturile. Explicația principală este că pur și simplu nu existau înlocuitori români, pentru marea masă de funcționari maghiari. Cu toate acestea, românii au atribuit starea de fapt bunăvoinței și sentimentului lor de dreptate, în timp ce maghiarii au atribuit-o lipsei de capacitate a statului român de a menține și administra Transilvania. Totuși, mulți funcționari maghiari confruntați cu incertitudinile aduse de noua situație, cu deteriorarea nivelului de trai ca urmare a corecțiilor salariale și cu diverse umilințe impuse de faptul că se aflau la dispoziția noilor înalți funcționari locali, au ales dreptul precizat de Tratatul de la Trianon de a părăsi România, în termen de un an de la ratificarea sa.

Cursurile gratuite de limba română pentru funcționarii minoritari nu au avut succes, fie din rea-voință, fie din neputință, cu toate că au fost și cazuri lăudabile în care aceștia au depus eforturi mari încununate cu succes, în acest sens. De regulă, în organizarea și desfășurarea examenelor de cunoaștere a limbii române de către funcționarii minoritari a fost manifestată înțelegere, la început. Deși respectiva dispoziție oficială privind obligativitatea cunoașterii limbii oficiale nu s-a aplicat cu strictețe decât din anii 1930 (primele examene serioase de limbă română au fost organizate de abia după 15 ani), au existat totuși anumite situații (fără ca acestea să fie frecvente) de destituire din acest motiv, încă din anii 1920.

În ce privește problema pensiilor foștilor funcționari care refuzaseră depunerea jurământului, în 1928 argumentul precum că  jurământul fusese solicitat înainte de a exista o bază legală a căpătat un rol suficient de mare, astfel încât guvernul Maniu să accepte plata pensiilor către funcționarii care au depus respectivul jurământ, câțiva ani mai târziu.

Unii dintre funcționarii destituiți au dat în judecată statul român, însă fără succes. Astfel, în anul 1934 Tribunalul Arbitral Mixt româno‐maghiar (instanță menită să judece litigiile apărute ca urmae a aplicării Tratatului de la Trianon) s‐a declarat incompetent să judece cazul. De asemenea, au rămas în sistem funcționari maghiari al căror comportament, disprețuitor față de români și colaboraționist cu autoritățile budapestane, a fost de parcă unirea din 1918 nu avusese loc și România urma să se dezintegreze dintr-un moment într-altul. Înlocuirea lor în masă nu s-a produs decât în anii 1930. Aceasta s-a făcut pe măsură ce sistemul de educație, care fusese pus în funcțiune la începutul anilor 1920, a generat o alternativă reală prin producerea unor absolvenți suficient de numeroși și de bine pregătiți.

Note
Note de subsol

  De către populație împreună cu Consiliile Naționale românești.
  În zonele cu populație majoritară alta decât cea maghiară, înlocuirea conducerii administrațieie civile s-a făcut pe baze naționale (având în vedere principiul autonomiei naționale), iar în cele cu predominanță maghiară, din rațiuni de securitate.
  Pentru cei care depunerea jurământului a fost în contradicție cu convingerile lor religioase, textul cu referire la Dumnezeu a fost înlocuit cu formularea "Promit pe onoarea și conștiința mea".
  Situată pe linia de cale ferată Târgu Mureș-Praid.
  Minoritarii nu s-au așteptat ca includerea Transilvanieiei satului român să fie permanentă și în eventualitatea revenirii teritoriului respectiv în cadrul Ungariei, noul jurământ depus ar fi urmat să determine apariția unor dificultăți cu care s-ar fi confruntat persoanele respective. Astfel, propagandiști statului ungar au răspândit ideea că funcționarii de origine maghiară care ar fi depus jurământul de loialitate, urmau să fie concediați după ce teritoriul transilvănean ar fi fost reocupat de trupele maghiare.

  Toți cei născuți înafara noului Regat al României au trebuit să-și reînoiească actele care le permiteau să rămână. În cazul în care această reînoire le era refuzată, aceștia trebuiau să părăsească teritoriul României.
  La Geneva se afla Societatea Națiunilor, care avea o Secție pentru Minorități.

