محمد خاطر محمد الشيخ (1913م- 2004م) مفتى الديار المصرية السابق. تولى المنصب في الفترة من 1970م إلى 1978م.

مولده ونشــأته

ولد في قرية الضهير مركز المنزلة محافظة الدقهلية في أغسطس سنة 1913م. كان والده عمده وأجداده بالوراثة. التحق بكتاب القرية، وحفظ القرآن الكريم، وقرأه بالأحكام والتجويد على أحد كبار الفقهاء بالناحية ثم التحق بالأزهر الشريف، وتخرج من كلية الشريعة سنة 1939م، وبعد ذلك حصل على شهادة التخصص في القضاء الشرعي سنة 1941م.

مناصبه

عُين موظفاً قضائياً سنة 1943م، فقاضياً بالمحاكم الشرعية سنة 1945م، وكانت أول محكمة تولى القضاء بها هي محكمة قويسنا الشرعية، ثم نقل منها إلى محكمة القاهرة الكلية الشرعية سنة 1946م، وظل يترقى في المناصب القضائية حتى اختير مفتشاً قضائيا بوزارة العدل، وبعد أن ضم القضاء الشرعي إلى القضاء الوطني عُين رئيساً لنيابة الأحوال الشخصية، ثم مستشاراً بالاستئناف العالي، ثم محاميا عاماً بالنقض.

تقلده لمنصب الإفتاء
تم اختيار فضيلته مفتياً للديار المصرية في أول رمضان سنة 1390 هـ الموافق 31 أكتوبر سنة 1970م، وظل يشغل هذا المنصب حتى بلغ سن التقاعد. بعد إحالته للتقاعد اختير ليكون رئيس هيئة الرقابة الشرعية ببنك فيصل الإسلامي والشركة الإسلامية للاستثمار.

مراجع

أشخاص من المنزلة
خريجو جامعة الأزهر
مفتو الديار المصرية
مواليد 1913
وفيات 2004

محمد خاطر محمد الشيخ


Kısa kulaklı tilki (Atelocyon microtis), köpekgiller (Canidae) familyasının canini oymağına ait, Güney Amerika'da yaşayan bir köpekgil türü. Bugüne kadar çok az araştırılmıştır.

Özellikler

Kısa kulaklı tilki, ince ve esnek vücut yapısıyla, köpekden çok ganetta ve misk kedisini andırır. Aynı zamanda da bir kedi zarafeti ve hafifliğinde hareket eder. Burun ucundan kuyruk sokumuna kadar boyu 72–100 cm tutarken kuyruğu ayrıca 25–35 cm gelir. Omuz yüksekliği  35 cm ve ağırlığı yaklaşık 9 ya da 10 kg kadardır. Yuvarlağımsı kulaklarının boyu 3,5 ile 5 cm kadardır ve vücuduna oranla tüm diğer köpekgiller türlerinden daha küçüktür. Post rengi üstte koyu gri ile siyah arasında değişirken alt kısmı, gri ve siyah tonları olan kırmızımsı bir renktir. Çok kıllı olan kuyruğu siyah renk olup, kuyruk ucunda istisnai olarak açık renkli bir kısım bulunur. Öğütücü dişleri çok güçlü gelişmiştir. Özellikle erkekleri güçlü kokan anal-bezelere sahiptir.

Dağılım
Kısa kulaklı tilkinin dağılım alanı, Güney Amerika'nın Amazon Havzası, Yukarı Orinoco Havzası ve Parana Havzası'dır. Brezilya, Şili, Peru, Ekvador, Kolombiya ve bir ihtimal Venezuela'da görülür.

Yaşam tarzı
Yaşam alanı, 1000 metrenin altındaki tropik ormanlar olup, yaşam alanını paylaşan çalı köpeğinin tersine kısa kulaklı tilki, tek başına avlanır ve gezer. Başlıca olarak küçük ve orta boy kemirgenleri avlar. Esaret altında et, meyve hatta çöp bile yer. Bu türün davranışı bugüne kadar çok az araştırılmıştır. Brookfield Zoo'da bir erkek tilki çok uysal ve zekiyken, dişisi insanların mevcut olduğu durumlarda hırıldamaktaydı.

Mevcudiyet
Bulunduğu bazı ülkelerde çok ender görülür. Ancak güvenilir sayı tahminlerinin yapılması, gece faal ve yalnız gezen bir hayvan olması sebebiyle zordur.

Kaynakça

Durumu belirsiz hayvanlar
Tilkiler
Şili'deki memeliler

Kısa kulaklı tilki


Whale Beach is a northern beachside suburb of Sydney, in the state of New South Wales, Australia. Whale Beach is located 40 kilometres north of the Sydney central business district, in the local government area of Northern Beaches Council, in the Northern Beaches region.

Description
At the northern end of the beach, just off the rocks, is a well-known surf break called the Wedge. Immediately west of the beach is the Whale Beach Surf Life Saving Club.

History
Whale Beach is the location of a distinctive home designed by the architect Alexander Stewart Jolly. On Careel Head, overlooking Whale Beach, Careel House is a single-storey bungalow made from sandstone blocks that were quarried at the site. Heritage-listed, it was built in 1931.Whale Beach is home to The Big Swim, an ocean swim of several kilometres from Palm Beach to Whale Beach. The Big Swim has been held in January each year since 1974.

References

External links

Suburbs of Sydney
Beaches of New South Wales
Northern Beaches Council

Whale Beach, New South Wales


The Battle of Ypres was a series of engagements during the First World War, near the Belgian city of Ypres, between the German and the Allied armies (Belgian, French, British Expeditionary Force and Canadian Expeditionary Force). During the five engagements, casualties may have surpassed one million.

First Battle of Ypres (19 October – 22 November 1914). During the Race to the Sea. More than 220,000 casualties.
Second Battle of Ypres (22 April – 15 May 1915). First mass use of poison gas by the German army. Around 100,000 casualties.
Battle of Passchendaele (31 July – 10 November 1917) also known as the Third Battle of Ypres. Between 400,000 and 900,000 casualties.
Battle of the Lys (7 – 29 April 1918) also known as the Battle of Estaires or the Fourth Battle of Ypres. Around 200,000 casualties.
Fifth Battle of Ypres (28 September – 2 October 1918) an informal name given to a series of battles in northern France and southern Belgium, also known as Advance of Flanders and Battle of the Peak of Flanders. Around 100,000 Allied casualties; German casualties unknown.

References

Dancocks, Daniel G. Welcome to Flanders Fields: the First Canadian Battle of the Great War : Ypres, 1915. Toronto: McClelland & Stewart, 1988.

Former disambiguation pages converted to set index articles

Battle of Ypres


El Castillo de Frankenstein es un castillo de cima situado a 5 km al sur de Darmstadt en Alemania. Las afirmaciones actuales sobre su influencia en el trabajo de Mary Shelley siguen siendo controvertidas.

