Shazia Mirza (nascida na Inglaterra) é uma comediante, atriz e escritora inglesa. Ela é mais conhecida por sua comédia stand-up e seus artigos nos jornais britânicos The Guardian e The Daily Telegraph.

Infância e educação
Shazia Mirza nasceu em Birmingham, na Inglaterra, a filha mais velha de pais paquistaneses muçulmanos que se mudaram para lá na década de 1960.

Shazia Mirza leu Bioquímica na Universidade de Manchester e depois obteve um Certificado de Pós-Graduação em Educação na Goldsmiths, Universidade de Londres. Antes de iniciar sua carreira na comédia, Shazia foi professora de ciências na Langdon Park School, onde ensinou Dylan Mills, hoje conhecido como o pioneiro do grime Dizzee Rascal. Mais tarde, ela frequentou o Rose Bruford College, onde estudou atuação em meio período enquanto trabalhava como professora substituta, fazendo o último ano do curso em período integral.

Carreira

Stand-up comedy
Diz-se que sua comédia ultrapassa barreiras e, como comediante, ela é frequentemente chamada de 'corajosa'.

Escrita
Shazia Mirza foi colunista do The Guardian entre 2008 e 2010. No passado, ela escreveu colunas para os jornais The New Statesman e Dawn.

Televisão e rádio
Ela participou regularmente do painel da série de discussão tópica do Canal 5, The Wright Stuff, além de aparecer em outros programas de TV.

Em abril de 2007, ela apresentou um documentário na BBC Three chamado F *** Off, I'm a Hairy Woman.

Shazia Mirza também apareceu no reality shows Celebrity The Island com Bear Grylls no Canal 4 (2017) e no programa Celebs in Solitary do Canal 5 (2018).

Reconhecimento
Shazia Mirza foi reconhecida pela BBC como uma das 100 mulheres mulheres mais inspiradoras de 2013.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Nascidos em 1970
Alunos da Universidade de Manchester
Pessoas vivas
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2013
Comediantes da Inglaterra

Shazia Mirza


eject, GNU/Linux'ta optik sürücünün kızağını dışarı çıkarmaya yarayan bir kabuk komutudur. Windows'ta da CD sürücü üzerine sağ tıklandığında açılan menüden aynı işlevi sağlayan komuttur.

Programlama

Eject


Corvée () is a form of unpaid forced labour that is intermittent in nature, lasting for limited periods of time, typically only a certain number of days' work each year.

Statute labour is a corvée imposed by a state for the purposes of public works. As such it represents a form of levy (taxation). Unlike other forms of levy, such as a tithe, a corvée does not require the population to have land, crops or cash.

The obligation for tenant farmers to perform corvée work for landlords on private landed estates was widespread throughout history before the Industrial Revolution. The term is most typically used in reference to medieval and early modern Europe, where work was often expected by a feudal landowner of their vassals, or by a monarch of their subjects.

The application of the term is not limited to feudal Europe; corvée has also existed in modern and ancient Egypt, ancient Sumer, ancient Rome, China, Japan, the Incan civilization, Haiti under Henry I and under American occupation (1915–1934), and Portugal's African colonies until the mid-1960s. Forms of statute labour officially existed until the early 20th century in Canada and the United States.

Etymology
The word corvée has its origins in Rome, and reached English via French. In the later Roman Empire the citizens performed  in lieu of paying taxes; often it consisted of road and bridge work. Roman landlords could also demand a certain number of days' labour from their tenants, and from freedmen; in the latter case the work was called . In medieval Europe, the tasks that serfs or villeins were required to perform on a yearly basis for their lords were called . Plowing and harvesting were principal activities to which this applied. In times of need, the lord could demand additional work called  (). This term evolved into , then , and finally corvée, and the meaning broadened to encompass both the regular and exceptional tasks. The word survives in modern usage, meaning any kind of inevitable or disagreeable chore.

History

Egypt

From the Egyptian Old Kingdom (, the 4th Dynasty) onward, corvée contributed to government projects. During the times of the Nile River floods, it was used for construction projects such as pyramids, temples, quarries, canals, roads, and other works.

The 1350 BC Amarna letters, mostly addressed to the pharaoh of Ancient Egypt, have one short letter on the topic of corvée. Of the 382 Amarna letters, there is an undamaged letter from Biridiya of Megiddo entitled "Furnishing corvée workers".

Later, during the Ptolemaic dynasty, Ptolemy V in his Rosetta Stone Decree of 196 BC listed 22 accomplishments to be honored and ten rewards granted to him for the former. One of the shorter accomplishments, near the middle of the list, is:

The statement implies it was a common practice.

Until the late 19th century, many of the Egyptian Public Works, including the Suez Canal, were built using corvée. Legally, the practice ended in Egypt after 1882, when the British Empire took control of the country and opposed forced labour on principle, but its abolition was postponed until Egypt had paid off its foreign debts. During the 19th century corvée had expanded into a national program. It was favoured for short-term projects such as building irrigation works and dams. However, Nile Delta landowners replaced it with cheap temporary labour recruited from Upper Egypt. As a result, it was used only in scattered locales, and even then there was peasant resistance.  It began to disappear as Egypt modernized after 1860, and had fully vanished by the 1890s.

Europe
Medieval agricultural corvée was not entirely unpaid. By custom the workers could expect small payments, often in the form of food and drink consumed on the spot. Corvée sometimes included military conscription, and the term is also occasionally used in a slightly divergent sense to mean forced requisition of military supplies; this most often took the form of cartage, a lord's right to demand wagons for military transport.

Because agricultural corvée tended to be demanded by the lord at the same time that the peasants needed to tend their own plotse.g. at planting and harvestit was an object of serious resentment. By the 16th century its use in agricultural settings was on the decline and it became increasingly replaced by paid labour. It nevertheless persisted in many areas of Europe until the French Revolution and beyond.

Austria, the Holy Roman Empire, and Germany
Corvée, specifically socage, was essential to the feudal system of the Habsburg monarchy and later Austrian Empire, and most German states that belonged to the Holy Roman Empire. Farmers and peasants were obliged to do hard agricultural work for their nobility, typically six months of the year. When a cash economy became established, the duty was gradually replaced by the duty to pay taxes.

After the Thirty Years' War, the demand for corvée grew too high and the system became dysfunctional. Its official decline is linked to the abolition of serfdom by Joseph II, Holy Roman Emperor and Habsburg ruler, in 1781. It continued to exist however, and was only abolished during the revolutions of 1848, along with the legal inequality between the nobility and common people.

Bohemia (or the Czech lands) was a part of the Holy Roman Empire as well as the Habsburg monarchy, and corvée was called  in Czech. In Russian and other Slavic languages  denotes any kind of work, but in Czech it specifically refers to unpaid unfree work, corvée or serf labour, or drudgery. The Czech word was imported to part of Germany where corvée was known as , and into Hungarian as . The word  was later used by Czech writer Karel Čapek, who after a recommendation by his brother Josef Čapek introduced the word robot for (originally anthropomorphic) machines that do unpaid work for their owners in his 1920 play R.U.R.

France
In France corvée existed until 4 August 1789, shortly after the beginning of the French Revolution, when it was abolished along with a number of other feudal privileges of the French landlords. At that time it was usually directed mainly towards improving the roads. It was greatly resented, and is considered an important cause of the Revolution. Counterrevolution revived corvée in France in 1824, 1836, and 1871, under the name . Every able-bodied man had to give three days' labour or its money equivalent in order to vote. It also continued to exist under the seigneurial system in what had been New France, in British North America.

In 1866, during the French occupation of Mexico, the French Army under Marshal François Achille Bazaine set up a corvée system to provide labour for public works instead of a system of fines.

Romanian principalities
In Romania, corvée was called . Karl Marx described the corvée system of the Danubian Principalities as a pre-capitalist form of compulsory over-work. The labour the peasants needed for their own maintenance was distinctly separate from the work they supplied to the landowner (the boyar, or  in Romanian) as surplus labour. The 14 days of labour due to the landowneras prescribed by the corvée code in the actually amounted to 42 days, because the working day was considered the time required for the production of an average daily product, "and that average daily product is determined in so crafty a way that no Cyclops would be done with it in 24 hours." The corvée code was supposed to abolish serfdom, but did not achieve anything toward this goal.

A land reform took place in 1864, after the Danubian Principalities unified and formed the United Principalities of Moldavia and Wallachia, which abolished corvée and turned the peasants into free proprietors. The former owners were promised compensation, which was to be paid from a fund the peasants had to contribute to for 15 years. Besides the annual fee, the peasants also had to pay for the newly owned land, although at a price below market value. These debts made many peasants return to a life of semi-serfdom.

Russian Empire

In the Russian Tsardom and the Russian Empire there were a number of permanent corvées called  (), which included carriage corvée (), coachman corvée (), and lodging corvée (), among others.

In the context of Russian history, the term corvée is also sometimes used to translate the terms  () or  (), which refer to the obligatory work that the Russian serfs performed for the  (Russian landed nobility) on their land. While no official government regulation on the duration of  labour existed, a 1797 ukase by Paul I of Russia described a  of three days a week as normal and sufficient for the landowner's needs.

In the Black Earth Region, 70% to 77% of the serfs performed  and the rest paid levies ().

Haiti
The independent Kingdom of Haiti based at Cap-Haïtien under Henri Christophe imposed a corvée system upon the common citizenry which was used for massive fortifications to protect against French invasion. Plantation owners could pay the government and have labourers work for them instead. This enabled the Kingdom of Haiti to maintain a stronger economic structure than the Republic of Haiti based in Port-au-Prince in the South under Alexandre Pétion which had a system of agrarian reform distributing land to the labourers.

After deploying to Haiti in 1915 as an expression of the Roosevelt Corollary to the Monroe Doctrine, the U.S. Armed Forces enforced a corvée system in the interest of making improvements to infrastructure.

Imperial China
Imperial China had a system of conscripting labour from the public, equated to the Western corvée system by many historians. Qin Shi Huang, the first emperor, and following dynasties imposed it for public works like the Great Wall, the Grand Canal, and the system of national roads and highways. However, as the imposition was exorbitant and punishment for failure draconian, Qin Shi Huang was resented by the people and criticized by many historians. Corvée labour was effectively abolished following the Ming dynasty.

Inca Empire and modern Peru
The Inca Empire levied tribute labour through a system called Mit'a which was perceived as a public service to the empire. At its height of efficiency, some subsistence farmers could be called to as many as 300 days of mit'a per year. The Spanish colonial rulers co-opted this system after the Spanish conquest of Peru to use natives as a source of forced labour on encomiendas and in silver mines. The Incan system that focused on public works found a comeback during the 1960s government of Fernando Belaúnde Terry as a federal effort, with positive effects on Peruvian infrastructure.

Remnants of the system are still found today in modern Peru, such as the Mink'a () communal work that is levied in Quechua communities in the Andes. An example is the campesino village of Ocra close to Cusco, where each adult is required to perform four days of unpaid labour per month on community projects.

India
Corvée-style labour ( in Sanskrit) existed in ancient India and lasted until the early 20th century. The practice is mentioned in the Mahabharata, where forced labourers are said to accompany the army. Manu said mechanics and artisans should be made to work for the king one day a month; other writers advocated for one day of work every fortnight (in all Indian lunar calendars, every month is divided into two fortnights, corresponding to the waxing and the waning moons). For poorer citizens, forced labour was seen as a way to pay their taxes since they could not pay ordinary taxes. Citizens, especially skilled workers, were sometimes made to both pay ordinary taxes and work for the state. If called to work, citizens could pay in cash or kind to discharge their obligations in some cases. In the Maurya and post-Maurya time period, forced labour had become a regular source of income for the state. Written evidence shows rulers granting lands and villages with and without the right to forced labour from workers of those lands.

Japan
A corvée-style system called  was found in pre-modern Japan. During the 1930s, it was common practice to import corvée labourers from both China and Korea to work in coal mines. This practice continued until the end of World War II.

Madagascar
France annexed Madagascar as a colony in the late 19th century. Governor-General Joseph Gallieni implemented a hybrid corvée and poll tax system, partly for revenue, partly for labour resources as the French had just abolished slavery there, and partly to move away from a subsistence economy. The latter involved paying small amounts for the forced labour. This was one attempt by the colonial administration at a solution to the economic tensions that arose under colonialism. The problems were addressed in a way that was typical of colonialism which, along with the contemporary thinking behind it, is demonstrated in a 1938 work by Sonia E. Howe:

The Philippines

The system of forced labour otherwise known as  evolved within the framework of the  system, introduced into the South American colonies by the Spanish government.  in the Spanish Philippines refers to 40 days' forced manual labour for men from 16 to 60 years of age; these workers built community structures such as churches. Exemption from  was possible via paying the  (corruption of the Spanish , meaning 'absence'), which was a daily fine of one and a half reales. In 1884, the required amount of labour was reduced to 15 days. The system was patterned after the  system for forced labour in Spanish America.