   După ce în 1929 fuseseră susținute examene în limba română, după 1932 sistemul administrativ a început să renunțe la un număr semnificativ de funcționari minoritari care au fost înlocuiți de cei români, cu argumente mai mult sau mai puțin formale. În 1934 a fost însă emis un ordin care a impus re-examinarea tuturor funcționarilor care nu erau români (cu întrebări inclusiv despre istorie, geografie și specificul instituțiilor românești), precum și de această dată a personalului tehnic și auxiliar (un exemplu fiind cel din atelierele căilor ferate).

Referințe

Bibliografie
  Alic, Daniel-Aron ; Între dorința de unitate națională și realitãțile politice internaționale. Implicarea Bisericii Ortodoxe în problemele Banatului istoric la cumpãna anilor 1918 și 1919; Astra Sabesiensis, Vol.4/2018; pp.  159-170
  Banciu, Marius Gheorghe; Aspecte ale implementării legislației României întregite în sud-estul Transilvaniei ; Anuarul Institutul de Istorie "George Barițiu" - Series Historica, Nr. LVII 2018; pp. 319-333
  Gazeta oficială publicată de Consiliul Dirigent al Transilvaniei, Banatului și părților românești din Ungaria Nr. 11 ; Sibiiu, 6/19 februarie 1919
  Grad, Cornel; Informații documentare inedite privind colaborarea Marelui Cartier General al Armatei Române cu Consiliul Dirigent la procesul de preluare a "Imperiumului" în Transilvania, Maramureș, Crișana și Banat (nov. 1918 – iun. 1919); Armata română și patrimoniul național *(arhivat); Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei; București; 2010; ISBN 978-606-524-077-3
  Iancu, Gheorghe; Problema minorităților etnice din România în documente ale Societății Națiunilor (1923-1932); Ed. Argonaut; Cluj_Napoca; 2002
  Leuștean, Lucian; România și Ungaria în primii ani interbelici ; Curs special de istorie contemporană universală, Anul III, Semestrul I 2016-2017; Facultatea de Istorie a Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași
  Macartney, C. A.; Romania in Hungary and Her Successors: The Treaty of Trianon and Its Consequences, 1919-1937; Simon Publications; 2001; ISBN 9781931313865
  Pană, Virgil; Câteva aspecte privind învățământul minoritar din Transilvania între 1918-1940; Revista Bistriței, 9/1995; pp. 279-304
  Știrban, Marcel; Iancu, Gheorghe; Țepelea, Ioan; Racovițan, Mihai; Cap. IV Unirea și desăvârșirea statului național unitar (arhivă) în Istoria României. Transilvania. Vol. II; Ed. Gheorghe Barițiu; Cluj-Napoca; 1997
  Weber, Peter; De la Kolozsvár la Cluj. Ultimul episod al regimului ungar în "capitala" transilvană; Altera, Anul V Nr.11/1999

Vezi și
 Republica Ungară (1918-1919)
 Republica Sovietică Ungaria
 Perioada interbelică

Marea Unire
1918 în România
1919 în România
1920 în România
1918 în Ungaria
1919 în Ungaria
1920 în Ungaria

Jurământul de fidelitate în teritoriile aflate sub administrația Consiliului Dirigent (1918-1920)


Ungaria de Sus (în  sau Felvidék sau Felföld, însemnând "țara de sus"; în , cu același înțeles ca în maghiară, sau Horné Uhorsko; în ) a fost în sec. al XVI-lea și al XVII-lea o regiune administrativă în nord-estul Regatului Ungariei, care ocupa în bună măsură teritoriul Slovaciei de astăzi.

Regiuni istorice ale Ungariei
Istoria Slovaciei

Ungaria de Sus


Thomas Street est un nom pouvant désigner:

Thomas Street (1621-1689), astronome anglais
 (1625-1696), juge et homme politique anglais
Thomas Clark Street (1814-1872), homme politique canadien en Ontario

Voir aussi

Street, Thomas

Thomas Street


Sibenet (; fra , "sieve") er en uparret knogle i det menneskelige kranium der separarer næsehulen fra hjernen. Det er lokaliseret i toppen af den menneskelige næse, mellem de to øjenhuler.

Den kubiske knogle er letvægt på grund af den svampeagtige konstruktion. Sibenet er en af de knogler der danner øjets øjenhule.

Referencer

Skelet

Siben


Strand Station (Strand stasjon eller Strand holdeplass) var en jernbanestation på Drammenbanen, der lå i området Strand i Bærum kommune i Norge.