Historia

Antes de 1250, Lord Konrad II. Reiz von Breuberg construyó el Castillo de Frankenstein y desde entonces se llamó a sí mismo von und zu Frankenstein. El primer documento en el que hay constancia de la existencia del castillo en 1252 lleva su nombre. Fue el fundador del señorío imperial libre de Frankenstein, el cual sólo respondía a la jurisdicción del emperador, con posesiones en Nieder-Beerbach, Darmstadt, Ockstadt, Wetterau y Hesse. Adicionalmente los Frankenstein tuvieron otras posesiones y derechos de soberanía como Burgrave en Zwingenberg (Auerbach (Bensheim)), en Darmstadt, Groß-Gerau, Frankfurt am Main y Bensheim. La colina sobre la que descansa el castillo fue probablemente ocupado por otro castillo hasta el , que cayó en ruinas después de la construcción del Castillo de Frankenstein, a unos cientos de metros hacia el noroeste. Las afirmaciones sobre un castillo anterior están extendidas, pero históricamente es algo poco probable.

En el año 1292 los Frankenstein abrieron el castillo a los condes de Katzenelnbogen y se alió con ellos.

En 1363, el castillo fue dividido en dos partes y entregado a dos familias diferentes de los señores y caballeros de Frankenstein. Al principio del , el castillo fue agrandado y modernizado. Los caballeros de Frankenstein pasaron a ser independientes de los Condes de Katzenelnbogen otra vez.

Siendo ambos grandes opositores a la reforma y siguiendo los conflictos territoriales, con disputas conectadas con el Condado de Hesse-Darmstadt, al igual que a su adscripción a la fe católica y el "derecho de patronage" asociado, el cabeza de la familia Lord Johannes I. decidió vender el señorío al Condado de Hesse-Darmstadt en 1662, después de varios juicios en el Juzgado de la Cámara Imperial.

El castillo fue usado como refugio y como hospital posteriormente, quedando en ruinas en el . Sus dos torres, las cuales son su distintivo hoy día, son restauraciones históricamente incorrectas de mediados del .

En algún momento antes de 1968, un restaurante fue construido dentro del castillo. En 1976, los soldados estadounidenses estacionados en Darmstadt fundaron un festival de halloween anual en el castillo, el cual ha crecido hasta convertirse en uno de los mayores festivales de halloween en Europa.  En 1977, el 440 Batallón de Comunicaciones organizó una carrera a pie de 13 kilómetros a lo largo de los escarpados caminos desde Cambrai-Fritsch Kaserne hasta el castillo. La Carrera del Castillo de Frankenstein fue celebrada hasta 2008, cuando las fuerzas estadounidenses dejaron Darmstadt y la base fue devuelta al gobierno alemán. La ciudad de Darmstadt organizó una carrera final en octubre de 2008.

Johann Conrad Dippel

En 1673, el alquimista Johann Conrad Dippel nació en el castillo.

Notas y referencias

Literatura
 Art. "Frankenstein", in: Hessen, hg. v. Georg W. Sante, Stuttgart 1960 (= Handbuch der historischen Stätten Deutschlands, 4. Bd.), S. 117
 Nieder-Beerbach, in: Georg Dehio, Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler: Hessen, bearb. v. Magnus Backes, 1966, S. 622

Enlaces externos

 Website der Burg-Frankenstein

Castillos de Hesse
Frankenstein
Frankenstein

Castillo de Frankenstein


La plaine des Maures est une plaine de France située dans le Var, au nord-est de Toulon et au sud de Draguignan, séparée du golfe de Saint-Tropez par le massif des Maures au sud-est. Drainée par l'Aille qui rejoint l'Argens, elle est traversée par les autoroutes A8 et A57, la route nationale 7, la route départementale 97 et la ligne de Marseille-Saint-Charles à Vintimille (frontière) qui desservent les communes de Gonfaron, le Luc, le Cannet-des-Maures et Vidauban.

Une grande partie de la plaine est protégée au sein d'une réserve naturelle nationale visant notamment à protéger la Tortue d'Hermann.

Maures
Provence cristalline

Plaine des Maures


"Rivers of Blood" (literalmente "Râuri de sânge"; "Discursul râurilor de sânge", cunoscut și ca Discursul de la Birmingham) a fost un discurs ținut la 20 aprilie 1968 de către Enoch Powell, membru în cabinetul-fantomă al partidului conservator ca ministru al apărării, la Birmingham în fața Centrului politic conservator, în care a criticat dur politica de migrație în masă, în special imigrația din Commonwealth în Regatul Unit și proiectul de lege privind relațiile rasiale (Race Relations Act 1968, adoptat jumătate de an mai târziu, la 25 octombrie 1968), afirmând că țara suferă o transformare forțată prin migrația masivă.

Expresia "râuri de sânge" nu a apărut în discurs, ci este o aluzie la o frază din Eneida lui Vergilius pe care a citat-o: "în timp ce privesc în viitor simt că mă acoperă o presimțire rea. Ca romanul, «văd râul Tibru plin de spuma sângelui»".

Enoch Powell a fost și un opozant al aderării Marii Britanii la Piață Comună, devenită ulterior UE. Într-un discurs din 1976, el a criticat tendițele Pieții Comune de a deveni un superstat european.

Citate din discurs

Consecințe
A doua zi după discurs, politicianul a fost dat afară din guvernul-fantomă, cu toate că sondajele arătau că peste 74 % dintre britanici susțineau declarațiile sale. Mai mult, pe fondul simpatiei pentru el, conservatorii au câștigat alegerile din 1970, instalând guvernul lui Edward Heath.

Discursul lui Enoch Powell a fost reluată în 2016 de ziarul german Die Welt sub titlul "Avertismentul timpuriu al lui Powell privind migrația în masă", în care autorul l-a remarcat pe Powell ca pe un  vizionar, iar mesajul, supărător atât pentru corectitudinea politică a vremii cât și pentru industria britanică care dorea să "importe forță de muncă ieftină".

În comparație cu cei 50.000 evocați de Powell în 1968, în 2015 în Regatul Unit au imigrat 617.000 de imigranți.

Vezi și
Multiculturalism
Demografia Regatului Unit
Protestele din 1968
Le bruit et l'odeur, discurs susținut de Jacques Chirac în 1991.

Referințe

Legături externe
Europa și povara imigrației multirasiale , Dorian Furtună.

Critici ai multiculturalismului
1968 în Regatul Unit
Politici antiimigraționiste
Imigrație

Discursul râurilor de sânge


An bisect (Leap Year) este un film de comedie romantică  irlandez-american din 2010 regizat de Anand Tucker și scris de Harry Elfont și Deborah Kaplan. Este bazat parțial pe I Know Where I'm Going, iar în rolurile principale joacă Amy Adams și Matthew Goode.