Portugal's African colonies
In Portuguese Africa (e.g. Mozambique), the Native Labour Regulations of 1899 stated that all able bodied men must work for six months of every year, and that "[t]hey have full liberty to choose the means through which to comply with this regulation, but if they do not comply in some way, the public authorities will force them to comply."

Africans engaged in subsistence agriculture on their own small plots were considered unemployed. The forced labour was sometimes paid, but in cases of rule violations it was sometimes notas punishment. The state benefited from the use of the labour for farming and infrastructure, by high income taxes on those who found work with private employers, and by selling corvée labour to South Africa. This system, called , was not abolished in Mozambique until 1962, and continued in some forms until the Carnation Revolution in 1974.

North America
Corvée was used in several states and provinces in North America especially for road maintenance, and this practice persisted to some degree in the United States and Canada. Its popularity with local governments gradually waned after the American Revolution with the increasing development of the monetary economy. After the American Civil War, some Southern states, with money in short supply, commuted taxing their inhabitants with obligations in the form of labour for public works, or let them pay a fee or tax to avoid it. The system proved unsuccessful because of the poor quality of work. In 1894, the Virginia Supreme Court ruled that corvée violated the state constitution, and in 1913 Alabama became one of the last states to abolish it.

Modern instances
The government of Myanmar is well known for its use of the corvée and has defended the practice in its official newspapers.

In Bhutan, the  calls for citizens to do work, such as dzong construction, in lieu of part of their tax obligation to the state.

In Rwanda, the centuries-old tradition of umuganda, or community labour, still continues, usually in the form of one Saturday a month when citizens are required to perform work.

Vietnam maintained corvée for females (ages 18–35) and males (ages 18–45) of 10 days yearly for public works at the discretion of the authorities. This was termed labour duty (). However in 2006, the Standing Committee of the National Assembly voided the decree, effectively abolishing corvée in Vietnam.

The British overseas territory of the Pitcairn Islands, which has a population of about 50 and no income or sales tax, has a system of public work whereby all able-bodied people are required to perform, when called upon, jobs such as road maintenance and repairs to public buildings.

Since the mid-late 19th century, most countries have restricted corvée labour to conscription (military or civilian service), or prison labour.

Gallery

See also

 Community service
 Penal labor in the United States
 Alternative civilian service
 Civil conscription
 Compulsory Border Guard Service
 Compulsory Fire Service
 Hand and hitch-up services
 Impressment
 Indenture
 Indigénat for instances of corvée in French colonial Africa
 Mit'a
 Nuribta (corvée letter to pharaoh)
 Serjeanty
 Socage
 Subbotnik
 Tax farming
 National Service
 Workfare

References

Further reading
 See the chapter on "Corvées: valeur symbolique et poids économique" (5 articles on France, Germany, Italy, Spain and England), in: Bourin (Monique) ed., Pour une anthropologie du prélèvement seigneurial dans les campagnes médiévales (XIe–XIVe siècles): réalités et représentations paysannes, Publications de la Sorbonne, 2004, p. 271–381.
 The Rosetta Stone by E. A. Wallis Budge, (Dover Publications), c 1929, Dover edition (unabridged), c 1989.

Unfree labour
Feudal duties
Labor history

Corvée


سعدون السويحلي هو أحد المجاهدين ليبي ولد عام 1890 بزاوية المحجوب.

حياته
تلقى سعدون تعليمه الأولى بمدرسة زاوية المحجوب في مصراتة، وامتاز بالفروسية والشجاعة والصراحة، وقوة الإرادة. نفته إيطاليا بعد معركة القرضابية عام 1915 م، ثم أطلق سراحه بعد اتفاقية الصلح المبرمة مع الحكومة الوطنية عام 1918 م، وبعد عودته من منفاه ساهم في المعارك الوطنية بصورة فعالة.
كان قائدًا للجيش الوطني في مصراتة في شطوط المنطقة الشرقية من طرابلس، ولم يترك الزي العسكري طيلة أيام المعارك التي خاضها. من أبرز المعارك التي قادها وخاض غمارها هي معركة ساحل مصراتة، معركة السبت الدامية، معركة عين كعام، معركة السلحيبة، معركة النقازة ومعركة المشرك.

وفاته
في يوم السبت 19 رمضان 1341 هـ الموافق 4 مايو 1923 م استشهد في معركة المشرك ودُفن في تلك المنطقة عند طريق «السدادة».

مصادر
 علي مصطفى المصراتي، سعدون البطل الشهيد: صفحة من نضال الشعب الليبي، دار مكتبة الفكر، طرابلس, 1964.
 كتاب جـهـاد الأبطـال للشـيـخ الطاهـر الزاوى، دار المدار الإسلامي, 2004.
 الشيخ الطاهر الزاوي، الوطن الذي يسكننا، مطبوعات دار عراجين، القاهرة، 2007.

أشخاص من مصراتة
مجاهدون ليبيون
مواليد 1893
وفيات 1341 هـ
وفيات 1923

سعدون السويحلي


Žuta perunika (vodena perunika, mačinac vodeni; lat. Iris pseudacorus), biljka cvjetnica iz porodice perunikovki raširena po Europi do Kavkaza, i od Mediterana do Irana. To je rizomatski geofit ili helofit i prvenstveno raste u umjerenom biomu.

Ima uspravnu valjkastu stabljiku koja naraste od 100 do 150 cm. Listovi uspravni i ušiljeni, dugi do 90 i široki 1 do 3 cm. Cvjetovi su krupni, dvospolni, smješteni na dugim drškama u pazušcima zelenih brakteja. Plod je krupna kapsula

Žuta ili vodena perunika voli vlažna mjesta, kao močvarne livade, i obale rijeka i kanala. Razmnožava se podancima i sjemenom.

Uzgaja se i kao ukrasna biljka

Izvori

Perunika
Flora Hrvatske
Flora Europe

Žuta perunika


Zerynthia polyxena este o specie de fluture aparținând familiei fluturilor Papilionidae.

Distribuție

Z. polyxena este larg răspândit în Europa centrală și de sud (sud-estul Franței, Italia, Slovacia și Grecia), acoperinf Balcanii și ajungând până în sudul Kazahstanului și la Urali. Deși sunt foarte răspândiți, fluturii apar doar la nivel local.

Habitat
Acești fluturi rari pot fi găsiți în locuri calde, însorite și  deschise, precum pășuni bogate, viță de vie, pe malurile râurilor, zone umede, zone cultivate, zone pustii, stânci și terenuri carstice, la o altitudine de aproximativ 1700 de metri deasupra nivelului mării, dar, de obicei, sub 900 de metri.

Descriere

Z. polyxena poate ajunge la o anvergură a aripilor de 46-52 mm. Femelele au aripi ușor mai lungi, de obicei de culoare mai deschisă decât a masculilor. Culoarea de bază a aripilor este galben, cu un model complicat format din mai multe benzi și pete negre.

Pe marginile aripilor posterioare au o linie neagră sinuoasă, cu o serie pete albastre și roșii de avertizare pentru a-i descuraja pe eventualii prădători (aposematism). Corpul este de culoare maro și are pete roșii pe părțile laterale ale abdomenului.

Această specie este similară cu Zerynthia rumina, Zerynthia cerisyi și Zerynthia cretica. Cu toate acestea, acest fluture poate fi confundat numai cu Z. rumina. Diferențele sunt prezența de albastru pe aripile posterioare la Z. polyxena și cantitate mai mică de roșu pe aripile anterioare comparativ cu Z. rumina. Habitatele acestor două specii se suprapun doar în sud-estul Franței.

Omizile de Z. polyxena sunt de până la 35 de milimetri lungime. Acestea sunt inițial negre, apoi devin de culoare gălbuie, cu șase rânduri de țepi cărnoși portocalii și negri peste corp.

Biologie
Este un fluture care apare primăvara devreme. Adulții zboară în perioada aprilie-iunie într-un singur puiet. Adulții sunt activi pentru nu mai mult de trei săptămâni. Femelele depun ouăle izolat sau în grupuri mici în partea de jos a plantelor gazdă. Ouăle sunt sferice și albicioase la început și de culoare albăstruie înainte de ecloziune. Omizile se hrănesc cu plante precum Aristolochia clematitis, Aristolochia rotunda, Aristolochia pistolochia, Aristolochia pallida. Plantele care servesc ca hrană larvelor oferă substanțele toxice care sunt păstrate la adulți, ceea ce îi face necomestibili. Omizile tinere se hrănesc la început cu flori și lăstari tineri, iar după a doua năpârlire se hrănesc cu frunze. Pupele rămân legate cu un suport de mătase pentru iernare, iar noii adulți ies în primăvara anului viitor.

Bibliografie

 Capinera, J. L. (Ed.), Encyclopedia of Entomology, 4 voll., 2nd Ed., Dordrecht, Springer Science+Business Media B.V., 2008, pp. lxiii + 4346, , LCCN 2008930112, OCLC 837039413.
 Dapporto, L., Speciation in Mediterranean refugia and post-glacial expansion of Zerynthia polyxena (Lepidoptera, Papilionidae). J. Zool. Syst. Evol. Res., in press.doi: 10.1111/j.1439-0469.2009.00550.x
 Higgins, L.G, Riley, N.D, 1970; A Field Guide to the Butterflies of Britain and Europe
 Kükenthal, W. (Ed.), Handbuch der Zoologie / Handbook of Zoology, Band 4: Arthropoda - 2. Hälfte: Insecta - Lepidoptera, moths and butterflies, in Kristensen, N. P. (a cura di), Handbuch der Zoologie, Fischer, M. (Scientific Editor), Teilband/Part 35: Volume 1: Evolution, systematics, and biogeography, Berlino, New York, Walter de Gruyter, 1999 [1998], pp. x + 491, , OCLC 174380917.
 Nazari, V., Sperling, F.A.H. 2007; Mitochondrial DNA divergence and phylogeography in western Palaearctic Parnassiinae (Lepidoptera:Papilionidae): how many species are there? Insect Syst Evol 38:121–138.
 Scoble, M. J., The Lepidoptera: Form, Function and Diversity, 2nd ed., London, Oxford University Press & Natural History Museum, 2011 [1992], pp. xi, 404, , LCCN 92004297, OCLC 25282932.
 Stehr, F. W. (Ed.), Immature Insects, 2 vol., 2nd ed. Dubuque, Iowa, Kendall/Hunt Pub. Co., 1991 [1987], pp. ix, 754, , LCCN 85081922, OCLC 13784377.

Note

Zerynthia
Fluturi din Asia
Fluturi din Europa
Pages with unreviewed translations

Zerynthia polyxena


Høvejen  er en to sporet omfartsvej der går nord om Nørresundby ved Aalborg, Vejen er en del af primærrute 11 der går fra Tønder til Aalborg, og er med til at lede trafikken vest om Nørresundby Centrum, så byen ikke bliver belastet af så meget gennemkørende trafik.

Vejen forbinder Nordjyske Motorvej i øst med Thisted Landevej i vest, og har forbindelse til Gammel Høvej, Gammel Hvorupvej, Voerbjergvej og Hvorupgårdvej

Kilder

Aalborg
Omfartsveje i Danmark

Høvejen (Aalborg)


Hypholoma capnoides (Elias Magnus Fries, 1818 ex Paul Kummer, 1871), denumit în popor bureți de buturugă sau pucioasa  sântimbrului, este o specie saprofită de ciuperci comestibile din încrengătura  Basidiomycota , în familia  Strophariaceae  și de genul Hypholoma. Buretele se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord preferat pe vreme răcoroasă, căscând în grupuri fasciculare mari pe cioturi aflate în descompunere, dar de asemenea pe rădăcini și lemn îngropat, prin păduri de foioase, dar în primul rând de rășinoase, mai ales în apropiere de fagi și mesteceni argintii respectiv brazi argintii, molizi sau pini. Această ciupercă comună și multianuală se dezvoltă de la deal la munte, la vreme favorabilă peste tot anul, preponderent din septembrie până în noiembrie precum în aprilie.