Stationen åbnede som trinbræt 1. november 1931 og havde privat billetsalg fra 1932 til 26. januar 1964. Betjeningen med persontog ophørte 3. juni 1973, og i august 1978 blev stationen nedlagt. Det går stadig en gangbro over banen ved stedet, men perronresterne var fjernet pr. 2013 i forbindelse med vedligeholdelse af banen.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Drammenbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1931
Ophørt i 1978
Jernbanestationer i Bærum

Strand Station


Die Fortbildungsakademie des Ministeriums des Innern des Landes Nordrhein-Westfalen ist eine Einrichtung im Geschäftsbereich des Ministeriums des Innern des Landes Nordrhein-Westfalen. Sie dient allen Ressorts der Landesverwaltung, insbesondere dem Innenressort zur Durchführung der Fortbildungsaufgaben.

Geschichte
Die Akademie wurde Ende November 1979 durch Errichtungserlass des Innenministers gegründet. Sie nahm ihren Betrieb 1981 in Attendorn auf. Die wesentliche Aufgabe war die Fachfortbildung von Beamten der allgemeinen inneren Verwaltung in besonderen Rechtsthemen sowie die Einführungsfortbildung des Führungskräftenachwuchses. Die Einrichtung war in dieser Zeit bekannt unter dem Namen Fortbildungsakademie Attendorn (FAA). Mit Kabinettsbeschluss entschied die Landesregierung Nordrhein-Westfalen den Umzug der Einrichtung nach Herne zum 1. April 1994. Zunächst befand sich die Verwaltung im Herner Stadtteil Wanne-Eickel und wurde von den Beschäftigten der Landesverwaltung als Fortbildungsakademie Herne (FAH) bezeichnet. Zum Schwerpunkt der Aufgabenstellung entwickelte sich der weite Bereich der verhaltensorientierten Seminare. Im Rahmen der Internationale Bauausstellung Emscher Park (IBA) wurde in Herne ein architektonisch herausragendes Gebäude auf dem ehemaligen Zechengelände Mont-Cenis errichtet. In die hier entstandene Akademie Mont-Cenis zog am 1. Januar 1994 gemeinsam mit Teilen der Stadtverwaltung Herne auch die Fortbildungsakademie ein und wird nunmehr überwiegend Fortbildungsakademie Mont-Cenis genannt.

Aufgaben
Die Fortbildungsakademie Mont-Cenis bietet erlassgemäß ressortübergreifende Fortbildung für die Beschäftigten der Landesverwaltung NRW an. Die Seminare, Personal- und Organisationsentwicklungsmaßnahmen sichern die sachgerechte Umsetzung von Gesetzen, Verordnungen und Erlassen ab. Die Organisation gliedert sich in fünf Fachbereiche und bietet derzeit (2012) die Themen:

 Führungsfortbildung
 Betriebswirtschaftliche Steuerungselemente
 Diversity Management
 Kommunikation und Zusammenarbeit
 Presse- und Öffentlichkeitsarbeit
 Handwerkszeug für Trainerinnen und Trainer
 Methodische und persönliche Kompetenzen
 Personalwirtschaft und Öffentliches Recht
 NRW, Europa und Sprachen
 Fortbildung für Schwerbehindertenvertretungen
 Soziale Ansprechpartner (SAP)

Quellen
 MBL.NW.1979 S. 2267
 MBL. NRW 1979 S. 2267, geändert durch RdErl. v. 22. August 1990 (MBl. NRW. 1990 S. 1250), 15-9.1999 (MBl. NRW. 1999 S. 1212)

Weblinks
 Offizielle Website

Behörde (Nordrhein-Westfalen)
Verwaltungshochschule
Bildungseinrichtung in Herne
Gegründet 1979

Fortbildungsakademie des Ministeriums für Inneres und Kommunales des Landes Nordrhein-Westfalen


Strömvallen İsveç'in Gävle şehrinde 1923 yılında inşa edilen bir futbol stadyumu.

İsveç'in Gefle IF takımının maçlarını yaptığı stadyum, 7.300 seyirci kapasitelidir.

İsveç'teki stadyumlar

Strömvallen


Somebody to Love, Queen grubunun koral bir parçasıdır. Özgün halindeki geri vokaller toplam dokuz kişidir. Freddie, Brian, Roger tek bir mikrofona üç ses olarak parçanın geri vokallerini yaparlar ve sonra bunu iki kere daha tekrar ederler. Vokaller spektrumda sol kanal, sağ kanal ve ortadan gelmek üzere yerleştirilir. Freddie Mercury'nin ölümünden sonra çıkan Greatest Hits III albümünde de yer alan 1992 tarihli George Michael sürümünde ise arka planda büyük bir gospel korosu bulunmaktadır.