Acțiunea se învârte în jurul unei femei, agent imobiliar, care pleacă în Irlanda pentru a-i cere prietenului ei mâna în căsătorie pe 29 februarie, când, tradițional, se presupune că bărbații nu pot refuza o cerere de căsătorie venită din partea unei femei. Planurile ei sunt întrerupte de o serie de evenimente și situația devine și mai complicată atunci când ea angajează un hangiu irlandez să o ducă la prietenul ei în Dublin.

Filmările principale au avut loc în Comitatul Wicklow, Dublin, Comitatul Mayo, County Galway, iar alte filmări au avut loc în apropiere de Insulele Aran, Connemara, Temple Bar, partea georgiană a orașului Dublin, Parcul Național Wicklow și Strada Olaf, Waterford.

An bisect a avut premiera la New York pe data de 6 ianuarie 2010 și a fost lansat în cinematografe pe 8 ianuarie 2010 de către Universal Pictures în Statele Unite și pe 28 februarie de către Optimum Releasing în Irlanda. Filmul a primit în principal recenzii negative din partea criticilor, cu multe comentarii legate de intrigă și nepotrivirea dintre între Adams și Goode.

Sinopsis

Anna Brady (Amy Adams), o agentă imobiliară de succes, este frustrată de faptul că ei prietenul ei, Jeremy Sloane (Adam Scott), cardiolog, încă nu i-a cerut mâna după patru ani. Ea decide să călătorească din Boston la Dublin pentru a-l cere în căsătorie pe 29 februarie, în timp ce el se află acolo la o conferință. Anna dorește să invoce o tradiție irlandeză ca spune că un bărbat nu poate refuza o cerere în căsătorie făcută pe 29 februarie. accepte propunerea.

În timpul zborului, o furtună deturnează avionul spre Țara Galilor, de unde Anna închiriază o barcă pentru a ajunge în Cork. Din cauza furtunii este însă nevoită să acosteze în Dingle, un sat mic de la malul mării. Ajunsă la taverna locală, Anna încearcă să în convingă pe Declan O'Callaghan (Matthew Goode), un hangiu posac irlandez, să o ajute. Deși la început a refuzat, el este de acord să o conducă pe partea cealaltă a insulei pentru €500 sub amenințarea închiderii tavernei. Pe drum, el râde de bagajele ei de lux Louis Vuitton, pe care le numește "Louie". De asemenea, el își bate joc și de credința ei în "tradiția" din anii bisecți când femeile cer mâna bărbaților.

O serie lungă de aventuri îi apropie pe cei doi pe drumul spre Jeremy. O dată ajunși la hotel, Jeremy îi cere mâna pe neașteptate Annei, iar aceasta acceptă sub presiunea momentului.

La petrecerea de logodnă din Boston, Anna realizează că de fapt nu îl iubește pe Jeremy și că de fapt este îndrăgostită de Declan. Așadar, Anna pleacă înapoi spre Irlanda, unde îl reîntâlnește pe Declan. Declan o cere de soție, iar cei doi pleacă spre o destinație necunoscută cu mașina.

Distribuție

 Amy Adams ca Anna Brady
 Matthew Goode ca Declan O'Callaghan
 Adam Scott ca Jeremy Sloane
 John Lithgow ca Jack Brady, tatăl Annei
 Kaitlin Olson ca Libby
 Noel O'Donovan ca Seamus
 Tony Rohr ca Frank
 Pat Laffan ca Donal
 Alan Devlin ca Joe
 Ian McElhinney ca Preot
 Peter O'Meara Ron

Note

Legături externe

Filme Spyglass Entertainment
Filme irlandeze
Filme în limba engleză
Filme americane
Filme din 2010
Pages with unreviewed translations

An bisect (film din 2010)


was a town located in Kaizu District, Gifu Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 8,383 and a density of 514.61 persons per km². The total area was 16.29 km².

On March 28, 2005, Hirata was merged with the towns of Kaizu (former) and Nannō (all from Kaizu District), to create the city of Kaizu.

Cultural Locations/Events
Hirata is home to Ochobo Inari shrine, dedicated to the Shinto god Inari (god of commerce). The shrine is somewhat famous around central Japan. Travelers visit Ochobo Inari every weekend to pray for success in business, and a street festival is held on the last night of every month. Visitors can try to get a favor from Inari by throwing "age" (fried tofu) into a special trough for him.

Hirata is also home to the Sagicho Festival held every February. For several weeks before the event, the people of the town prepare special bamboo "dashi" (floats) measuring up to several meters high. They are then arranged onto wooden frames for carrying, and within the bamboo are placed items such as New Year's poems, pictures, and Japanese flags. On the day of the festival the floats are carried to the town center by volunteers, and are then burned in front of hundreds of onlookers.
More Sagicho pictures

Notes

External links
Kaizu official website

Dissolved municipalities of Gifu Prefecture
Kaizu

Hirata, Gifu


Sumgait, grad u Azerbajdžanu.
 Sumgait (rijeka), rijeka u Azerbajdžanu.
 Sumqayıt FK, nogometni klub iz grada Sumgaita.
 Sumqayıt-2, nogometni klub iz grada Sumgaita.

Sumgait (razdvojba)


O taxă pe valoarea terenului (LVT), reprezintă o taxă ad valorem pentru valoarea terenului neamenajat. Spre deosebire de impozitele pe proprietate, aceasta nu ia în considerare valoarea clădirilor, a bunurilor personale și a altor îmbunătățiri ale bunurilor imobile. O taxă pe valoarea terenului este în general favorizată de economiști deoarece (spre deosebire de alte impozite) nu produce ineficiență economică și tinde să reducă inegalitatea.

Valoarea impozitului pe teren a fost denumită "impozitul perfect", iar eficiența economică a unei taxe pe valoarea terenului a fost cunoscută încă din secolul al XVIII-lea. Mulți economiști, de felul lui Adam Smith și David Ricardo au susținut această taxă, dar cel mai cunoscut este asociată cu Henry George, care a susținut că, deoarece oferta de terenuri este fixă și valoarea locației este creată de comunități și lucrări publice, este cea mai logică sursă de venituri publice.

O taxă pe valoarea terenului este o taxă progresivă, deoarece sarcina fiscală revine titularilor, proporțional cu valoarea locațiilor, a căror proprietate este foarte corelată cu averea și veniturile globale. Impozitarea valorilor pe teren este în prezent pusă în aplicare în toată Danemarca, Estonia, Lituania, Rusia, Singapore și Taiwan; de asemenea, a fost aplicată în dimensiuni mai mici în subregiunile din Australia, Mexic (Mexicali) și Statele Unite (de exemplu, Pennsylvania).