Taxonomie

Deși specia a fost descrisă de mai mulți micologi cunoscuți sub diverse denumiri (vezi infocasetă), cu toate acceptate sinonim, numele binomial însă este cel creat mai întâi de marele savant Elias Magnus Fries  ca Agaricus capnoides și publicat în 1818, apoi transferat de cunoscutul micolog german Paul Kummer la genul Hypholoma, schimbând de acea numele generic, lăsând însă epitetul, de verificat în marea sa operă Der Führer in die Pilzkunde: Anleitung zum methodischen, leichten und sicheren Bestimmen der in Deutschland vorkommenden Pilze mit Ausnahme der Schimmel- und allzu winzigen Schleim- und Kern-Pilzchen din 1871.<ref>Paul Kummer: "Der Führer in die Pilzkunde: Anleitung zum methodischen, leichten und sicheren Bestimmen der in Deutschland vorkommenden Pilze mit Ausnahme der Schimmel- und allzu winzigen Schleim- und Kern-Pilzchen cu 80 de ilustrații litografice, Editura E. Luppe, Zerbst 1871, p.72</ref> Acest taxon este valabil până în prezent (2023).

Epitetul specific este derivat din cuvântul de limba greacă veche (=afumat, fumuriu), datorită aspectului lamelelor.

 Descriere

 Pălăria: are un diametru de 2-6 (9) cm, este moderat cărnoasă, higrofană, inițial convexă sau turtit conică, aplatizând odată cu maturizarea, atunci câteodată ușor cocoșată. Ea prezintă, mai ales în tinerețe, în urma vălului parțial, fragmente albicios-gălbuie la margine. Cuticula netedă și lucioasă poate fi  galbenă ca mierea, galben-maronie, portocaliu-maronie, la margine ceva mai deschisă și în centru ceva mai roșiatică.
 Lamelele: sunt subțiri, nu prea înalte, bifurcate, cu lameluțe mai scurte intercalate, foarte dense și aderente la picior, fiind inițial acoperite de un văl parțial albicios. Coloritul este la început albicios, dar devine repede cenușiu până gri-violaceu, iar la bătrânețe, datorită sporilor, de un violet negricios, dar niciodată galben sau verzui.
 Piciorul: are o înălțime de  5-8 cm și o lățime de 0,5-0,8 (1,5) cm, este cilindric, adesea ușor îndoit, fibros și gol pe dinăuntru. În tinerețe se află între picior și pălărie o cortină alb-gălbuie care pe o parte rămâne lipită de marginea pălăriei, formând o membrană subțire și franjurată, pe alta fiind lipită de picior ca un inel fals care dispare după scurt timp (rest al vălului parțial = velum partiale, vezi și mai sus). Tija este de culoare mai deschisă decât pălăria, fiind albicioasă până alb-gălbuie. La bază are tendința să devină galben-maronie sau ruginie.
 Carnea: este destul de cărnoasă și fragedă în pălărie, fiind acolo albicios-gălbuie, în picior fibroasă, albă și spre bază adesea galben-portocalie. Mirosul este plăcut fructuos-amărui, iar gustul savuros, amintind de ciuperci sau nuci.
 Caracteristici microscopice: are spori mici, alungit-elipsoidali cu pereți groși și un por de germen precum închis brun-liliachii până negricios-violeți, având o mărime de 8-10 × 4–4,5 microni. Basidiile cu 2-4 sterigme în formă de măciucă măsoară 28-30 x 6-7 microni. Cistidele destul de dese sunt sub-fusiforme, semănând unei sticle și au o mărime de 35-50 x 10-15 microni.
 Reacții chimice: Carnea buretelui se colorează cu Hidroxid de potasiu repede brun-roșiatic, cu sulfat de fier încet pal verzui și cu tinctură de Guaiacum verde murdar.Meinhard Michael Moser: "Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 4-a, vol. II/b 2 "Röhrlinge und Blätterpilze", Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1978, p. 291

 Confuzii
Bureții de buturugă pot fi confundați cu alte specii saprofite ale genului crescătoare pe lemn atrofiat, ca de exemplu Hypholoma ericaeoides (necomestibil), Hypholoma fasciculare (otrăvitor), Hypholoma lateritium sin. Hypholoma sublateritium (otrăvitor), Hypholoma marginatum (necomestibil) sau Hypholoma radicosum sin. Hypholoma epixanthum (necomestibil), dar de asemenea cu letala Galerina marginata, sau cu delicioasele Kuehneromyces mutabilis, sin. Galerina mutabilis, Pholiota mutabilis, Flammulina velutipes, Psathyrella candolleana, sau Psathyrella piluliformis, dar de asemenea cu Flammula alnicola sin. Pholiota alnicola (comestibilă) Stropharia aurantiaca (necomestibil), ori Xeromphalina campanella (fără valoare culinară).

 Specii asemănătoare în imagini

 Valorificare
 Culinar
Pucioasa  sântimbrului este o ciupercă foarte delicioasă, asemănător ghebei ciobanilor. De acea, ea poate fi pregătită la fel. Se mănâncă numai pălăria.Luce Höllthaler: "Pilzdelikatessen", Editura Wilhelm Heyne Verlag, München 1982, p. 38, ISDN 3-453-40334-7

 Cultivare
Există numeroase încercări de a cultiva Hypholoma capnoides'' pe lemn sau diferite substraturi, dar nu au fost cu succes până în prezent, în sensul că ar fi apărut organisme pe substraturile inoculate sau lemn. Dar acest fapt nu împiedică pe mulți furnizori de materiale pentru cultivare de ciuperci comestibile să vândă cantității mari de dibluri de inoculare făcute din lemn de fag (!) sau granule de cereale. Dacă intenționați totuși să cultivați buretele, încercați să obțineți o garanție de returnare a banilor de la vânzător în caz de eșec și cereți referințe semnificative și verificabile.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Giacomo Bresadola: "Iconographia Mycologica, vol. XVII, Editura Società Botanica Italiana, Milano 1931
 Bruno Cetto, vol. 1-7 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001,  ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Hypholoma capnoides, film
 Hypholoma capnoides, film în limba germană

Strophariaceae
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1818 în știință

Hypholoma capnoides


පහත පිටුව ශ්‍රී ලංකාවේ කඳු මුදුන් ලැයිස්තුගත කරයි.

කඳු

ආශ්‍රිත

මූලාශ්‍ර

Mountains
Sri Lanka
Mountains
Sri Lanka

ශ්‍රී ලංකාවේ කඳු ලැයිස්තුව


A Crash foi uma revista britânica dedicada a jogos de ZX Spectrum. Foi publicada de 1984 a 1991 pela Newsfield Publications Ltd até sua liquidação e, em seguida, até 1992 pela Europress.

Revistas britânicas de jogos eletrônicos

Crash (revista)


Un fanzin (cuvânt creat din engleză fans magazine - revistă a fanilor) este o publicație neprofesionistă și neoficială produsă de fanii unui fenomen cultural particular (muzică, SF) care are o durată de viață efemeră și tiraj foarte limitat. Termenul a fost creat în octombrie 1940 ca science fiction fanzine de Russ Chauvenet.

Fanzinele nu apar pentru obținerea unui profit ci pentru promovarea de nume noi. Ele pot conține reviste ale debutanților, traduceri, informații despre evenimente, pagini de critică și teorie literară.

În România

Până în 1989 au apărut publicații fanzin ca Atalantis (Reșița), Atlantida (Cernavodă), Omicron (Craiova), Paradox, Helion și Biblioteca Nova (la Timișoara), Solaris (București),  SFera Fanzin (Brăila).

Primul fanzin românesc, Solaris, a apărut în iunie 1972 (a primit Premiul Special la Eurocon 1972, iar coperta sa a fost reprodusă în caietul program al primei convenții SF europene).

După 1990 au apărut numeroase cenacluri care au publicat mai multe fanzine (de obicei cu o viață scurtă, de maxim de 3-4 numere): Aergistal (Cluj-Napoca), Nova 5,5 și Sfeno ++ (Galați), Brain (Brașov), SFera (Brăila), Sfinx (Târgoviște), Cronaut și Vladimir Colin's Newsletter (Oțelul-Roșu), Katharsis (Ploiești), Pyyrat și String (București), Nebuloasa 15 (Focșani), Sigma (Piatra Neamț).

Note

Legături externe

How the fanzine refused to die
Citations for "fanzine" collected by the Oxford English Dictionary
Origins of the amateur press associations
Historic science fiction fanzines at Fanac.org
Current and archived science fiction fanzines at eFanzines.com

Vezi și
Premiul Hugo pentru cel mai bun fanzin
Infzin

Reviste ale fanilor
 *
Publicații science-fiction din România
Publicații science-fiction

Fanzin


Emmerich na Rajni (njemački:Emmerich am Rhein) je grad unutar okruga Kleve, Sjeverna Rajna-Vestfalija, Njemačka.

Zemljopis

Emmerich se nalazi na sjevernoj obali Rajne, na samom rubu unutar njemačke granice; samo je 4 km do Nizozemske na sjever i 5 km zapad. Stoga je posljednji njemački grad na Rajni prije ulijevanje rijeke u Nizozemsku.

Povijest

Oko godine 700 Sveti Willibrord osnovao je misiju "Emmerich" unutar Utrechtske biskupije. Najstariji dokumentirani naziv je Villa Embrici, koji preživljava od 828 godine.

Dana 31. svibnja 1233. grof Otto od Zutphena i Geldera podigao je bogat i uspješan grad uz odobrenje rimskog cara Fridrika II. i njemačkog kralja Henrika (VII). Emmerich je postao član Hanze krajem 14. stoljeća.

Godine 1856. otvoren je željeznički odjeljak Oberhausen-Arnhem, dio željeznice Köln-Mindener.

91% Emmericha je uništeno u saveničkom bombardiranju 7. listopada 1944. kao strateški cilj bombardiranja naftnih postrojenja tijekom Drugog svjetskog rata. Godine 1949., Elten je pripojen Nizozemskoj i ostao do 1963.

Od 1. veljače 2001. godine grad se naziva Emmerich am Rhein (Emmerich na Rajni), do tada se zvao samo Emmerich.

Dana 28. studenog 2004. godine četiri katoličke zajednice grada (St. Martini, St. Aldegundis, Heilig-Geist i Liebfrauen) ujedinile su se u novu gradsku župu sv.Kristofora.

Vjerski sastav

Najveći dio stanovnika Emmericha (61.7%) su katolici, manji dio (16.6%) luterani, dok njih 21.7% su ili pripadnici drugih vjera ili ateisti. Pored naedenih u Emmerichu je prisutna manjina sunitskih muslimana, alavita, židova i pripadnika novoapostolske crkve.

Reforma općina i županija

U sklopu 1. komunalnog programa restrukturiranja, općine Borghees, Dornick, Hüthum, Klein-Netterden, Præst i Vrasselt su integrirane u grad Emmerich 1. srpnja 1969. U tijeku 2. programa restrukturiranja, integrirana je općina Elten, na dan 1. siječnja 1975. godine.

Izvori

Gradovi u Njemačkoj

Emmerich na Rajni


Frantz Anton rigsgreve Ulfeldt (født 12. juli 1711 i Barcelona, død 7. januar 1743 (1741?) i Budweis) var en østrigsk officer.

Han var søn af Leo Ulfeldt og Anna Maria Ulfeldt, født Sinzendorf, og broder til Corfitz Anton Ulfeldt. Ulfeldt blev kejserlig-kongelig kæmmerer og avancerede til gehejmeråd i 1736. Samtidig havde han en militær karriere: I 1740 nævnes han som oberstvagtmester i sin broders følge på en rejse til Konstantinopel, hvor broderen var østrigsk ambassadør i Det Osmanniske Rige.

Ulfeldt deltog i Den Østrigske Arvefølgekrig, og under en kampagne mod invaderende tropper fra Bayern i Sydbøhmen i november 1741 døde han af sygdom. Andre kilder siger dog, at han er død i 1743. Han er begravet i České Budějovice i byens dominikanerkirke, Kostel Obětování Panny Marie.

Han synes ikke at have været gift. I hvert fald døde hans bror Corfitz Anton som Ulfeldt-slægtens sidste mand.

Noter

Kilder
 Kneschke, Ernst Heinrich (1996 [1859]). Neues allgemeines deutsches Adels-Lexicon, bind 9. Georg Olms Verlag, s. 329.
 Strandberg, Elisabeth (2001). "Kong Christian IV og Ulfeldt-familiens forbindelser til de tjekkiske lande". Dansk-tjekkisk DIALOG (april): 2-5. Digitaliseret udgave

Frantz Anton
Grever fra Tyskland
Østrigere i 1700-tallet
Gehejmeråder fra Østrig
Officerer fra Østrig
Personer fra Barcelona

Frantz Anton Ulfeldt


Veleučilište "Nikola Tesla" u Gospiću  počelo je s radom 2006. godine. Danas je središte obrazovanja Ličko-senjske županije. Veleučilište djeluje u dva odjela. Poslovni i prometni odjel je u Gospiću, a Upravni odjel djeluje u Otočcu. Unutar Veleučilišta djeluje i studentski zbor, koji se brine o studentskom životu i promidžbi. Veleučilište ima knjižnicu te Centar za krš. Veleučilište je nazvano po znanstveniku Nikoli Tesli, koji se rodio u Smiljanu kraj Gospića.