Queen şarkıları
İngilizce şarkılar
Ölüm ile ilgili şarkılar

Somebody to Love (Queen şarkısı)


Stördorf Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Steinburg iline bağlı yerleşim yeri. 7,41 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla 120 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Helmut Sievers tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.wilstermarsch.de

Steinburg iline bağlı yerleşim birimleri

Stördorf


El siguiente es el historial de la Serie A ecuatoriana de fútbol. Entre 1957 y 2004, y en 2005 se disputó un único campeonato oficial por año, y desde 2006 se disputan un torneo por temporada. En la primera tabla se reseñan los campeones, subcampeones y goleadores de cada campeonato. En la segunda se muestran los equipos que han ascendido y descendido de la Serie A al final de cada temporada.

Cuadro de honor

Goleadores por temporada

Directores Técnicos campeones

Estadísticas por equipo

Estadísticas por provincia

Ascensos y descensos
Antes del establecimiento de la Segunda Categoría ecuatoriana, en 1967 se jugaron un torneo de segunda división ecuatoriana y entre 1983 y 1988 se jugaron un torneo de segunda división ecuatoriana por última vez, que, en dos ocasiones vio a sus campeones ascendidos a la Serie A: Deportivo Quito (Zona Sierra) y Everest (Zona Costa) en 1967. Los primeros clubes descendidos a la Segunda Categoría fueron Patria y Español, en ese mismo año, sobre la base del puntaje negativo de la última temporada.

La Serie B ecuatoriana se estableció en 1971.

 Negrita: Equipos quienes ascendieron a Primera División como campeón de la categoría inferior.
 Negrita Cursiva: Equipo quien ascendió a Primera División como campeón de la categoría inferior a partir de la serie promocional.
 Cursiva: Equipos quienes ascendieron a Primera División a partir de la serie promocional.

Campeón y subcampeón repetidos entre equipos
Barcelona vs Emelec (11)

Barcelona: 7 campeonatos

Emelec: 4 campeonatos

El Nacional vs Emelec (6)

El Nacional: 3 campeonatos

Emelec: 3 campeonatos

Barcelona vs Liga de Quito (4)

Barcelona: 1 campeonato

Liga de Quito: 3 campeonatos

Barcelona vs El Nacional (4)

Barcelona: 0 campeonatos

El Nacional: 4 campeonatos

Barcelona vs Deportivo Quito (3)

Barcelona: 2 campeonatos

Deportivo Quito: 1 campeonato

Liga de Quito vs Emelec (4)

Liga de Quito: 3 campeonatos

Emelec: 1 campeonato

El Nacional vs Liga de Quito (3)

El Nacional: 1 campeonato

Liga de Quito: 2 campeonatos

El Nacional vs Deportivo Cuenca (2)

El Nacional: 2 campeonatos

Deportivo Cuenca: 0 campeonatos

El Nacional vs 9 de Octubre (2)

El Nacional: 2 campeonatos

9 de Octubre: 0 campeonatos

Liga de Quito vs Deportivo Cuenca (2)

Liga de Quito: 2 campeonatos

Deportivo Cuenca: 0 campeonatos

Emelec vs Deportivo Quito (2)

Emelec: 1 campeonato

Deportivo Quito: 1 campeonato

Campeonatos seguidos

 El Nacional: 2 Tricampeonatos (1976-1977-1978 y 1982-1983-1984)

 Emelec: 1 Tricampeonato (2013-2014-2015)

 Barcelona: 2 Bicampeonatos (1970-1971 y 1980-1981)

 Liga de Quito: 2 Bicampeonatos (1974-1975 y 1998-1999)

 Emelec: 2 Bicampeonatos (1993-1994, 2001 y 2002)

 El Nacional: 1 Bicampeonato (2005 C-2006)

 Deportivo Quito: 1 Bicampeonato (2008-2009)

Subcampeonatos seguidos

 Emelec: 1 Tri-subcampeonato (2010-2011-2012) y 1 Bi-subcampeonato (1966-1967) El Nacional: 1 Tri-subcampeonato (1999-2000-2001)