Referințe

Legături externe
 New South Wales Land Tax Management Act 1956 (Australia)

Valoarea impozitului pe teren
Georgism
Evaluarea proprietăților imobiliare

Impozitul pe teren


est une station du métro de Sapporo au Japon. Elle est située dans l'arrondissement de Kita à Sapporo.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station est située au point kilométrique (PK) 1,0 de la ligne Namboku entre la station Asabu, le terminus nord, et la station Kita nijuyo jo, en direction du terminus sud Makomanai.

Histoire
La station a été inaugurée le .

Services aux voyageurs

Accès et accueil
La station est ouverte tous les jours.

Desserte
 Ligne Namboku :
 voie 1 : direction Makomanai
 voie 2 : direction Asabu

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Sapporo

Lien externe
  La station Kita sanjuyo jo sur le site du métro de Sapporo

Station du métro de Sapporo
Station de métro mise en service en 1978

Kita-Sanjūyo-Jō (métro de Sapporo)


Dante Guimarães Santos do Amaral (* Itumbiara, 30 de septiembre de 1980 - ), más conocido como Dante, es un jugador profesional de voleibol brasileño. Mide 2,01 m y pesa 86 kg.

Biografía
Dante empezó su carrera profesional en 1999 con el club Tres Corações. Luego de otros dos años en los clubs brasileños Suzano São Paulo y Minas Belo Horizonte, en el 2002 fue transferido a Italia, jugando en el Pallavolo Modena, donde ganó la Copa CEV. En el 2005 juega por el club griego Panathinaikos. Igualmente, gana el campeonato griego en el 2006 y la Copa griega y la Supercopa en el 2007.
Dante es también integrante de la Selección masculina de voleibol de Brasil desde 1999. Entre los títulos conseguidos con Brasil se encuentran la Medalla de Oro Olímpica en el 2004 y el Campeonato Mundial en el 2002 y en el 2006. En ambos en los Juegos Olímpicos del 2004 y en el Campeonato Mundial del 2006 fue nominado como el mejor atacante, mientras que en la Liga Mundial del 2005 fue el mejor bloqueador.

Amaral ganó el Premio al Mejor Spiker en el Campeonato Sudamericano del 2011 Su equipo consiguió la Medalla de Oro y su pase a la Copa Mundial del 2011.

Véase también
 Copa Mundial de Voleibol Masculino de 2011

Referencias

Enlaces externos

Voleibolistas de Brasil
Medallistas olímpicos de Brasil

Dante Amaral


Ahmed Mansoor Al Shehhi , né en 1969, est un blogueur dans les Émirats arabes unis, militant des droits humains et des réformes, arrêté en  pour diffamation et insultes à trois dirigeants de l'État et jugé dans le cadre du procès . Condamné, il est aussitôt gracié et libéré, tout comme les quatre autres activistes, par le président Cheikh Khalifa bin Zayed Al Nahyan.

Il est de nouveau arrêté en  pour avoir utilisé des réseaux sociaux et menacé l'ordre public par la « publication d'informations fausses et trompeuses ». Le tribunal le condamne à une peine de dix ans de prison pour atteinte à la sécurité de l'État.

Genèse

Mansoor tient un blog aux opinions antigouvernementales, appelant à des réformes et aux droits de l'homme aux Émirats arabes unis. Avec quatre autres activistes, il est arrêté en  pour avoir enfreint une loi émirati sur la diffamation, pour des propos à l'encontre des dirigeants de l'État, le président de pays Khalifa bin Zayed Al Nahyan, son vice-président Mohammed bin Rashid Al Maktoum et le prince héritier d'Abou Dhabi Mohammed bin Zayed Al Nahyan.

Surveillance
À la suite de sa grâce, Mansoor fut surveillé en 2013-2014 par le gouvernement des Émirats arabes unis grâce à un logiciel espion pour téléphone portable développé par le groupe NSO. Environ à la même époque, son passeport lui a été confisqué, sa voiture volée, son courrier électronique piraté, sa localisation pistée, son compte bancaire vidé et il a été battu par des inconnus deux fois dans la même semaine.

Vers 2016-2017, Mansoor a de nouveau été ciblé par l'entrepreneur émirati DarkMatter. Cela s'est produit dans le cadre du projet Raven, une opération clandestine de surveillance et de piratage ciblant d'autres gouvernements, militants et militants des droits de l'homme critiques de la monarchie des Émirats arabes unis, révélée en . Ahmed Mansoor portait le nom de code « Egret » dans Project Raven, tandis qu'une autre cible principale, Rori Donaghy, portait le nom de code « Gyro ». En , le projet Raven avait piraté l'appareil mobile de la femme de Mansoor, Nadia, et lui avait donné le nom de code « Purple Egret ».

Deuxième arrestation
Ahmed Mansoor fait l'objet d'une seconde arrestation en , pour avoir utilisé des réseaux sociaux et « publié des informations fausses et trompeuses ». Les experts des droits humains de l'ONU estiment que son arrestation et son emprisonnement « constituent une attaque directe contre le travail légitime des défenseurs des droits humains aux Émirats arabes unis ». En , après plus d'un an de détention, dont une grande partie à l'isolement, il est condamné à dix ans de prison et à une amende de .

En , Human Rights Watch préoccupée par la détérioration de la santé du militant en grève de la faim demande sa libération urgente.

En , le  accuse, par le biais d'une plainte déposée devant les tribunaux français, Ahmed Naser Al-Raisi d'être responsable de la torture de Mansoor.

En , alors qu'une lettre privée détaillant ses mauvais traitements en détention et son procès inéquitable a été publiée sur un site d'information en arabe basé à Londres, Human Rights Watch et Gulf Centre for Human Rights renouvellent de leurs inquiétudes quant au bien-être de Mansoor.

En , il est confirmé que Mansoor a été la cible du logiciel Pegasus.

Le , les législateurs de l'Union européenne (UE) demandent aux Émirats arabes unis la libération d'Ahmed Mansoor et d'autres militants des droits humains.

Réactions

Depuis son arrestation, il est à l'isolement dans la prison d'Al-Sadr, Abou Dabi. Le 30 septembre 2022, Amnesty International et GCHR font appel aux Émirats arabes unis pour lui accorder l'accès à des experts internationaux indépendants.

Selon l'Amnesty International, le 19 octobre 2023, les dirigeants mondiaux ont exhorté les Émirats arabes unis pour avoir sorti Ahmed Mansoor avant la conférence COP28 Climate.

Prix
 En 2015, Mansoor reçoit le prix Martin-Ennals pour les défenseurs des droits humains.

Articles connexes
 Équipe de piratage
 Droits de l'homme aux Émirats arabes unis

Références

Personnalité politique émiratie
Personnalité liée à la défense des droits de l'homme
Droits de l'homme aux Émirats arabes unis
Pages avec des traductions non relues
Militant émirati

Ahmed Mansoor


Tellería ist der Familienname folgender Personen:

 Maider Tellería (* 1973), spanische Hockeyspielerin
 Máximo Jerez Tellería (1818–1881), Außenminister von Nicaragua

Tellería


Le siège d'Amersfoort est le siège de la ville réalisé par Philippe le Bon qui a eu lieu pendant les querelles des Hameçons et des Cabillauds du 1 au 8 novembre 1427. Le siège dura huit jours.