Odjeli
Poslovni i prometni odjel u Gospiću
 stručni studij Cestovni promet
 stručni studij Ekonomika poduzetništva

Upravni odjel u Otočcu
 stručni studij Upravni studij

Izvori

Vanjske poveznice

Visokoškolske ustanove u Hrvatskoj
Gospić

Veleučilište „Nikola Tesla“ u Gospiću


Cetanski broj, pokazatelj koji služi kao mjerilo kakvoće dizelskog goriva. Odgovara obujmnom postotku smjese cetana (heksadekan C16H34) s alfa-metil-naftalenom. Navedena smjesa ima usporedive osoine paljenja s ispitnim dizelskim gorivom. Cetan ima cetanski broj koji iznosi 100, a zapaljiv je pri kompresiji. Alfa-metil-naftalen ima cetanski broj 0. Alkil nitrati i di-tercobutil peroksid su aditivi koji povećavaju cetanski broj.

Izvori
cetanski broj, Hrvatska enciklopedija LZMK

Tehnologija

Cetanski broj


Simon Bækgaard (født 14. oktober 1999) er en dansk professionel fodboldspiller, der spiller for FC Fredericia.

Klubkarriere
Bækgaard startede sin karriere i Spangsbjerg IF.

Esbjerg fB
I juni 2017 skrev Bækgaard under på en etårig kontraktforlængelse. Han fik sin debut for førsteholdet den 3. september 2017 i en 1. divisionskamp, da han startede inde og spillede de første 62 minutter, inden han blev erstattet af Mathias Kristensen i et 1-0-nederlag ude til Fremad Amager. Han forlængede atter sin kontrakt i oktober 2017 frem til sommeren 2021.

Han blev indlemmet i Esbjerg fB's førsteholdstrup i sommeren 2018 på permanent basis.

Den 7. november 2018 optrådte Bækgaard som indskifter mod SønderjyskE Fodbold i DBU Pokalen.

Referencer

Eksterne Henvisninger

Midtbanespillere (fodbold)
Fodboldspillere fra Esbjerg fB
Fodboldspillere fra Danmark

Simon Bækgaard


Gratiní () est un village grec, faisant administrativement partie du dème de Komotiní, du district régional de Rhodope et de la région de Macédoine-Orientale-et-Thrace. Gratiní forme sa propre communauté locale (, Topikí Koinótita Gratínis). En 2011, le village compte une population de 365 habitants.

Le village de Gratiní est situé sur le flanc sud des Rhodopes, à une distance d'environ 13 kilomètres à l'est de la ville de Komotiní. Il doit son nom à la cité de la période antique tardive et byzantine de Gratianópolis (Gratian(o)upolis, Γρατιανούπολις; Gratian(o)u, Γρατιανού; Gratzian(o)us, Γρατζιανούς), fondée par l'empereur Gratien au cours du IVe siècle. Pendant les XIIIe et XIVe siècle, cette dernière constitue encore une place forte d'importance. Les ruines de la forteresse sont situées sur une colline un peu plus au nord du village actuel.

À une distance d'environ 1,5 kilomètre au nord du village se trouve le réservoir de Gratiní, qui doit son nom au village avoisinant.

Notes et références

Références

Macédoine-Orientale-et-Thrace
Komotiní

Gratiní


Yersinioza este o boală infecțioasă cauzată de o bacterie din genul Yersinia. În Statele Unite, cele mai multe infecții la oameni sunt provocate de Yersinia enterocolitica.

Infecția cu Y. enterocolitica apare cel mai des la copiii mici. Infecția este considerată a fi contractată prin consumul de carne gătită insuficient, lapte nepasteurizat sau apă contaminată cu bacterii. Infecția a fost, de asemenea, uneori asociată cu manipularea intestinelor crude.

O altă bacterie din același gen, Yersinia pestis, este cauza ciumei.

Simptome
Infecția cu Y. enterocolitica poate duce la o varietate de simptome, în funcție de vârsta persoanei infectate. Simptomele comune la copii sunt febră, dureri abdominale și diaree, care este de multe ori sângeroasă. Simptomele se dezvoltă de obicei de la 4 la 7 zile după expunere și pot dura de la 1 la 3 săptămâni sau chiar mai mult. La copiii mai mari și adulți, simptomele predominante sunt dureri abdominale în partea dreaptă și febră, ceea ce duce la confuzia cu apendicita. Într-un procent mic de cazuri pot apărea complicații, precum erupții cutanate, dureri articulare, ileită, eritem nodos și, uneori, septicemie, artrită acută sau răspândirea bacteriilor în sânge (bacteriemie).

Tratament
Tratamentul gastroenteritei cauzate de Y. enterocolitica nu este necesar în majoritatea cazurilor. Infecțiile severe cu implicare sistemică (septicemie sau bacteriemie) necesită adesea terapie agresivă cu antibiotice. Medicamentele utilizate sunt doxiciclină și un aminoglicozid. Alternativele includ cefotaxim, fluorochinolonă și cotrimoxazol.

Note

Boli bacteriene
Pages with unreviewed translations

Yersionioză


Sólhlífartré (fræðiheiti: Sciadopitys verticillata) er tegund af barrtrjám í sólhlífartrésætt sem er einlend í Japan. Hún er eina tegund sinnar ættkvíslar. Þetta er tré, allt að 25m hátt.

Tilvísanir

Barrtré

Sólhlífartré


The director-general of the World Trade Organization is the officer of the World Trade Organization (WTO) responsible for supervising and directing the organization's administrative operations. Since the World Trade Organization's decisions are made by member states, either through a Ministerial Conference or through the General Council, the director-general has little power over matters of policy – the role is primarily advisory and managerial in nature. The director-general supervises the WTO secretariat of about 700 staff and is appointed by WTO members for a term of four years.

The post of Director-General had been vacant since 31 August 2020, after the resignation of Roberto Azevêdo of Brazil who had held the post since 1 September 2013. On February 5, 2021, Dr. Ngozi Okonjo-Iweala of Nigeria secured the support of the United States for Director-General of the WTO. Okonjo-Iweala assumed office on 1 March 2021, and became both the first woman and the first African to hold this position.

Before the formation of the WTO, the General Agreement on Tariffs and Trade (GATT) had a series of directors-general. Peter Sutherland was the last director-general of GATT and the first of the WTO.

List of directors-general
This is a list of former holders of the office of Director-General. The post was created in 1995, although the earlier office of Executive Secretary is often seen as a direct equivalent.

2020 director-general selection

In May 2020, Director-General Azevedo announced that he would step down on 31 August 2020, a year before his mandate was due to expire. On 17 August 2020, human rights organizations urged the member nations to reject the nomination of Saudi Arabia's Mohammad Al-Tuwaijri, citing the country's poor human rights records.

General Council Chair David Walker initiated a process of consultation with members from 7 September 2020 onwards, through which the field of candidates was gradually reduced until an appointment was to be made. Eight candidates were put forward by WTO member governments to succeed Azevedo.

The final selection required a consensus of the 164 member countries and was expected to take place in November, 2020. However, due to "the health situation and current events" the meeting was postponed.

References

External links

World Trade Organization

Director-General of the World Trade Organization


Rainbow Six Siege er et holdbaseret, taktisk skydespil i Tom Clancys Rainbow Six-serien, hvor der spilles mod et hold forsvarsspillere eller angribere.

Computerspil fra 2015
PlayStation 4-spil
Ubisoft-spil
Windows-spil
Xbox One-spil

Tom Clancy's Rainbow Six Siege


MALÉV Ltd. (), which did business as MALÉV Hungarian Airlines (, abbreviated MALÉV, ), was the flag carrier of Hungary from 1946 until 2012. Its head office was in Budapest, with its main hub at Budapest Ferenc Liszt International Airport. The airline flew to over 50 cities in 34 countries with a fleet of 22 aircraft. Malév joined the oneworld alliance on 29 March 2007. On 3 February 2012, Malév ceased operations and on 14 February 2012 was declared insolvent by the Metropolitan Court of Budapest.

History

Beginnings
Hungarian civil aviation was pioneered by airlines such as Aero Rt. (founded 1910), Magyar Aeroforgalmi Rt. (Maefort) and Magyar Légiforgalmi Rt. (MALÉRT (mɒleːrt)). The widespread devastation of World War II forced these airlines to suspend airline service in 1940–44, and they were ultimately replaced by Maszovlet as the national airline after the war. Maszovlet was founded on 29 March 1946, as the Hungarian-Soviet Civil Air Transport Joint Stock Company (Magyar-Szovjet Polgári Légiforgalmi Rt. also known as MASZOVLET), as a merger between Malert, Maefort and the Hungarian part of Aeroflot.

The initial fleet consisted of 21-seat Li-2 passenger aircraft (the Soviet-licensed DC-3) and 3-seat Po-2 "taxis", used for precision air mail: sacks of mail were dropped from the aircraft when flying over its destination. In 1950, Malév's operating base moved from Budaörs to the newly opened airport at Ferihegy, where it remained.

On 25 November 1954, Hungary acquired all the Soviet shares of MASZOVLET, and renamed the company MALÉV. Ilyushin Il-14 twin piston-engined transport aircraft were acquired in the late 1950s. Operations were expanded, with flights extending to nearby countries and, following the 1965 acquisition of Ilyushin Il-18 turbine propeller airliners, and the subsequent 1968 purchase of jet-powered Tupolev Tu-134s from the Soviet Union, across Europe and the Middle East. In the summer of 1974, the Tupolev-154 was brought into scheduled service.

Even before the political changes of 1989 and the arrival of democracy, Malév had begun phasing out its Soviet-era planes with the introduction of the airline's first Western-designed aircraft, a Boeing 737-200 on 18 November 1988. With that, Malév was the second airline in the then-communist COMECON countries of Central Europe to operate a Western-built aircraft. (TAROM – Romanian Airlines started operating the BAC 1-11 in 1968 and the Boeing 707 in 1974. LOT – Polish Airlines was the third with its Boeing 767-300 aircraft launched in April 1989).

The company's logo, which turned out to be its last, was designed by graphic designer László Zsótér (DLA) in 1986 and consecutively adopted during the following years.

1990s–2007: Modernisation
The last Soviet-built Tupolev Tu-154 aircraft was withdrawn from service in 2001. In 2003, MALÉV began replacing its Boeing 737 Classic aircraft with 737 Next-Generation planes. It then ran a fleet of 18 Boeing 737 Next Generations, as well as 4 Bombardier Dash 8 Q-400s for short-haul routes.

From 1999 to 2007, the Hungarian State Privatization Company ÁPV Plc. (Állami Privatizációs és Vagyonkezelő Rt.) owned 99.5% of Malév shares. The other 0.5% were in the hands of small shareholders. József Váradi was CEO from 1999 to 2003. He later founded Wizz Air. ÁPV Plc. repeatedly tried to privatise Malév, finally selling it to AirBridge Zrt.

2007–2011: In private hands
AirBridge acquired 99.9% of the airline in February 2007. It had 1,785 staff members, as of 31 December 2007.

Despite Czech Airlines' offer to sponsor Malév as an associate member of the SkyTeam alliance, and MALÉV's codeshare agreements with several SkyTeam carriers, Malév joined Oneworld on 29 March 2007.

On 12 July 2007, Lloyd Paxton was appointed CEO of MALÉV. Paxton replaced János Gönci, who remained on the board of directors as an adviser. Paxton was the first MALÉV CEO to come from the airline industry. He had been with British Airways for over 35 years and more recently with Air Astana. Two months later, on 14 September 2007, Lloyd Paxton resigned as CEO of MALÉV, replaced by Péter Leonov. In January 2009, Ballo Anatoly Borisovich became the chairman.

On 18 March 2009, the Russian state-owned Vneshekonombank took a minority stake of 49% in AirBridge Zrt which held the shares of the struggling airline. The majority, 51%, remained in Hungarian ownership. The managing control would be taken by Russia's Aeroflot – Russian Airlines. Martin Gauss, former CEO of DBA and Cirrus Airlines as well as a Boeing 737 pilot was elected as CEO on 15 April 2009. During the management of Martin Gauss, MALÉV reached a load factor above industry average among "traditional" airlines, comparable of that of low-cost airlines. One of the reasons of the departure of Martin Gauss as CEO of MALÉV was the benefit ceiling established by the newly elected government, led by Orban Viktor, in 2010, where a ceiling of €8000 gross salary (approx €5000 net) was set for all managers, governing state-owned companies.