 Barcelona: 2 Bi-subcampeonatos (1992-1993 y 2002-2003)

 Deportivo Cuenca: 1 Bi-subcampeonato (1975-1976)

 9 de Octubre: 1 Bi-subcampeonato (1983-1984)

  Mayor cantidad de ascensos y descensos
Desde 1967, los equipos que más han ascendido y descendido entre las dos principales divisiones del fútbol ecuatoriano son:

 Liga de Portoviejo (20)
 Ascensos (10): 1969, 1972, 1976, 1980, 1981, 1992, 1993, 2000, 2008, 2019
 Descensos (10): 1971, 1975, 1978, 1981, 1989, 1992, 1996, 2001, 2009, 2020

 Macará (17)
 Ascensos (9): 1969, 1971, 1985, 1998, 2003, 2005, 2011, 2016, 2023
 Descensos (8): 1968, 1974, 1991, 2002, 2004, 2010, 2013, 2022

 Aucas (15)
 Ascensos (8): 1967, 1974, 1979, 1982, 1986, 1991, 2014, 2017
 Descensos (7): 1970, 1977, 1979, 1984, 1990, 2006, 2016

 Técnico Universitario (15)
 Ascensos (8): 1977, 1981, 1995, 1999, 2002, 2007, 2011, 2017
 Descensos (7): 1981, 1993, 1998, 2000, 2003, 2009, 2012

 9 de Octubre (14)
 Ascensos (7): 1969, 1972, 1974, 1975, 1981, 1994, 2020
 Descensos (7): 1971, 1973, 1975, 1976, 1986, 1995, 2022

 Deportivo Quito (12)
 Ascensos (6): 1967, 1972, 1974, 1976, 1977, 1980
 Descensos (6): 1971, 1974, 1975, 1976, 1979, 2015

 Universidad Católica (11)
 Ascensos (6): 1968, 1972, 1990, 2007, 2009, 2012
 Descensos (5): 1972, 1988, 1992, 2008, 2010

 América de Quito (11)
 Ascensos (5): 1974, 1976, 1978, 1982, 2018
 Descensos (6): 1973, 1976, 1977, 1981, 1988, 2019

 Deportivo Cuenca (10)
 Ascensos (5): 1972, 1980, 1984, 1995, 2001
 Descensos (5): 1971, 1980, 1981, 1994, 1999

 Olmedo (10)
 Ascensos (5): 1971, 1994, 2003, 2013, 2018
 Descensos (4): 1972, 2002, 2012, 2014, 2021

 Deportivo Quevedo (8)
 Ascensos (4): 1982, 1996, 2004, 2012
 Descensos (4): 1988, 1997, 2005, 2013

 Delfín (7)
 Ascensos (4): 1989, 1997, 2000, 2015
 Descensos (3): 1995, 1999, 2001

 Manta Sport (7)
 Ascensos (3): 1977, 1979, 1982
 Descensos (4): 1969, 1978, 1980, 1985

 Audaz Octubrino (6)
 Ascensos (3): 1975, 1984, 1998
 Descensos (3): 1976, 1989, 1999

 Espoli (6)
 Ascensos (3): 1993, 2005, 2007
 Descensos (3): 2004, 2006, 2011

 Liga de Quito (6)
 Ascensos (3): 1974, 1978, 2001
 Descensos (3): 1972, 1978, 2000