Contexte
Jacqueline de Hainaut rechercha de plus en plus un soutien auprès du Sticht d'Utrecht, et l'obtint enfin de l'évêque Rodolphe de Diepholt, mais il s'était lui-même retrouvé dans une lutte de partis au sein du Sticht, également appelée le , et de plus, il s'est confronté à Zweder de Culemborg pour le siège épiscopal. Zweder avait le soutien du pape Martin V et également celui de Philippe le Bon, mais Rodolphe avait l'appui de ses partisans pour faire face. La relation sous-jacente était que les Lichtenberger, appelés Hameçons en Hollande, étaient les partis détenant le pouvoir dans le cités d'Utrecht et d'Amersfoort. Les Lockhorsten, appelé Cabillauds en Hollande, gagnaient de plus en plus de places avec l'arrivée de Zweder de Culemborg. Cette situation a conduit au siège d'Amersfoort.

Le , Rodolphe déclare la guerre à ses adversaires, et Philippe le Bon y répond le . En 1427, Philippe le Bon ferma l'Eemmond et marcha avec une armée via Eemnes, Baarn, Soest et Bunschoten jusqu'à Amersfoort.

Déroulement du siège
Accompagnant son armée, Philippe le Bon se rend à Amersfoort avec, dans ses rangs, les seigneurs Jean de Villiers de L'Isle-Adam et Jean de Bournonville, qui dirigent les troupes de mercenaires de Flandre et de l'Artois, tandis que Philippe commandait aux Picards, principalement composés d'archers. Des renforts sont venus d'Amsterdam et d'Haarlem, un contingent envoyé par le stathouder Roland d'Uytkercke.

Néanmoins, la ville avait trouvé le temps de s'approvisionner à temps et d'enrôler une troupe forte de  sympathisants du Sticht, au sein des murs de la ville. De plus, les habitants pouvaient aussi s'appuyer sur le réseau de canaux et des murs de l'enceinte comme ligne de défense.

Le siège s'est déroulé comme suit : Philippe a fait trois tentatives pour prendre d'assaut la ville. Le huitième jour, cela a porté ses fruits car les hommes de Philippe avaient traversé les douves et étaient en route pour franchir les murs. Selon les récits historiques, Philippe le Bon a également participé personnellement au siège, revêtu d'une armure complète et n'a pas hésité à s'approcher des murs de la ville étant tout éclaboussé de boue. Lors de cet assaut, de nombreuses soldats ont été tuées du côté bourguignon. Les défenseurs ont réussi à repousser les attaquants assez longtemps, mais lorsque la défense semblait lâcher, les femmes sont venues renforcer les rangs des hommes avec des barils de bière brûlante, vidant ceux-ci par-dessus les remparts, de sorte que l'adversaire a été brièvement aveuglé et désorganisé au point de faire sonner la retraite.

Fin de la campagne et conséquences
Philippe avait monté une catapulte sur les rives de l'Eemmond près de la ville, et celle-ci tomba soudainement peu de temps après le dernier assaut et s'abîma dans les eaux. Après le retrait de Philippe et de son armée, les habitants d'Amersfoort ont probablement détruit la maison Hamelenberg, située sur la rive droite de l'Ems. Deux plaques en argent fin avec inscription rappellent le siège, celles-ci sont situés dans l'.

Au printemps 1428, les bourgeois et les citoyens des villes d'Utrecht et d'Amersfoort se rendirent à Bunschoten pour se venger car la ville avait aidé le duc Philippe et c'était l'endroit où il avait établi son camp. Laissant libre cours à leur fureur et celle de l'incendie qu'ils allumèrent, toutes les maisons furent brûler et les murs de la ville furent détruits. En conséquence, Bunschoten perdait définitivement son caractère urbain et Philippe n'avait plus de base stratégique. Une trêve fut conclue le  et un accord de paix fut signé le , pour lequel le parti des Hameçons et Rodolphe de Diepholt sortirent vainqueurs.

Pendant tout le siège, Rodolphe de Diepholt est resté caché dans la Veluwe, en la cité de Deventer.

Notes et références

Bibliographie
 Jan Baptist David, Vaderlandsche historie, Tome 6, Vanlinthout, Louvain, 1857.

Liens externes

Bataille du Moyen Âge
Bataille de 1427
Siège du XVe siècle

Siège d'Amersfoort (1427)


O Relatório Katzmann (ou o Relatório Final de Katzmann) é um dos mais importantes registros sobre o Holocausto na Polônia e extermínio dos judeus polacos durante a Segunda Guerra Mundial. O documento foi usado como prova nos Julgamentos de Nuremberg (Estados Unidos, No. L-18, Anexo-277) e em vários outros processos contra criminosos de guerra em outros países.

O relatório é encadernado em couro, e foi feito pelo SS-Gruppenführer Fritz Katzmann, Schutzstaffel (SS) alemão e chefe da polícia (SSPF) no Distrito da Galiza. Seu título é Lösung der Judenfrage im Distrikt Galizien (em português: A Solução da Questão Judaica no Distrito da Galiza), e foi apresentado em 30 de junho de 1943 a seu oficial superior, o SS Superior e Líder da Polícia (HSSPF) "Ost" (Leste), SS-Obergruppenführer Friedrich-Wilhelm Krüger.

O conteúdo descreve parte da Operação Reinhard.

O Relatório Katzmann foi publicado em alemão e ilustrado com fotografias que retratavam os métodos de opressão. Uma tradução polonesa do relatório foi publicada na década de 1950, mas censurada pelo governo comunista da época, e não trazia uma análise acadêmica do documento e seu conteúdo.

Posteriormente, o Institute of National Remembrance publicou uma versão sem censura e acompanhada de comentários, em 2009.

Informações forjadas
Historiadores modernos consideram o relatório de valor limitado, como evidência de crimes de guerra, por causa de sua distorção intencional de alguns fatos, com o objetivo de encobrir o roubo de ouro e dinheiro por vários oficiais alemães.

O relatório, de 62 páginas, tenta apresentar o extermínio de judeus como uma operação organizada. A primeira parte traz uma coleção de fotos, sob o título "A Solução do Problema Judaico na Galiza Oriental", que é seguido por uma análise de custo-benefício. O relatório fornece apenas um ponto de vista da escala da pilhagem. Os totais nunca são arredondados. Eles são fornecidos para levar o leitor a acreditar em sua autenticidade.

O Relatório Katzmann foi escrito não nos territórios ocupados, mas em Berlim, após o período de serviço de Katzmann no Distrito da Galícia, onde ele comandou pessoalmente o assassinato de entre 55.000 e 65.000 judeus durante 1941-1942, na região de Lemberg.