The airline was renationalised in February 2010, with Hungarian Government state holding company MNV acquiring a 95% stake in the airline. The remaining 5% remained with AirBridge. In December 2010, the European Commission began an investigation into illegal government subsidies of Malév.

2012: Financial collapse and cessation of operations

On 9 January 2012, the European Union considered the state aid received by MALÉV illegal and ordered Hungary to recover it from the company. The European Commission ordered MALÉV to repay various forms of state aid received from 2007 to 2010, totalling 38 billion forints (€130 m; $171 m), a sum equal to its entire 2010 revenue. At the end of January 2012, MALÉV announced that it could no longer fund its own operations, and requested more subsidies from the Hungarian government. After having two planes seized at foreign airports by creditors, MALÉV immediately ceased all flight activity on 3 February 2012, after 66 years of continuous operation. The airline's total debts were 60 billion forints (US$270.5 million) at the time of shutdown. The shutdown occurred at 6 am Western European Time on 3 February 2012. On 14 February 2012, the Metropolitan Court of Budapest declared MALÉV Ltd. insolvent. Hitelintézeti Felszámoló Nonprofit Kft. (Credit Institutional Liquidator Nonprofit Ltd.) received the appointment as the liquidator of MALÉV Ltd.

Corporate affairs
Before its closure, the airline had 2,600 employees and almost half of the air traffic at Budapest Ferenc Liszt International Airport. In 2011 about 40% of the revenues at Budapest airport originated from Malév operations, and during that year the airline served 3.2 million passengers.

Head office

MALÉV's head office was located inside the Lurdy House (Lurdy Ház) in Budapest., an office and shopping complex that opened in 1998. Previously the airline head office was located elsewhere in Budapest. In the 1960s and 1970s it was in V. Vörösmarty-tér 5, and in the 1990s it was in Roosevelt tér 2. The airline signed a lease agreement in the spring of 2011 with Budapest Ferenc Liszt International Airport agreeing to relocate its headquarters to three office buildings between Terminal 1 and Terminal 2 in the airport by the summer of 2012, but these plans were cancelled due to the shutdown.

Ownership
The airline was privatised in the 1990s. In December 1993, ÁPV Plc. sold 40,316 "A" series shares to the airline's employees. In 1998 ÁPV Plc. held 64.089% of the company (4,929,954 shares), Alitalia-Linee Aeree Italiane held 30% (2,307,693 shares), Simest held 5% (384,615 shares), private entities held 0.333% (25,577 shares), and several local governments held the rest of the company. Local governments with stakes in Malév were Agárd, Balatonlelle, Budapest, Debrecen, Budapest District 5, and Budapest District 18.

In 2007 the Russian brothers Alexander and Boris Abramovich acquired 49% of AirBridge Zrt as part of a privatisation program of the Hungarian government. After the AiRUnion alliance of the Abramovich brothers went bankrupt in 2009, Vnesheconombank took over the Abramovich stake.

The government of Hungary re-nationalized the airline on 26 February 2010, after Malev experienced changes in ownership and financial difficulties. The government held 95% of the airline while AirBridge Zrt held 5%. AirBridge Zrt was 51% owned by Kálmán Kiss and Magdolna Költő, two Hungarian individuals (very likely straw owners), and 49% owned by Boris Abramovich. Prior to 26 February 2010, AirBridge Zrt held 99.95% of Malév and minor shareholders held 0.05%.

Destinations

MALÉV Hungarian Airlines offered scheduled services to about fifty destinations in Europe and the Middle East; charter flights were also flown. Flights to Africa, East Asia, and North America had been terminated. Services on the Budapest-Toronto and Budapest-New York-JFK routes were suspended in mid-November 2007. Then, on 23 July 2008, MALÉV announced the cancellation of the New York and Toronto flights; these had been operated since the early 1990s.

Codeshare agreements
Malév Hungarian Airlines had codeshare agreements with the following airlines, beside oneworld members:

Fleet

Final fleet

MALÉV's fleet consisted of the following aircraft at the time of its shutdown on 3 February 2012:

Retired fleet
Over the years, Malév had in the past operated a variety of aircraft, including:

Incidents and accidents

 23 December 1954 A MALÉV Lisunov Li-2P (HA-LIF) force-landed near Polná, Czechoslovakia (now Czech Republic) due to icing; while landing, the left landing gear collapsed; all 33 on board survived (one person was injured), but the aircraft was written off. On the same day another Malév Li-2P (HA-LII) belly-landed near Bratroňov, Czechoslovakia (now Czech Republic) due to icing; all 19 on board survived, but the aircraft was also written off.
 13 July 1956  MALÉV Flight 622, a Lisunov Li-2T (HA-LIG) was hijacked by seven people who demanded to be taken to West Germany; the aircraft landed safely at Ingolstadt Air Base with no casualties to the 20 passengers and crew on board.
 13 October 1956 MALÉV Lisunov Li-2P (HA-LID) was hijacked shortly after takeoff from Szombathely Airport by four armed men who wanted to be flown to the West; of the 19 on board, one died and two were injured.
 6 August 1961 MALÉV Douglas TS-62 (HA-TSA) crashed in a residential area in Budapest while on a sightseeing flight due to crew negligence and loss of control, killing all 27 on board and another three on the ground.
 23 November 1962  MALÉV Airlines Flight 355, an Ilyushin Il-18V (HA-MOD), crashed at Le Bourget Airport, probably as the result of a stall; all 21 on board died.
 17 February 1964 MALÉV VEB 14P HA-MAH was burnt out in a hangar fire at Ferihegy Airport.
 19 November 1969 MALÉV Tupolev Tu-134 (HA-LBA), overran the runway on landing at Atatürk Airport, collapsing the landing gear and injuring the navigator (in the nose); there were no other casualties, but the aircraft was written off.
 28 August 1971 MALÉV Airlines Flight 731, an Ilyushin Il-18V (HA-MOC), crashed into the sea on approach to Copenhagen Airport, killing 32; 2 survived. Dezső Szentgyörgyi, who was piloting the Il-18V at the time of the crash and also the top-scoring Hungarian ace of World War II, was among those who were killed.
 16 September 1971MALÉV Airlines Flight 110, operated by Tupolev Tu-134 HA-LBD, crashed near Boryspil International Airport, Kiev in bad weather, following two missed approaches, after a generator failure caused the crew to switch to batteries; all 49 on board died.
 15 January 1975 MALÉV Flight 801 operated by Ilyushin Il-18V HA-MOH, was being ferried from East Berlin to Budapest when it crashed on approach to Ferihegy Airport due to weather, poor visibility, poor CRM and possible spatial disorientation, killing the nine crew.
 30 September 1975 MALÉV Tupolev Tu-154 aircraft on the Budapest to Beirut route crashed near the Lebanese shoreline. See Malév Flight 240.
 21 September 1977 MALÉV Airlines Flight 203, a Tupolev Tu-134 (HA-LBC), flying from Istanbul to Budapest with an intermediate stop at Bucharest struck level ground on approach, probably as a result of flying at reduced power, unnoticed by the crew. Of the 53 on board, 29 died.
 29 March 1989 Two teenagers from Czechoslovakia armed with grenades and shotguns hijacked Flight 640 at Prague Ruzyně Airport, and flew the Tupolev Tu-154B with 15 hostages to Frankfurt Airport before surrendering.
 4 July 2000 MALÉV Flight 262, a chartered MALÉV Tu-154 HA-LCR, landed on its belly at Thessaloniki Airport in Greece. The crew had not successfully lowered the landing gear and the aircraft skidded  on the runway. The aircraft was able to become airborne again as the pilots applied full throttle. It circled until the crew managed to lower the landing gear and landed safely. There were no injuries, but the aircraft was written off, and is now used for fire training.
 13 February 2009 MALÉV Flight 440 from Budapest made an emergency landing at its destination Skopje Airport in North Macedonia. At 16:05 the pilot reported right engine failure of the Bombardier Dash 8 Q400 whilst on final approach. The pilot safely landed the airplane and there were no injuries to the 64 passengers. The General Manager of Skopje Airport confirmed the incident.
 25 June 2011MALÉV Airlines Flight 906, operated by Boeing 737-800 HA-LOC, from Budapest to Heraklion International Airport, suffered a tail strike during landing. None of the 180 passengers and 7 crew were hurt but the aircraft was seriously damaged. The incident was later attributed to pilot error.

See also

 List of airports in Hungary
 Transport in Hungary

References

External links

 Malév Hungarian Airlines
 A Malév Zrt. sajtóközleménye
  (Archive)
  (Archive)

Defunct airlines of Hungary
Airlines established in 1946
Hungarian brands
Airlines disestablished in 2012
Former Oneworld members
1946 establishments in Hungary
2012 disestablishments in Hungary

Malév Hungarian Airlines


خزان بروكوبوندو هو خزان مائي كبير في سورينام بأمريكا الجنوبية حيث تبلغ مساحته حوالي 1,560 كم ² (602 ميل مربع)، اعتمادا على المستوى الحالي للمياه، وهو واحد من أكبر الاٍحتياطيات في العالم.

مراجع

تأسيسات سنة 1964 في سورينام
خزانات مائية في سورينام
ضاحية بروكوبوندو

خزان بروكوبوندو


Notion es un software de gestión de proyectos y para tomar notas. Está diseñado para ayudar a los miembros de una empresa u organización a coordinar plazos, objetivos y tareas en áreas de la eficiencia y la productividad. A la fecha de marzo de 2023, está disponible en inglés, coreano y chino; y francés, alemán, portugués y español en fase beta.

Historia
Notion Labs Inc es una startup con sede en San Francisco, fundada en 2013 por Ivan Zhao. En ese momento, los fundadores rechazaron reunirse con cualquier capitalista de riesgo o discutir la adquisición de una mayor valuación.
En marzo de 2018 lanzaron Notion 2.0, que fue recibido positivamente por Product Hunt y calificado como el producto número 1 del mes.  En ese momento, la empresa tenía menos de 10 empleados.

En junio de 2018, lanzaron la aplicación oficial para Android.

Referencias

Programación

Notion


Miguel Mario Díaz-Canel Bermúdez (f. 20. apríl 1960) er kúbverskur stjórnmálamaður sem hefur verið forseti Kúbu frá 19. apríl 2018. Titill hans var forseti ríkisráðsins til 10. október 2019. Hann var varaforseti Kúbu frá 2013 til 2018, meðlimur í stjórnmálanefnd kúbverska kommúnistaflokksins frá árinu 2003 og ráðherra æðri menntamála frá 2009 til 2012. Hann varð varaforseti ráðherraráðsins árið 2012 og fyrsti varaforseti ríkisráðsins þann 24. febrúar árið 2013.

Þann 19. apríl 2018 var Díaz-Canel valinn til að taka við af Raúl Castro sem forseti Kúbu. Hann var svarinn í embætti daginn eftir. Díaz-Canel er fyrsti forseti Kúbu frá árinu 1976 og fyrsti ríkisstjórnarleiðtoginn frá 1959 sem ekki er úr Castro-fjölskyldunni. Díaz-Canel tók jafnframt við af Castro sem aðalritari kommúnistaflokksins árið 2021.

Bakgrunnur
Díaz-Canel fæddist þann 20. apríl árið 1960 í Placetas í sýslunni Villa Clara. Foreldrar hans voru kennarinn Aída Bermúdez og Miguel Díaz-Canel, iðnverkamaður í Santa Clara. Díaz-Canel er ættaður frá Spáni í föðurætt. Langafi hans, Ramón Díaz-Canel, flutti frá Castropol í Astúríu til Havana síðla á 19. öld.

Díaz-Canel útskrifaðist með gráðu í rafmagnsverkfræði frá Háskóla Mörtu Abreu í Las Villas árið 1982. Hann gekk í kjölfarið í kúbverska herinn. Frá apríl 1985 kenndi hann við háskólann sinn. Árið 1987 vann hann í ræðismannsskrifstofu Kúbu í Níkaragva sem aðalritari ungliðahreyfingar Kommúnistaflokksins í Villa Clara.

Stjórnmálaferill
Árið 1993 hóf Díaz-Canel störf fyrir kúbverska kommúnistaflokkinn og var næsta ár kjörinn aðalritari héraðsnefndar kommúnistaflokksins í Villa Clara. Hann varð þekktur fyrir skilvirkni í embættinu og varð jafnframt kunnur fyrir að styðja réttindi hinsegin fólks þrátt fyrir að fordómar gegn samkynhneigðum væru þá útbreiddir í héraðinu. Árið 2003 var Díaz-Canel kjörin í sama embætti í Holguín-sýslu. Sama ár tók hann sæti í stjórnmálanefnd kúbverska kommúnistaflokksins.