 Manta (6)
 Ascensos (3): 2002, 2008, 2020
 Descensos (3): 2003, 2014, 2021

 Imbabura (5)
 Ascensos (3): 2006, 2010, 2023
 Descensos (2): 2007, 2011

 Carmen Mora (4)
 Ascensos (2): 1974, 1976
 Descensos (2): 1975, 1977

 El Nacional (4)
 Ascensos (2): 1979, 2022
 Descensos (2): 1979, 2020

 Everest (4)
 Ascensos (2): 1967, 1979
 Descensos (2): 1970, 1983

 Fuerza Amarilla (4)
 Ascensos (2): 2015, 2018
 Descensos (2): 2017, 2019

 Juventus (4)
 Ascensos (2): 1987, 1989
 Descensos (2): 1988, 1990

 Liga de Cuenca (4)
 Ascensos (2): 1977, 1980
 Descensos (2): 1977, 1980

 Liga de Loja (4)
 Ascensos (2): 2004, 2010
 Descensos (2): 2005, 2015

 Norte América (4)
 Ascensos (2): 1968, 1970
 Descensos (2): 1969, 1971

 Mushuc Runa (3)
 Ascensos (2): 2013, 2018
 Descensos (1): 2016

 Patria (3)
 Ascensos (1): 1968
 Descensos (2): 1967, 1970

 Politécnico (3)
 Ascensos (1): 1970
 Descensos (2): 1968, 1971

 América de Ambato (2)
 Ascensos (1): 1968
 Descensos (1): 1969

 Atlético Riobamba (2)
 Ascensos (1): 1972
 Descensos (1): 1973

 Bonita Banana (2)
 Ascensos (1): 1978
 Descensos (1): 1979

 Brasil (2)
 Ascensos (1): 1970
 Descensos (1): 1971

 Calvi (2)
 Ascensos (1): 1996
 Descensos (1): 1997

 Clan Juvenil (2)
 Ascensos (1): 2016
 Descensos (1): 2017

 Deportivo Azogues (2)
 Ascensos (1): 2006
 Descensos (1): 2008

 Deportivo Cotopaxi (2)
 Ascensos (1): 1986
 Descensos (1): 1987

 Emelec (2)
 Ascensos (1): 1981
 Descensos (1): 1980

 Esmeraldas Petrolero (1)
 Ascensos (1): 1984
 Descensos (1): 1988

 Estibadores Navales (1)
 Ascensos (1): 1967
 Descensos (1): 1968

 Guayaquil Sport (2)
 Ascensos (1): 1972
 Descensos (1): 1973

 Green Cross (2)
 Ascensos (1): 1991
 Descensos (1): 1996

 INECEL (2)
 Ascensos (1): 1968
 Descensos (1): 1969

 Juvenil (2)
 Ascensos (1): 1990
 Descensos (1): 1991

 Juventud Italiana (2)
 Ascensos (1): 1970
 Descensos (1): 1971

 Panamá (2)
 Ascensos (1): 1997
 Descensos (1): 1998

 River Plate de Riobamba (2)
 Ascensos (1): 1986
 Descensos (1): 1988

 Santos (2)
 Ascensos (1): 1992
 Descensos (1): 1993

 U. D. Valdez (2)
 Ascensos (1): 1978
 Descensos (1): 1978
 Filanbanco (1)
 Ascensos (1): 1983

 Independiente José Terán (1)
 Ascensos (1): 2009

 Guayaquil City (1)
 Ascensos (1): 2014

 Orense (1)
 Ascensos (1): 2019

 Cumbayá (1)
 Ascensos (1): 2021

 Gualaceo (1)
 Ascensos (1): 2021

 Libertad (1)
 Ascensos (1): 2022

 Español (1)
 Descensos (1): 1967

 Valdez (1)
 Descensos (1): 1994

 Doble Ascenso

 Liga de Quito es el único equipo que ha ascendido de Segunda Categoría de Pichincha a Serie B en 1 año y 6 meses, hecho ocurrido entre 1973 y 1974.

 Campeones ascendidos y descendidos
Cinco casos excepcionales los constituyen:

 Deportivo Quito (campeón de la Segunda Categoría en 1967, campeón de la Serie A en 1968)
 Liga de Quito (campeón de la Serie B en 1974, campeón de la Serie A en ese mismo año, descendidos a la Serie B en 1978, vicecampeón de la Serie B en ese mismo año)
 El Nacional (campeón de la Serie A en 1978, descendidos a la Serie B en 1979, campeón de la Serie B en ese mismo año)
 Emelec (campeón de la Serie A en 1979, descendidos a la Serie B en 1980, campeón de la Serie B en 1981)
 Liga de Quito (campeón de la Serie A en 1999, descendidos a la Serie B en 2000, campeón de la Serie B en 2001)

Son los únicos equipos que, siendo campeones de la Serie A, jugaron en la división anterior al año inmediatamente anterior o siguiente a dicho título y un subtítulo.

Nunca ha descendido
Sólo un club de la actual Serie A (véase Participantes de la Serie A de Ecuador) no ha descendido nunca a la división anterior:
 Barcelona''': desde 1957
Otros clubes que jamás descendieron desde su ascenso hasta el momento son:
Independiente del Valle desde 2010, Guayaquil City desde 2015 pero en 2018 se sumaron equipos para completar 16 participantes, Orense Sporting Club desde 2020, Cumbayá Fútbol Club desde 2022, y Gualaceo Sporting Club también desde 2022, no han retornado a la Serie B.