Posteriormente, sua "caça aos judeus", juntamente com as deportações em massa para campos de extermínio, causaram a morte de cerca de 143.000 pessoas.

Ao todo, o relatório descreveu o assassinato de 434.329 judeus, utilizando uma abordagem sanitária e uma linguagem ratificada pela "ciência racial" de Hitler e seus "especialistas", de modo a ajudar Katzmann a avançar em sua carreira.

Veja Também

 Relatório Jäger, 1941.
 Relatório Stroop, 1943.
 Relatório Korherr, 1943.

Referências

Documentos de 1943
1943 na Europa
Programa Memória do Mundo
Segunda Guerra Mundial
Documentos da Segunda Guerra Mundial
Holocausto

Relatório Katzmann


Lars Wissing (28. januar 1982) er en dansk filmklipper og forfatter der bl.a. har klippet Anders Walters Oscar-vindende kortfilm Helium - samt den amerikanske spillefilm I Kill Giants af samme instruktør. Lars Wissing har derudover klippet film som Skammerens Datter 2, Landet af glas, Gooseboy, m.fl. og senest været konceptuerende klipper på Adam Prices nordiske Netflix-serie, Ragnarok. Lars Wissing har desuden skrevet romanen Pigen ingen vidste var med forfatter Mikkel Winther.

Filmografi

Spillefilm
Madklubben (2020)
Skammerens datter II: Slangens gave (2019)
Gooseboy (2019)
Landet af glas (2018)
I Kill Giants (2016)
En to tre nu (2016)

Tv-serier
Friheden 2 (2020)
Ragnarok (2019)
Friheden (2018)
Mercur (2017)
Sjit Happens
Grethe (2017)
Krummerne - alt på spil (2014)
Livvagterne (2008)
Isas Stepz (2008)

Julekalendere
Tinka og Kongespillet (2019)
Julestjerner (2012)
Tvillingerne og Julemanden (2013)
Tidsrejsen (2014)
Tinkas juleeventyr (2017)

Eksterne henvisninger

Filmklippere fra Danmark

Lars Wissing


Bolsover er en by i Bolsover-distriktet, Derbyshire, England, med et indbyggertal (pr. 2015) på 12.052. Distriktet har et befolkningstal på 78.082 (pr. 2015). Byen ligger 208 km fra London. Den nævnes i Domesday Book fra 1086, hvor den kaldes Belesovre.

Referencer

Byer i England
Derbyshire

Bolsover


Catz (1801 noch mit der Schreibweise Cats) ist eine Ortschaft und Commune déléguée in der französischen Gemeinde Carentan-les-Marais mit  Einwohnern (Stand: ) im Département Manche in der Region Normandie.

Die Gemeinde Catz wurde am 1. Januar 2019 mit vier weiteren Gemeinden nach Carentan-les-Marais eingegliedert; sie gehörte zum Arrondissement Saint-Lô und zum Gemeindeverband Baie du Cotentin.

Geographie
Catz liegt im Regionalen Naturpark Marais du Cotentin et du Bessin zwischen den Städten Carentan und Bayeux, unmittelbar südlich des Mündungstrichters, den die Flüsse Vire und Taute bei ihrem Eintritt in den Ärmelkanal bilden. Die Landschaft zwischen Catz und der Küste ist fast tischeben auf Meeresspiegelniveau und besteht aus Salzwiesen und Poldern. Weiter südlich steigt das Gelände allmählich auf über 20 Meter an. Den höchsten Punkt im 2,78 km² umfassenden Gemeindegebiet bildet ein 32 Meter hoher unscheinbarer Hügel.
Zur Commune déléguée Catz gehören die Ortsteile Banville, le Rocher, la Fourchette, la Sagerie, la Chevalerie, la Houblonnière, la Piotterie, le Telan, Mondzer und Capel
Nachbarortschaften von Catz sind Brévands im Norden, Carentan im Osten und Süden sowie Saint-Hilaire-Petitville im Westen.

Bevölkerungsentwicklung

Im Jahr 1806 wurde mit 208 Bewohnern die bisher höchste Einwohnerzahl ermittelt. Die Zahlen basieren auf den Daten von Cassini.

Sehenswürdigkeiten

 Kirche St. Gregor (Église Saint-Grégoire-le-Grand)
 Militärmuseum mit an der Landung der Alliierten in der Normandie beteiligten Panzern

Wirtschaft und Infrastruktur
In Catz sind 13 Landwirtschaftsbetriebe ansässig (Milchwirtschaft, Pferdezucht).

Nahe Catz zweigt die Nationalstraße 174 von der Nationalstraße 13 ab. Der vier Kilometer von Catz entfernte Bahnhof Carentan liegt an der Bahnstrecke Mantes-la-Jolie–Cherbourg.

Belege

Weblinks

Ort in der Normandie
Commune déléguée im Département Manche
Geographie (Carentan-les-Marais)
Gemeindeauflösung 2019

Catz


Khorma, l'enfant du cimetière es una película del año 2002.

Sinopsis
La historia transcurre en Bizerte, una pequeña ciudad de provincias en Túnez. Khorma es un joven tunecino que no encaja con el resto por ser pelirrojo y muy blanco de piel. Le protege el bondadoso anciano Bou Khaled, que le trata como si fuera un hijo. Intenta inculcarle sus principios en la vida y enseñarle el oficio de divulgador de noticias (matrimonios, nacimientos, fallecimientos) y de orador en los entierros. Cuando el anciano fallece, Khorma debe sustituirle. Pero ahora que nadie le manda, procede a una auténtica reorganización, lo que no tarda en provocar la ira de los que le rodean...

Premios
 Festival Cinemed de Montpellier 2002.

Referencias

Khorma, l'enfant du cimetière


Christa Luft (nascida Hecht; Krakow am See, 22 de fevereiro de 1938) é uma economista e política alemã do SED/PDS. Luft ingressou no SED em 1958. De 18 de novembro de 1989 a 18 de março de 1990 foi ministra da Economia no governo Modrow. De 1994 a 2002 foi membro do Bundestag pelo PDS.

De 1963 a 1971, Luft foi registrada como informante da Stasi sob o codinome IM Gisela.

Biografia

Primeiros anos e ascensão
Christa Hecht nasceu em uma família da classe trabalhadora em Krakow am See, uma pequena cidade mercantil na zona rural plana ao sul de Rostock, no centro-norte da Alemanha. Seu pai trabalhava como maquinista. na empresa de construção naval VEB Mathias-Thesen-Werft Wismar em Wismar. Sua mãe era responsável pela cozinha de uma escola. Seu pai estava ausente por anos durante a guerra, mas depois de 1944 ele voltou para casa em segurança, e enquanto ela ainda era pequena, a família mudou-se para Wismar em conexão com o trabalho de seu pai. Ela frequentou a escola secundária em Bobitz entre 1945 e 1952, e depois a escola superior em Grevesmühlen, ainda na área de Rostock. Como a maioria de seus contemporâneos, ela se juntou à Juventude Alemã Livre ("Freie Deutsche Jugend)" / FDJ) em 1952, permanecendo membro até 1964.