Díaz-Canel var útnefndur ráðherra æðri menntamála í maí árið 2009. Hann hélt því embætti til 22. mars árið 2012 en þá varð hann varaforseti ráðherraráðsins. Árið 2013 varð hann jafnframt fyrsti varaforseti ríkisráðsins.

Forseti Kúbu
Sem fyrsti varaforseti ríkisráðsins var Díaz-Canel fulltrúi forseta Kúbu, Raúls Castro. Árið 2018 steig Raúl Castro til hliðar úr forsetaembættinu en hélt valdameira embætti aðalritara kommúnistaflokksins og hæstráðanda kúbverska byltingarhersins. Þann 18. apríl 2018 var Díaz-Canel valinn eftirmaður Castro sem forseti. Þingið staðfesti útnefningu þann 10. apríl og Díaz-Canel sór embættiseið sama dag. Díaz-Canel er atvinnuembættismaður sem var lítt kunnur meðal kúbverskrar alþýðu áður en hann varð forseti. Eftirlitsmenn bjuggust við því að hann myndi reka varfærna umbótastefnu á kommúniskum efnahagsmálum forvera síns en viðhalda samfélagsskipan landsins. Hann er fyrsti forseti landsins sem fæddur er eftir byltinguna 1959 og sá fyrsti frá 1976 sem ekki er úr Castro-fjölskyldunni.

Aðeins tveimur dögum eftir embættistöku sína tók Díaz-Canel á móti Nicolás Maduro, forseta Venesúela, í heimsókn til Kúbu. Hann hitti Maduro aftur í maí 2018 í Karakas í fyrstu opinberu heimsókn sinni sem þjóðhöfðingi. Í nóvember árið 2018 fór Díaz-Canel í heimsóknir til allra bandamanna Kúbu í Evrópu og Asíu, þar á meðal Rússlandi, Norður-Kóreu, Kína, Víetnam og Laos. Hann kom jafnframt við í Bretlandi og Frakklandi og hitti breska og franska þingmenn. Í mars árið 2019 tók Díaz-Canel á móti Karli Bretaprinsi og Kamillu hertogaynju í Havana. Þau voru fyrsta breska kóngafólkið sem heimsótti Kúbu.

Í október árið 2019 varð Díaz-Canel formlega "forseti Lýðveldisins Kúbu". Embættið var endurstofnað í febrúar eftir stjórnarskrárbreytingar sem voru staðfestar í þjóðaratkvæðagreiðslu. Þjóðhöfðingjaembættið hafði áður heitið forseti ríkisráðsins. Embætti forseta ríkisráðsins varð valdaminna og Esteban Lazo Hernández tók við því sem forseti þingsins. Umbætur Díaz-Canel hafa meðal annars takmarkað setu í forsetaembættinu við tvö fimm ára kjörtímabil í röð og bannað mismunun á grundvelli kyns, kynþáttar, kynhneigðar, kyngervis og fötlunar.

Díaz-Canel tók við af Raúl Castro sem aðalritari kúbverska kommúnistaflokksins þann 19. apríl 2021. Það embætti er talið enn valdameira en forsetaembættið og því lauk valdfærslu frá Castro til Díaz-Canel að fullu með embættistökunni.

Í júlí árið 2021 hófust fjöldamótmæli gegn stjórn Díaz-Canel sem eru talin þau fjölmennustu á Kúbu í marga áratugi. Kúbverjar hafa meðal annars mótmælt ólýðræðislegum stjórnarháttum, efnahagsóstjórn, rafmagnsleysi, vöru- og matarskorti og lélegum viðbrögðum stjórnvalda við Covid-19-faraldrinum. Díaz-Canel hvatti lögreglumenn til að bregðast við mótmælunum af fullri hörku og sakaði Bandaríkin um að hrinda mótmælunum af stað.

Neðanmálsgreinar

Tilvísanir

Forsetar Kúbu
Kommúnistaleiðtogar

Miguel Díaz-Canel


Signalefterretning (forkortes som regel SIGINT fra det engelske signals intelligence) er en efterretningskilde som indebærer at man igennem aflytning, radiopejling og andre metoder analyserer og overvåger radiosignaler i det elektromagnetiske spektrum. På denne måde indhenter efterretningstjenester typisk store mængder data.

Signalefterretning kan deles i to kategorier og flere underkategorier:
 Kommunikationsefterretninger: COMINT eller "Communications intelligence" hvor man indhenter kommunikation mellem personer eller elektroniske systemer der deler informationer imellem sig. Kommunikationsefterretninger kan opdeles i et antal faser: Indhentning, bearbejdning (trafikanalyse, kryptoanalyse og oversættelse), analyse og rapportering.
 Elektroniske efterretninger: ELINT eller electronic intelligence) omhandler signaler fra udstyr, typisk radar- navigations- og våbenrelaterede systemer der typisk ikke indeholder meddelelser til en modtager.
 En underkategori af ELINT er FISINT (Foreign Instrumentation Signals Intelligence), som er indhentningen af signaler i forbindelse med funktionstest og betjeningen af især våbensystemer (såsom telemetri).

Anvendelse
Signalefterretning kan anvendes til både civile og militære formål. Signalefterretning benyttes frem for alt af en nations militære styrker til taktiske og strategiske formål til at klartlægge et fremmed lands militære og i en vis udstrækning civile kapaciteter. Med taktisk signalefterretning forstås en indhentning af informationer til umiddelbar brug, eksempelvis til forberedelse af et angreb. Med strategisk signalefterretning forstås indhentning af informationer med større efterretningsværdi såsom andre landes militære og civile beredskab og krisestyreingskapaciteter. Strategisk signalefterretning kan også anvendes til at opbygge et normalbillede af den elektroniske aktivitet i et område hvorfra man kan spore en afvigelser hvorfra man kan drage konklusioner der kan få betydning for landets efterretningstjeneste. I Danmark foretager Forsvarets Efterretningstjeneste, FE signalefterretning. I Sverige står Försvarets radioanstalt, FRA for SIGINT men det er GCHQ og NSA i henholdsvis Storbritannien og USA.

Signalefterretning kan også anvendes til at opdage og forhindre kriminalitet.

Beskyttelse mod signalefterretning
For at beskytte sig mod signalefterretning bør man foretage modforanstaltninger der besværliggør eller umuliggør:

 Opdagelse
Aflytning
Radiopejling
Trafikanalyse
Identificering

Danmark
I Danmark er det Forsvarets Efterretningstjeneste som står for indhentningen af signalefterretninger. Det sker fra to indhentningsstationer på Amager (Sandagergård) og ved Hjørring (Skibsbylejren). Tidligere havde man også en indhentningsstation ved Dueodde på Bornholm, men denne blev lukket i 2012.

Signalefterretningsorganisationer
Finland, Signalprovanstalten
Kina, Tredje afdeling af Generalstaben i Folkets befrielsehær
Frankrig, Direction Générale de la Sécurité Extérieure
Tyskland, Bundesnachrichtendienst
Canada, Communications Security Establishment
Norge, Etterretningstjenesten
Rusland, Den føderale myndighed for statslig kommunikation og information
Schweiz, Nachrichtendienst des Bundes
Storbritannien, Government Communications Headquarters
Sverige, Försvarets radioanstalt
Tyrkiet, Milli Istihbarat Teskilati (National Intelligence Organization), direktoratet for elektronisk og teknisk efterretningsvirksomhed
USA, National Security Agency

Se også
Elektronisk krigsførelse
Forsvarets Efterretningstjeneste
NSA

Referencer

Efterretning
Spionage
Telekommunikation
Overvågning

Signalefterretning


Porsche 906 veya Carrera 6, Porsche tarafından üretilen yol yarışlarına uygun otomobil modeli. 1966 yılında 65 adet üretilmiştir.

906
1966'da tanıtılan otomobiller

Porsche 906


La Ruta Estatal de Arizona 210, y abreviada SR 210 (en inglés: Arizona State Route 210) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Arizona. La carretera inicia en el oeste desde el Broadway Boulevard in Tucson hacia el este en la Golf Links Road en Tucson. La carretera tiene una longitud de 6,4 km (3.96 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de Arizona 210 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Arizona por sus siglas en inglés ADOT.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de ADOT

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Arizona

Ruta Estatal de Arizona 210


Campionatul Mondial de Atletism în sală este un eveniment sportiv organizat de Asociația Internațională a Federațiilor de Atletism (World Athletics) începând cu 1987, dupa ce în 1985 au avut loc Jocurile Mondiale de Atletism în sală la Paris. Se desfășoară o dată la doi ani, în alternanță cu Campionatul Mondial de Atletism (în aer liber).

Istoric

Clasament pe medalii

Note

Bibliografie
  IAAF World Indoor Championchips Belgrade 22 - Statistics Handbook, World Athletics, 2022

Legături externe

Campionatul Mondial de Atletism în sală


Svijet

Otkrića
 Francuski astronom Jean-Louis Pons promatrao Bielin komet, ali nije ga prepoznao da se radi o istom objektu koji su 1772. promatrali Jacques Leibax Montaigne i Charles Messier.

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Astronomske pojave

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Astronomija u 1805.


Jocheul reprezintă persoana specializată în conducerea cailor, fie în curse sau în timpul antrenamentelor, la alergări de tip galop și de obstacole.

Etimologie
Cuvântul jocheu provine din englezescul ,,jockey", care la rândul său este un diminutiv pentru ,,jock" (echivalent al prenumelui John folosit în Scoția și Nordul Regatului Unit). În secolele XVI-XVII termenul era folosit cu sensul de vagabond, negustor de cai, surugiu, mistrel ambulant, făcând așadar referire cu precădere la trișorii vicleni ce străbăteau străzile acelor timpuri. De aici și sensul verbului ,,to jockey", care în traducere liberă înseamnă ,,a face pe cineva (de bani)", ,,a păcăli".

Abia în anul 1670, cuvântul jocheu a fost folosit pentru a desemna persoana care conduce/călărește un cal.

Caracteristici fizice
Jocheul trebuie să fie suplu pentru a se putea încadra în limitările de greutate asignate calului său de către autoritățile de specialitate. De exemplu, Derbiul Kentucky are o limită de 57 kg, greutate care trebuie să cuprindă jocheul și echipamentul armăsarului. În general, greutate unui jocheu variază între 49 și 54 kg. În ceea ce privește înălțimea, nu sunt limitări, cu toate acestea, majoritatea jocheilor variază între 1.47 m și 1.68 m.

De asemenea, după limita de greutate, trebuie luată în calcul abilitatea jocheului de a-și putea ține în frâu calul, a cărui greutate depășește 500 kg și poate ajunge la o viteză de 65 km/h.

Rol
Cel mai adesea jocheii lucrează pe cont propriu, fiind aleși să participe în diferite curse de către antrenorii cailor participanți, în schimbul unei anumite taxe și un anumit procentaj din presupusele viitoare câștiguri.

Jocheii își încep cariera de foarte tineri, familiarizându-se în arta echitației drept ucenici alături de antrenori, urmând să debuteze drept jochei începători. În mod normal, este necesar ca jocheii juniori să aibă un cumul de 20 de curse cu obstacole trecute cu brio pentru a putea participa într-o cursă. După aproximativ 4 ani de juniorat, ucenicii devin jochei seniori. În final, toți jocheii au nevoie de o licențiere și li se interzice să parieze la cursele de cai.

Vestimentație
În ceea ce privește vestimentația, este important de reținut că, în timpul unei curse, culorile purtate de jocheu reprezintă culorile înregistrate ale angajatorului său. Practica vestimentației de diferite culori datează cel mai probabil din epoca medievală, pe când aveau loc turnire între cavaleri. Se consideră a fi o sursă de inspirație și cursele ținute în Italia încă din Evul Mediu, curse ce uimesc și astăzi prin spectacolul de culori oferit și frenetism.

Factori de risc
Jocheii se confruntă permanent cu pericolul incontestabil de a se accidenta și chiar de a-și pierde viața. Printre posibilele pericole se numără contuziile, fracturile osoase, artrita, paralizia, loviturile, etc. Tulburările în alimentație (precum anorexia) și deshidratarea sunt și ele foarte comune în rândul jocheilor din cauza limitărilor de greutate destul de neobișnuite și foarte scăzute mai ales pentru bărbați.

Premii
Deși sunt organizate în toată lumea, iată câteva dintre cele mai importante curse de cai:

Cupa Melbourne, inaugurată în anul 1981, reprezintă cea mai importantă cursă de cai pur-sânge și pune în joc premii în valoare de aproximativ 6 milioane de dolari australieni.