Véase también
 Serie A de Ecuador
 Serie B de Ecuador
 Segunda Categoría de Ecuador
 Copa Ecuador
 Supercopa de Ecuador
 Equipos participantes de la Serie A de Ecuador
 Clasificación histórica de la Serie A de Ecuador
 Finales de la Serie A de Ecuador
 Máximos goleadores de la Serie A de Ecuador
 Clásicos de fútbol de Ecuador
 Clubes ecuatorianos en torneos internacionales

Notas y referencias

Notas

Referencias

Enlaces
 Base de datos de RSSSF
 Federación Ecuatoriana de Fútbol

Serie A de Ecuador

Historial de la Serie A de Ecuador


Söğütlü, Adana ilinin Çukurova ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Adana il merkezine 22 km, Karaisalı ilçesine 28 km, Salbaş beldesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Çukurova'nın mahalleleri

Söğütlü, Çukurova


El Parque de los Patricios es uno de los mayores espacios verdes de esparcimiento público en la zona sur de la ciudad de Buenos Aires (Argentina). Inaugurado en 1902, le dio nombre a todo un barrio y está delimitado por la Avenida Caseros, la Avenida Almafuerte y las calles Uspallata y Monteagudo.

Diseñado por el reconocido paisajista francés Charles Thays, quien actuó en la Municipalidad de Buenos Aires, dejando numerosos parques público para la ciudad por aquellos años, ocupa el predio que durante el  perteneció a los Mataderos del Sud. Desde la década de 1940 existe en un sector del parque la Escuela Primaria "Patricios", un jardín de infantes y un conjunto de piscinas municipales de uso público.

Junto al parque se encuentra la principal área comercial de la zona, concentrada en la Avenida Caseros y la calle La Rioja, donde abundan los locales comerciales y se desarrolla la vida social del barrio. Hacia su extremo sur, se encuentran el Hospital Penna y el Hospital Churruca.

Historia

Hasta 1900 existió en los terrenos del actual parque el Matadero de los Corrales o Nuevo Matadero del Sud. Había sido inaugurado en 1872 como consecuencia de la Epidemia de Fiebre Amarilla que había asolado Buenos Aires en 1871, motivando el traslado del matadero anterior, que ocupaba el actual Parque España. Ya desde principios del  existían mataderos en este sector de Buenos Aires. Pasada la mitad del siglo, en 1867, comenzaron a funcionar en la esquina de Caseros y Monteagudo los viejos Mataderos del Sur, los cuales le dieron a este barrio su primitiva denominación de Corrales y permitieron el asentamiento de sus primeros vecinos. El Matadero del Sur fue oficialmente inaugurado el 11 de noviembre de 1872, y funcionó allí hasta principios del nuevo siglo, cuando fue trasladado a su actual emplazamiento. Se lo llamó "Corrales viejos", "barrio de las ranas" o "de las latas", compartiendo estos dos últimos nombres con Nueva Pompeya. Adoptó su nombre definitivo cuando por Ordenanza Municipal del 12 de setiembre de 1902, se resolvió denominar Patricios al parque a construirse en los terrenos del viejo matadero.

Con un conjunto de pabellones construidos en 1888, el Matadero de los Corrales tenía su acceso y edificios administrativos sobre la actual calle Monteagudo. Sin embargo, con el acelerado crecimiento de la ciudad, ya en 1889 se decretó la construcción de un nuevo Mercado de Hacienda, más hacia el oeste. Este nuevo matadero, finalmente inaugurado en 1900, finalmente terminó dando nombre a un nuevo barrio porteño.

Al mismo tiempo, mientras se iba construyendo el Mercado de Hacienda, en 1896 la Municipalidad ordenó la creación de un parque público en los terrenos del Matadero de los Corrales. Diseñado por el Director de Parques de Buenos Aires, el paisajista francés Charles Thays, el nuevo parque recibió el nombre de "Los Patricios", en homenaje al regimiento patriótico de las Invasiones Inglesas. El traslado fue muy resistido por los obreros del matadero y los empresarios del rubro, de tal forma que se tendió un ferrocarril para trasladar a los operarios, que vivían en los alrededores del futuro parque, hacia el nuevo Mercado de Hacienda. Esta vía corría realizando una curva que hacia 1948 fue transformada en la actual Avenida Perito Moreno.