Pouco antes de terminar o penúltimo ano do ensino secundário, foi uma dos quatro alunos – dois meninos e duas meninas – escolhidos pelo diretor da escola para completar os seus estudos na prestigiada Faculdade de Operários e Camponeses da Universidade de Halle, na parte central do que se tornou, em outubro de 1949, a República Democrática Alemã (Alemanha Oriental, que anteriormente se chamava Zona de Ocupação Soviética). A sua escolha abria a possibilidade de viajar para o estrangeiro no futuro – o que no contexto da época e do lugar significava a União Soviética ou os outros estados socialistas fraternos membros do recém-lançado Pacto de Varsóvia. Foi para facilitar a possibilidade de intercâmbio internacional que, em Halle, grande parte do ensino ocorreu não em alemão, mas em russo. Ela também foi obrigada a comparecer a uma entrevista antes que os arranjos pudessem ser finalizados, sendo que, de uma perspectiva ocidental, parece ter sido destinado a verificar sua "confiabilidade política". Ela pôde confirmar que não tinha parentes próximos além da "fronteira interna alemã", cada vez mais impenetrável na "outra Alemanha", e soube guardar sua indignação para si mesma quando era quase sempre era questionada como se sentia em relação à igreja. Inicialmente, ela achava que o assunto não era da conta de seus entrevistadores, mas a resposta que deu, como se recordaria muitos anos depois, limitou-se à observação de que gostava de ouvir concertos de órgão. Antes de concordar com a mudança, ela obteve o conselho de seus pais sobre isso, e durante seu tempo em Halle, ela costumava voltar para casa de trem para o norte do país regularmente. Mais tarde, ela diria a um entrevistador que, desde cedo, nutriu ambições de trabalhar na área da medicina veterinária, mas durante seu tempo na Halle ficou claro que isso não era uma opção: sua ambição e entusiasmo mudaram para a economia, embora sempre com um foco especial no comércio internacional. A aprovação no Abitur (exames finais da escola) como estudante na Faculdade de Trabalhadores e Camponeses em 1956, abriu o caminho para a educação de nível universitário, e ela se matriculou como estudante na Faculdade de Comércio Exterior ("Hochschule für Außenhandel") em Berlim-Slaken, passando depois para o Faculdade de Economia de Berlim ("Hochschule für Ökonomie Berlin" / HfÖ) em Berlim-Karlshorst, onde seus professores incluíam Helmut Koziolek, e de onde ela cseus estudos em 1960 com uma licenciatura em Economia.

Vida acadêmica na Faculdade de Economia de Berlim

Após sua formatura, ela permaneceu no HfÖ como assistente de pesquisa, trabalhando para seu doutorado, que recebeu em 1964. Sua tese de doutorado dizia respeito a "As principais influências da divisão socialista internacional do trabalho e do comércio exterior no impacto benéfico para o trabalho social (investigado usando um exemplo da Alemanha Oriental)" ("Die wesentlichen Einflüsse der sozialistischen internationalen Arbeitsteilung und des Außenhandels auf den Nutzeffekt gesellschaftlicher Arbeit [untersucht am Beispiel der Empfängerröhrenindustrie der DDR]" ). Seus supervisores foram Gertrud Gräbig e Manfred Funke. Entre 1964 e 1968 permaneceu no HfÖ como funcionária acadêmica, sendo co-responsável pela criação de uma nova disciplina acadêmica, a do "comércio exterior socialista" ("Leitung des sozialistischen Außenhandels"), sob a direção de Erich Freund, o fundador diretor em 1954 da "Academia de Comércio Exterior" ("Hochschule für Außenhandel") e co-presidente (do lado da Alemanha Oriental) do Comitê para o comércio inter-alemão. Ela viajou para o oeste com este grupo de trabalho em 1966 para uma visita de estudo ao conglomerado de indústria pesada Krupp em Essen: eles também visitaram Bremen para uma reunião com Carl Katz, o co-presidente (do lado da Alemanha Ocidental) do Comitê para o comércio inter-alemão. Em 1968, Luft recebeu sua habilitação, uma qualificação acadêmica superior que abriria o caminho para uma carreira acadêmica em tempo integral, embora sua própria trajetória de carreira incluísse um canal político paralelo. Sua dissertação longamente intitulada novamente abordou a interface entre o socialismo político e o comércio exterior ("Zur bewussten Ausnutzung der dialektischen Einheit ökonomischer und psychologischer Marktfaktoren beim Export der DDR nach dem sozialistischen Wirtschaftsgebiet sowie nach kapitalistischen Industrie- und Entwicklungsländern – Das Wesen der Verkaufspsychologie im sozialistischen"). Sua habilitação foi supervisionada por Gertrud Gräbig e Horst Tiedtke. Permanecendo no HfÖ, em 1968, Luft recebeu um contrato de ensino em tempo integral na disciplina acadêmica recém-desenvolvida, "comércio exterior socialista" ("Leitung des sozialistischen Außenhandels").

Entre 1967 e 1970 trabalhou como reitora adjunta ("Prodekanin") para ensino a distância na faculdade de Comércio Exterior. Em 1971, ela aceitou uma cátedra em Economia Socialista Estrangeira ("für sozialistische Außenwirtschaft") na HfÖ. Entre 1973 e 1977 atuou como diretora da seção de Economia Externa Socialista. Ela também era uma visitante regular da "Academia de Comércio Exterior e Turismo" ("Hochschule für Außenhandel und Touristik") em Maribor, uma cidade na parte norte do que era então conhecido como Iugoslávia. Foi professora convidada na academia de Maribor, instituição parceira do HfÖ. Entre 1978 e 1981 foi vice-diretora do "Instituto Internacional para os Problemas Econômicos do Sistema Mundial Socialista" ("Internationalen Instituts für ökonomische Probleme des sozialistischen Weltsystems") ligado ao Conselho de Assistência Econômica Mútua, controlado por Moscou ("Совет экономической взаимопомощи" / Comecon). Ela foi capaz de construir seus contatos com camaradas acadêmicos de outros países socialistas, representando o instituto em encontros internacionais e em conferências organizadas pelas Nações Unidas em Genebra e Nova Iorque. Depois de retornar à República Democrática Alemã, entre 1982 e 1987, ela novamente atuou como reitora na seção de Economia Externa do HfÖ. Com a União Soviética investindo pesadamente na modernização de seus próprios setores de engenharia e indústria pesada, a relação econômica tradicionalmente complementar entre a União Soviética e a Alemanha Oriental estava se tornando mais abertamente competitiva, e as pressões econômicas estavam forçando o governo da Alemanha Oriental a tentar diversificar suas relações comerciais. Como representante da maior instituição de ensino e pesquisa em Economia da República Democrática Alemã, Luft participou durante esse período de uma sucessão de congressos internacionais nos quais fez apresentações: os locais incluíram Atenas, Madrid e Nova Deli. A partir de 1985, Christa Luft esteve envolvida na organização de visitas regulares de estudo de um e dois períodos para estudantes de Economia Estrangeira de HfÖ na Universidade de Economia e Negócios de Viena ("Wirtschaftsuniversität Wien"). Ela também iniciou um programa de colaboração com especialistas do Leste Europeu na Sorbonne (universidade) em Paris. A partir disso, surgiu uma série de colóquios bilaterais em Paris, Lyon e Berlim. Em 1987, Christa Luft foi nomeada membro correspondente da Academia de Ciências da Alemanha (Leste).Em 1988, o HfÖ em Berlim-Karlshorst foi alterado paraHochschule für Ökonomie Bruno Leuschner. Em 28 de outubro daquele ano, Christa Luft foi nomeada reitora da instituição que já havia sido o foco de sua vida profissional e acadêmica por três décadas. O ritmo acelerado das mudanças sociais e políticas ao longo do próximo ano significaria que ela permaneceria no cargo por pouco mais de um ano.