Derbi-ul Kentucky are loc în Louisville, la Churchill Downs, fiind prima cursă dintre cele trei din cadrul seriilor Triple Crown. Pentru localnici este un eveniment special, pe care îl sărbătoresc timp de o săptămână prin parade, petreceri și focuri de artificii.

The Royal Ascot este un eveniment important pentru casele înstărite ale Angliei, fiind caracterizat de stil, eleganță și bogăție. Rochiile elegante, fracurile completate de jobene sunt elementele esențiale și reprezintă un cod vestimentar strict în rândurile participanților. Premiile oferite se ridică la suma de trei milioane lire sterline.

The Grand National, inaugurată în anul 1839 în Aintree, Anglia, uimește spectatorii prin unicitatea și dificultatea la care sunt încercați participanții care trebuie să depășească 30 de obstacole înainte de începerea propriu-zisă a cursei.

The Preakness reprezintă cea de-a doua parte a competiției Triple Crown Series și se desfășoară în Baltimore, Maryland. De asemenea, după eveniment au loc și alte activități precum un concurs de frumusețe, o competiție tematică de artă, dar și petreceri și picnicuri de amploare.

Referințe

Legături externe
 ,,Istoria sportului românesc: echitație (călărie)", https://www.agerpres.ro/documentare/2018/04/13/istoria-sportului-romanesc-echitatie-calarie--89962 , 10/29/2018
 ,,Sporturi ecvestre", https://ro.wikipedia.org/wiki/Sporturi_ecvestre#Structura_sportului, 10/29/2018
 ,,Cei mai buni jochei din lume", https://www.casinoinside.ro/cei-mai-buni-jochei-din-lume-1/, 10/29/2018
 https://en.wikipedia.org/wiki/Jockey, 10/29/2018
 https://www.casinoinside.ro/top-5-cele-mai-importante-curse-de-cai/, 10/29/2018
 http://www.archeus.ro/lingvistica/CautareDex?query=jocheu, 10/29/2018

Călărie

Jocheu


Dirt Rally este un joc video de simulări de curse, dezvoltat și publicat de Codemasters pentru Microsoft Windows.  O versiune early access a jocului a fost lansată pe 27 aprilie 2015, prin Steam. Varianta finală a jocului a fost lansată în data de 7 decembrie 2015. Trailerul de lansare al jocului dezvăluia că versiunile pentru PlayStation 4, Xbox One și PC DVD vor fi lansate pe 5 aprilie 2016.

Gameplay
Dirt Rally este un joc video de simulări de curse, ce se concentrează pe cursele de raliu.  Jucătorii concurează în evenimente contra-timp, pe drum de macadam și terenuri accidentate, în diferite condiții de vreme. După lansare, jocul conținea 17 mașini și 36 de stagii, din trei locații diferite (Baumholder, Powys și Argolida), și un mod multiplayer.  Sunt plănuite încă 2 tipuri de moduri multiplayer. Codemasters a anunțat un parteneriat cu FIA în iulie 2015.

Dirt Rally conține un număr mare de vehicule dintr-o gamă variată de producători. Conține mașini din anii '60, '70, '80, 2000, 2010, dar și din grupele B, A și R.

Dezvoltare

Dirt Rally este dezvoltat de britanicii de la Codemasters, cu ajutorul motorului grafic Ego. Dezvoltarea sa fost începută după lansarea din 2012 a lui Dirt: Showdown. Ei au început prin crearea de modele de roți și a circuitelor. Jocul folosește un model de animație diferit față de jocurile anterioare, construit de la zero.

O versiune timpurie a lui Dirt Rally a fost arătată jurnaliștilor la sfârșitul anului 2013, dar jocul nu a fost anunțat decât în data de 27 aprilie 2015. A fost lansat, mai târziu în aceeași zi, pentru Microsoft Windows, prin early access, pe Steam.  Regizorul jocului, Paul Coleman, a spus că jocul a fost lansat neterminat pentru ca echipa de dezvoltare să primească un feedback din partea jucătorilor.  El a exprimat interes în lansarea pe console a lui Dirt Rally în viitor, dar acest lucru nu este încă posibil, jocul încă fiind în stadiul de early access.  Codemasters intenționează să introducă mașini noi, locații noi și moduri în actualizări lunare, dar și să îmbunătățească jocul cu ajutorul stadiului de early access. Versiunea finală a jocului a fost lansată pe 7 decembrie 2015, pentru Microsoft Windows. Jocul se va lansa și pentru platformele PlayStation 4 și Xbox One pe 5 aprilie 2016.

Recepție

Primele recenzii ale lui Dirt Rally au fost pozitive. Site-ul web Metacritic a acordat jocului un rating de 86 din 100. GameStar a acordat jocului un rating de 90%, spunând că: "Dirt Rally este cel mai bun simulator de curse al momentului și unul dintre cele mai bune jocuri de curse din toate timpurile."

Referințe

Legături externe

Jocuri pentru PlayStation 4
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Xbox One

Dirt Rally


Herbert IV. (francuski: Héribert IV de Vermandois; 1032. — 1080.) bio je francuski plemić te grof Vermandoisa (po svome pravu) i Valoisa (de jure uxoris).

Bio je sin grofa Otona i njegove supruge Pavije te je oca naslijedio 1045. godine. Donirao je zemlju crkvi Saint-Quentin te je oženio Adelu od Valoisa. Adela je bila grofica Valoisa po svom vlastitom pravu; kći grofa Rudolfa IV. od Valoisa i njegove supruge, grofice Adele de Bar-sur-Aube.

Herbert i Adela su imali dvoje djece, sina Oda i kćer Adelajdu. Odo je oca naslijedio, a poznat je i kao Odo Ludi jer je navodno bio psihički nestabilan. Adelajda ga je potom naslijedila.

Izvori i bilješke
Christian Settipani, La Préhistoire des Capétiens (Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1), 1993., str. 545. .

Grofovi Valoisa
Herbertovci
Grofovi Vermandoisa

Herbert IV. od Vermandoisa


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 19 - 23 Mart - Genç Agrippina, Roma İmparatoriçesi. (d. 15)

als:50er#59

59


The Japanese Iraq Reconstruction and Support Group or also known as the  refers to a battalion-sized, largely humanitarian contingent of the Japan Self-Defense Forces that was sent to Samawah, Southern Iraq in early January 2004 and withdrawn by late July 2006. However, the last JASDF forces left Kuwait on December 18, 2008. Approximately 5,500 Japanese Ground Self-Defense Force members were present in Samawah between 2004 and 2006.

Their duties had included tasks such as water purification, reconstruction and reestablishment of public facilities for the Iraqi people. While legally required to remain within noncombat zones, GSDF records revealed that Japanese troops were present in areas of active hostilities.

Background
The Koizumi administration originally ordered the controversial formation and deployment of the JIRSG at the request of the United States. This marks a significant turning point in Japan's history, as it represents the first foreign deployment of Japanese troops since the end of World War II, excluding those deployments conducted under United Nations auspices. Public opinion regarding the deployment was sharply divided, especially given that Article 9 of the Constitution of Japan prohibits the use of military forces unless for self-defence purposes (operating in Iraq seemed, at best, tenuously connected to that mission).

In order to legalize the deployment of Japanese forces in Samawah, the Koizumi administration legislated the Humanitarian Relief and Iraqi Reconstruction Special Measures Law on December 9, 2003, in the Diet, even though the opposition firmly opposed it.

Two Japanese diplomats were shot and killed near Tikrit, Iraq on November 29, 2003, while preparations for the deployment were in their final stages.

In early April 2004, three Japanese- a journalist and two aid workers- were kidnapped, but they were released several days later on April 15. The following day, another two Japanese- an aid worker and a journalist- were kidnapped and released within 24 hours. The kidnappers of the original three had threatened to burn the hostages alive if Japanese troops were not removed from Iraq within three days. A spokeswoman for the Islamic Clerics Committee, which negotiated their release, said that growing public calls in Japan for the SDF troops to be withdrawn from Iraq led to the release of three Japanese.

In a statement released on July 20, 2004, Al Zarqawi warned Japan, Poland and Bulgaria to withdraw their troops, demanding that the Japanese government: '...do what the Philippines has done...', and threatening that: 'Lines of cars laden with explosives are awaiting you...' if the demands were not met.

The body of a Japanese backpacker, Shosei Koda, was found in Baghdad on October 30, 2004, several days after he had been kidnapped. His captors had promised to execute him unless Japanese troops were withdrawn. According to Channel NewsAsia, the killing renewed domestic pressure on Prime Minister Koizumi to bring the contingent home.

One Japanese private security guard, Akihiko Saito, was killed in an ambush on his convoy on May 25, 2005.

Significance

Analysts differ as to the political ramifications of the deployment. One view is that it represents the emergence of Japan as a close military ally of the United States, strategically positioned as a counterweight to China's growing regional power. This position asserts that the Iraq deployment offers a constitutional model for future overseas deployment in circumvention of Article 9. Another interpretation is that the deployment is entirely symbolic as it comes at little financial or human cost to the Koizumi administration, has a negligible effect on the strategic situation in Iraq, and is simply aimed at maintaining positive relations with the U.S. so as to perpetuate a favorable economic relationship.

At the height of the deployment, on September 19, 2005, a senior Defense Agency official succinctly gave his opinion on the future prospects for overseas Japanese military deployments, drawing on his opinion of the Iraq mission: "It isn't worth it". Analysts said that the restrictive rules of engagement and reliance on the constant protection of others effectively renders meaningful Japanese participation in international operations impossible for the foreseeable future.

One opposition member had said that the JIRSG deployment "wouldn't be a problem if it really were for humanitarian reasons. But it is first and foremost a show of support to the U.S. The U.S. invaded Iraq without a U.N. resolution, and Japan is now aiding in that act."

Deployment

Since the beginning of the war in Iraq, the city of Samawah has continuously been a relatively stable city, in what is probably the most peaceful and sparsely populated province of non-Kurdish Iraq.

The first elements of the contingent arrived in Kuwait on January 9 and January 17, 2004, after an advance team from the Japanese Air Self-Defense Forces (JASDF) assessed the security situation in Samawah in late December 2003 and to Kuwait for the arrival of other JSDF forces to Iraq. The first JGSDF troops arrived at the Dutch military base in Samawah on January 19.

Prime Minister Koizumi decided on December 8, 2005 to renew the contingent's mandate for another year, despite a poll by the Asahi newspaper which found that 69% of respondents were against renewing the mandate, up from 55% in January. A total of nine JIRSG scheduled rotations took place between 2004 and 2006.

Protection for the unit was provided primarily by Australian troops, as the Japanese soldiers were prohibited from engaging Iraqi guerrillas unless they came under fire. However, a small number of Japanese Special Forces Group, Western Army Infantry Regiment, and 1st Airborne Brigade personnel were deployed to provide protection. Mortars and rockets were lobbed at the Japanese camp several times, causing no damage or injuries.

Withdrawal
Although Defense Agency officials initially denied a report that the JSDF would be withdrawing from Iraq, they eventually confirmed that the contingent would leave Iraq by March 2006. Officials, however, subsequently insisted that any withdrawal would hinge on the ability of the Iraqis to form a new government by the end of 2006. A united Iraqi government was established in May 2006, and Koizumi subsequently announced that forces could be withdrawn as early as the end of July given the completion of the mission.

Koizumi announced on June 20, 2006, that the Japanese contingent would be withdrawn within 'several dozen days', however he suggested expanding airborne logistical support from southern parts of the country to Baghdad in place of the ground force.

On June 25, the first batch of the 600-member contingent began to withdraw from Samawah to Kuwait. The last 220 troops left Iraq by July 18. And the JIRSG base in Samawah was planned to be the new headquarters of the 2nd Brigade, 10th Division of the Iraqi Army.

Although all Japanese soldiers have left Iraq, JASDF forces continue to play a minor support role. As of November 2006, JASDF transport aircraft were assisting coalition forces by airlifting materials and personnel between Iraq and Kuwait. The airlift mission was extended until July 31, 2007, at which point it was extended again for another two years. As of November 26, 2008, 671.1 tons of supplies have been transported since March 2004.

On April 17, 2008, the Nagoya High Court ruled that the dispatch of troops was partly unconstitutional.

Due to rising anti-Iraq war sentiment from the opposition, the Japanese government announced that its JASDF forces in Kuwait would withdraw soon, though it was announced that the withdrawal was due to the improving security situation and the nearing expiration of the United Nations Security Council Resolution 1790, which allowed multinational forces to stay in Iraq until December 2008. The last JASDF forces left Kuwait on December 18, 2008.