El nuevo Parque de los Patricios diseñado por Thays fue inaugurado el 11 de septiembre de 1902 (Día del Árbol) por el Intendente Adolfo Bullrich, los alumnos de las escuelas del Consejo Escolar XII, quienes plantaron retoños en homenaje al aniversario de la muerte del expresidente Domingo Sarmiento, y un coro de 400 niños cantaron un "Himno al árbol". Sin embargo, durante la inundación del nuevo Matadero a mediados de 1903, el nuevo parque volvió a funcionar provisoriamente como matadero durante seis meses, hasta que su construcción fue terminada hacia noviembre de ese año.

En 1907, por iniciativa de Clemente Onelli comenzó a gestarse el Zoológico del Sud, un emprendimiento municipal que se inauguró en 1914 y fue sostenido especialmente por la perseverancia de Onelli, quien falleció en 1924. Sin su creador y director, el efímero zoológico inició su decadencia, para cerrar definitivamente en 1939. Algunos de sus edificios permanecen en pie. En 1904 Clemente Onelli bajo la dirección del Jardín Zoológico de la Ciudad de Buenos Aires (el de Palermo), buscó aumentar la cantidad y calidad de los animales en exhibición creando dos anexos. Uno, en el año 1907 en el barrio de Parque Patricios denominado Zoológico del Sud, y el otro en el año 1914 en el entonces Parque Saavedra. El espacio fue inaugurado en 1907 siendo visitado en aquella época cada fin de semana por más de 30.000 personas. El Jardín Zoológico del Sud y su Jardín Botánico fueron diseñados por arquitectos paisajistas alemanes y decorados con unas cuarenta esculturas clasicistas. Considerado como un paseo similar al de Palermo, el zoológico estaba ubicado dentro del Parque de los Patricios, (Avenida Caseros, Uspallata, Monteagudo y Avenida Almafuerte). Sin embargo, en 1939 cerró sus puertas por diversos motivos. Durante el siguiente año, avanzó la restauración de la antigua Confitería del Zoológico del Sud, inaugurada probablemente hacia 1914 como parte de las instalaciones originales pensadas por Clemente Onelli y diseñada como una imitación del Templo de la Fortuna Viril en Roma. Luego del cierre del Zoológico en 1939, el edificio fue utilizado como Escuela de Telares, luego como Teatro Manuel de Lavardén, y después oficinas del Registro Civil, antes de caer en el abandono y la ruina. Aunque el proyecto original era utilizar el antiguo edificio como un centro de exposición, divulgación y experimentación de la tecnología que a desarrollar en el nuevo Distrito Tecnológico creado en la zona en 2007, disponible tanto para comunidades especializadas y profesionales como a todos los vecinos de la zona y la ciudad. Los vecinos y asociaciones barriales, lograron que además de su función de showroom de las empresas de tecnología, sea sede del Proyecto Cultural Clemente Onelli, aglutinando actividades culturales a escala local.

En 1939 fueron inauguradas las Piletas Municipales que ocupan un sector del parque.  Al mismo tiempo, en un terreno lindero la construcción del Hospital Policial Churruca, importante ejemplo de la arquitectura moderna argentina.

Descripción

El parque posee el característico diseño paisajístico de Thays, quien también fue autor de la Plaza del Congreso y el Jardín Botánico de Buenos Aires, el Parque Centenario, el Chacabuco, el Rivadavia, el Lezama, Barrancas de Belgrano y la remodelación de las plazas Constitución y de Mayo. Está atravesado por la calle Pepirí, que separa el sector ocupado por la Escuela Primaria y las Piletas Municipales del área de parque público.

Posee una gran avenida principal que conduce a un monumento homenajeando al soldado patricio emplazado sobre una rotonda, y está ampliamente forestado con tipas. Sobre la Avenida Caseros se suceden otros dos monumentos, uno dedicado al boxeador Ringo Bonavena y otro al club de fútbol Huracán, con su sede social frente al parque. Por otra parte, también funciona desde 1952 en una pequeña casilla la Biblioteca Municipal "Enrique Banchs", especializada en literatura infantil. Hacia el sector de la calle Pepirí se conserva una de las pocas calesitas de la ciudad.

Referencias

Enlaces externos

Parque Patricios
Patricios
Obras de Charles Thays
Arquitectura de Argentina de 1902

Parque de los Patricios