Unit Deployments

See also
Multinational force in Iraq
Post-invasion Iraq, 2003–present
Al Muthanna Task Group
Overwatch Battle Group (West)
Dancon/Irak
Zaytun Division
Thai Humanitarian Assistance Task Force 976 Thai-Iraq

References

External links
Japanese Ministry of Defense's Iraq Page

Multinational force involved in the Iraq War
Overseas deployments of the Japan Self-Defense Forces
Foreign relations of Iraq
Foreign relations of Japan
Iraq–Japan relations
History of the Japan Ground Self-Defense Force


Sjællands Tennis Union (SLTU) er en dansk forening, med 107 tennisklubber på Sjælland, Lolland, Falster og Bornholm, og deres 27.000 medlemmer som medlem af unionen. Dette svarede til 47 procent af Dansk Tennis Forbunds samlede medlemsskare på 56.842 medlemmer pr. 31. december 2015.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Sjællands Tennis Unions officielle websted

Tennisorganisationer
Tennis i Danmark
Etableret i 1911

Sjællands Tennis Union


James B. "Jim" Burns (McLeansboro, Illinois; 21 de septiembre de 1945-Chicago, 11 de diciembre de 2020) fue un jugador de baloncesto estadounidense que disputó tres partidos en la NBA, además de una temporada en la ABA. Con 1,90 metros de estatura, jugaba en la posición de base. También fue abogado e inspector general de la Secretaría de Estado de Illinois.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante tres temporadas con los Wildcats de la Universidad Northwestern, en las que promedió 19,6 puntos y 7,8 rebotes por partido. Lideró a los Wildcats en anotación en sus tres temporadas, siendo elegido en la última de ellas en el mejor quinteto de la Big Ten Conference. En 1967, fue además incluido en el tercer equipo All-American.

Profesional
Fue ubicado en la trigésimo cuarta posición del Draft de la NBA de 1967 por los Chicago Bulls y también por los Dallas Chaparrals en la segunda ronda del draft de la ABA, fichando por los primeros. Pero únicamente llegó a disputar tres partidos con los Bulls antes de ser despedido, anotando cuatro puntos en total.

Fichó entonces con los Chaparrals, donde jugó el resto de la temporada como suplente, promediando 4,7 puntos y 1,8 rebotes por partido.

Estadísticas de su carrera en la NBA y la ABA

Temporada regular

Retiro
Luego de su carrera profesional como jugador de baloncesto, obtuvo un título de abogado. Además de la práctica privada, participó como político demócrata.Se postuló para  vicegobernador de Illinois en 1990 sin éxito.

En 1992 fue nombrado fiscal de los Estados Unidos para el Distrito Norte de Illinois. En abril de 2000, el Secretario de Estado de Illinois, Jesse White, nombró a Burns como su inspector general, cargo que ocupó hasta su fallecimiento.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Jim Burns en ultimatenba.com

Baloncestistas de Illinois
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de la ABA
Baloncestistas de los Northwestern Wildcats
Baloncestistas de los Chicago Bulls
Baloncestistas de los Dallas Chaparrals
Demócratas de Illinois
Abogados de Estados Unidos
Fallecidos en Chicago

Jim Burns


Giuseppe Chiovenda (Premosello-Chiovenda, 1872 – Novara, 1937) fue un jurista italiano.

Biografía

Estudios y Carrera
Se graduó de la Universidad de Roma, donde fue alumno de Vittorio Scialoja. Comenzó su carrera de jurista enseñando en las Universidades de  Parma (1902), Bolonia (1905), Nápoles (1905) y sucesivamente Roma (1907). Fue socio de la Academia Nacional de los Linces y, de 1911 a 1913, rector del Regio Istituto superiore di studi commerciali ed amministrativi di Roma.

Su pensamiento fue referente importante en la confección del Código Procesal Civil italiano de 1940. En su obra sostuvo el principio de la oralidad, fue redactor del proyecto de reforma del mismo código en 1919. Con Francesco Carnelutti, en 1924, fundó y dirigió la Revista de derecho procesal civil.

Legado
Chiovenda es reconocido como uno de los mayores exponentes de la doctrina jurídica italiana, al punto de ser llamado "Sommo Chiovenda" (El gran Chiovenda).

Su aporte a la doctrina procesal fue conferirle un influjo rigurosamente científico dando autonomía al Derecho procesal. Renovó los estudios del procedimiento civil, transformando su orientación práctica en una verdadera ciencia del derecho.

Obras principales
 Saggi di diritto processuale civile (1903)
 Nuovi saggi di diritto processuale civile (1930)
 Princìpii di diritto processuale civile (4 ediciones en Nápoles: 1906, 1909, 1912-1923, 1928; Traducción al español en dos tomos, Madrid 1922 y 1925, reimpresión en tres volúmenes en 1940)
 "Instituciones del Derecho Procesal Civil". 1935

Véase también

 Premosello-Chiovenda

Referencias

Alumnado de la Universidad de Roma
Juristas de Italia del siglo XX
Profesores de Derecho de Italia
Profesores de la Universidad de Bolonia
Profesores de la Universidad de Parma
Nacidos en la provincia de Verbano-Cusio-Ossola
Fallecidos en Novara

Giuseppe Chiovenda


Die Färöische Fußballmeisterschaft 1942 war die erste Austragung in der färöischen Meistaradeildin. Gespielt wurde im K.-o.-System. Der Meister wurde in einem Endspiel ermittelt, das KÍ Klaksvík für sich entschied.

Modus

Es wurden zunächst drei Regionalqualifikationen (Eystan, Vestan, Sunnan) jeweils mit Vorrunde und regionalem Finale ausgetragen. Die Sieger der drei regionalen Finalspiele spielten dann in einem Halbfinale und einem Finale den Meister aus.

Teilnehmer

Insgesamt beteiligten sich neun Mannschaften, je drei aus jeder Region.

Übersicht

Fett geschrieben die Siegermannschaften der jeweiligen Runde.

Spiele

Eystan

|-
! colspan="5" | Vorrunde

|-
! colspan="5" | Regionalfinale

|}

KÍ Klaksvík qualifizierte sich für das Halbfinale.

Vestan

|-
! colspan="6" | Vorrunde

|
|-
! colspan="6" | Regionalfinale

|}

SÍF Sandavágur qualifizierte sich für das Halbfinale.

Sunnan

|-
! colspan="4" | Vorrunde

|-
! colspan="4" |Regionalfinale

|}

Halbfinale

|}

Finale

Meister 1942 wurde KÍ Klaksvík.

Weblinks

 Claudio Nicoletti: Faroe Islands – League Final Tables 1942–50

1942
Faroische Fussballmeisterschaft 1942

Färöische Fußballmeisterschaft 1942


'''القلب له أحكام"" فيلم مصري تم إنتاجه عام 1956، من إخراج حلمي حليم وبطولة فاتن حمامة وأحمد رمزي.
تقع أحداث الفيلم بين منطقة الزمالك التي يسكنها الطبقة الارستقراطية ومنطقة روض الفرج ذات الطابع الشعبي ويسكنها أبناء البلد

تمثيل
 فاتن حمامة
 أحمد رمزي
 عبد السلام النابلسي
 عبد الفتاح القصري
 زينات صدقي
 سميحة أيوب
 سراج منير
 زينب صدقي
 استيفان روستي
 ميمي شكيب

مراجع

وصلات خارجية

 مشاهدة "القلب له أحكام" في سينموز

أفلام فاتن حمامة
أفلام أحمد رمزي
أفلام زينات صدقي
أفلام مصرية إنتاج 1956
أفلام مصرية بالأبيض والأسود

القلب له أحكام (فيلم)


Limonioideae (Staticoideae), potporodica vranjemilovki opsana 2012 godine. Sastoji se od dva tribusa, a tipični rod je Limonium.

Opis
Ovo se ime (Limonioideae) može legitimno objaviti i ima prednost pred ranijim imenima potporodica jer uključuje tip sačuvanog porodičnog imena, Limoniaceae Ser. (čl. 19.5 Shenzhenskog zakonika). Ovo ime ima prioritet u trenutnoj taksonomiji u odnosu na Staticoideae Burnett, 1835, koja se ne temelji na tipu sačuvanog porofdičnog imena i uključuje Limonium.

Tribusi
 Aegialitideae Z.X.Peng Fl.; jedan rod, dvije vrste
 Limonieae Reveal

Sinonimi
 Limoniaceae Ser.
 Staticaceae Cassel
 Staticeae Bartl.
 Armeriaceae Horan.
 Armerieae Dumort.

Izvori

Vranjemilovke

Limonioideae


Las protestas en Rumania de 2012, son una serie de revueltas populares pidiendo la dimisión del presidente Traian Basescu, y del primer ministro Emil Boc. Las protestas se vuelven violentos, algunas personas, manifestantes y la Gendarmería miembros resultaron heridos.

Se siguió una segunda fase, a partir del 24 de abril de 2012 al 1 de mayo de 2012 La primera reacción del presidente estaba pensando en el problema en el fin de semana en su residencia parlamentaria de Cotroceni. Ella tarde del 14 de enero, el primer ministro Emil Boc ha visitado un manifestante hospital. Las protestas fueron violentos, 87 personas en total (a partir de 2013) que resultaron heridos durante los enfrentamientos entre los manifestantes indignados y la policía la mañana del 5 de febrero de 2012, el primer ministro Emil Boc anuncia su dimisión debido a las protestas. Explicó que su decisión sería liberar la tensión en la situación política y social

Las manifestaciones continuaron en menor medida  Plaza de la Universidad en Bucarest y los manifestantes exigieron la renuncia del presidente y las elecciones generales anticipadas

Referencias

Rumania en 2012
Manifestaciones y protestas en 2012
Manifestaciones y protestas en Rumania
Historia de Rumania

Protestas en Rumania de 2012


Pebbles at Your Door er en dokumentarfilm instrueret af Vibeke Bryld efter manuskript af Vibeke Bryld.

Handling
Hvis vi boede i Paradis, havde vi ikke brug for håb. Harmonia levede et lykkeligt liv i Nordkorea blandt eliten. Men hendes virkelighed krakelerer gradvist. Den slår revner i mødet med folkets armod på landet og flyveblade fra Sydkorea. Hun ender med at skulle vælge mellem at fortsætte et liv i et forløjet paradis eller kaste sig ud på en usikker vej mod en ukendt verden udenfor. "Pebbles at Your Door" beskriver de momenter, hvor verden forandres uigenkaldeligt for Harmonia. Der, hvor forestillinger brister og nye, farligere og mere komplicerede erkendelser lurer. Hvordan heler man et menneskeliv, der i sit udspring er itu?

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2015

Film fra Danmark (administrationskategori)
Dokumentarfilm fra Danmark

Pebbles at Your Door


O T-15 Armata é um veículo de combate de infantaria pesado desenvolvido pela Rússia. Tendo sido apresentado ao publico no Desfile do Dia da Vitória em Moscovo em 2015.

Desenvolvimento

Armamento
O T-15 Armata está armado com a torre da estação de armas de controle remoto Bumerang-BM (Epoch) com um canhão automático de 2A42 de 30 mm, um PKT coaxial de 7,62 mm e um banco de dois mísseis anti-tanque Kornet-M de 9M133M em ambos os lados ou a torre remota AU-220M Baikal que possui um canhão automático de 57 mm BM-57 e os mísseis anti-tanque guiados Ataka 9M120-1M.  ou DUBM-57 Kinzhal RCWS com canhão automático BM-57, metralhadora PKMT de 7,62 mm e ATGMs Ataka 9M120-1.

Mobilidade
T-15 é baseado na Plataforma De Combate Universal Armata, mas ao contrário do T-14 tem seu motor na frente.  É alimentado por um novo motor diesel multicombustíduo de 1.500 cv, juntamente com uma transmissão automática hidromecânica, tem um peso de combate de cerca de 48 toneladas, uma velocidade máxima de estrada de 65-70 km/h (40-43 mph), uma faixa operacional de 550 km (340 mi), e uma relação potência-peso de mais de 30 h.p./t.

Proteção
Assim como o T-14, o T-15 é protegido por blindagem reativa e o Afganit (russo: Апганит) sistema de proteção ativa. Enquanto o T-14 tem seus tubos de lançamento Afganit na base de sua torre, o T-15 tem-os dispostos ao longo dos lados superiores de seu casco.

Operadores

Atualmente apenas a russia opera o T-15, sendo sua quantidade em serviço desconhecida.

Veículos blindados de combate de infantaria com lagartas
Veículos blindados de combate de infantaria da Rússia

T-15 Armata