Política nacional
Em 1989, Christa Luft entrou na política em um momento de transição nacional. Entre 18 de novembro de 1989 e 18 de março de 1990, ela serviu como primeira das três vice-presidente do Conselho Ministerial da Alemanha Oriental e como Ministra da Economia no governo Modrow. Durante este tempo, ela participou ao lado de Hans Modrow, em janeiro de 1990, na reunião final do Conselho para Assistência Econômica Mútua. A reunião foi realizada em Sófia, capital da Bulgária, e tomou a importante decisão de migrar os estados membros para um sistema de comércio baseado em moedas livremente conversíveis e, assim, acabar implicitamente com o sistema de taxas de câmbio fixas no bloco oriental. Menos de um mês depois, ela estava em Bona participando da primeira e última reunião de gabinete conjunta entre os governos da Alemanha Oriental e Ocidental, discutindo novamente as taxas de câmbio, desta vez entre a Alemanha Oriental e Ocidental. (Ainda havia pouca apreciação da velocidade com que a reunificação poderia e ocorreria mais tarde naquele mesmo ano). A Eleições legislativas na Alemanha Oriental ocorreu em 18 de março de 1990. Um dos resultados da nova abordagem foi que o Partido Socialista Unificado da Alemanha ("Sozialistische Einheitspartei Deutschlands" / SED), lutando para se reinventar para um futuro democrático como o Partido do Socialismo Democrático (PDS), recebeu apenas 66 das 400 cadeiras no parlamento nacional. Foi a primeira vez desde a fundação da República Democrática Alemã, em outubro de 1949, que o SED e seus representantes não tinham uma maioria confortável na Câmara. Christa Luft foi uma dos 66 membros do SED/PDS, eleita para o distrito eleitoral de Karl-Marx-Stadt (anteriormente e posteriormente intitulou-se Chemnitz). Ela serviu como presidente da comissão parlamentar de orçamento. No entanto, com seu partido excluído da coalizão governista sob o primeiro-ministro Lothar de Maizière, ela não ocupou mais o cargo ministerial. O Ministério da Economia agora foi para Gerhard Pohl, do União Democrata-Cristã (RDA).

Durante o seu tempo como política nacional, Christa Luft manteve as suas ligações com o HfÖ, responsável pela cadeira de ensino de "Economia do Leste Europeu" ("Osteuropawirtschaft") até 1 de outubro de 1991, período em que o Senado de Berlim, alguns dias antes da reunificação da Alemanha, fechou toda a instituição.

Período pós-reunificação
Entre 1 de outubro de 1991 e 31 de outubro de 1994, Luft foi membro do governo e professora do ("Institut für Internationale Bildung Berlin e. V."), da qual foi cofundadora. O foco era educar uma geração de especialistas em economia de língua russa para a Rússia e os Estados sucessores pós-soviéticos vizinhos, especialmente da Bulgária e também da China. Durante esse período, ela aceitou vários convites para se apresentar como palestrante convidada sobre a experiência da Alemanha Oriental de transformação política e econômica. Na Europa, ela fez essas apresentações na Universidade de São Galo, Mülheim an der Ruhr e na Universidade Livre de Berlim. Mais longe, ela também compartilhou seus insights na China e no Vietnã.

Como parte do processo de unificação, 144 membros do Volkskammer da Alemanha Oriental, incluindo 24 membros do PDS, foram transferidos para o parlamento ampliado Bundestag de uma Alemanha reunificada. Christa Luft não era uma delas. No entanto, concorreu à eleição em 1994, quando o PDS teve uma modesta recuperação, aumentando o número de suas cadeiras de 17 para 30. A candidatura de Luft, que foi como membro "eleita diretamente" para o distrito eleitoral de Berlim-Friedrichshain-Lichtenberg, foi bem sucedida, com 44,4% dos primeiros votos de preferência: entre 1994 e 2002, ela atuou como membro do PDS do Bundestag. Entre 1998 e 2002, atuou como presidente do grupo PDS na Câmara e como porta-voz parlamentar do partido para assuntos econômicos e orçamentários.

Últimos anos de carreira política
Christa Luft escreveu regularmente uma coluna sobre política e economia na Neues Deutschland entre 2002 e 2012, em um recurso que também incluiu contribuições regulares de Harry Nick, Robert Kurz e Rudolf Hickel. Ela continua engajada como comentarista e autora.

Associações
Christa Luft é membro da sociedade científica Leibnitz Society desde 1993. Ela é membro da Associação Alemã de Estudos do Leste Europeu ("Deutsche Gesellschaft für Osteuropakunde") e da OWUS "(Offener Wirtschaftsverband von kleinen und mittelständischen Unternehmen, Freiberuflern und Selbständigen e V)".  Ela foi a primeira presidente da OWUS.

Entre 2002 e 2008, Christa Luft presidiu o Kuratorium (vagamente, "conselho de curadores") da Fundação Rosa Luxemburgo. Nos cinco anos seguintes, até 2013, foi eleita membro do comitê executivo da fundação.

Suposta revelação de informações privilegiadas ao Serviço de Inteligência
Durante seu tempo como membro do parlamento da Alemanha Oriental ("Volkskammer") no final de 1989, Luft se ofereceu para se submeter a uma investigação para ver se ela apareceria nos arquivos sobreviventes do Ministério da Segurança do Estado (Stasi). Nada incriminatório foi identificado. A própria Luft negou ter tido qualquer contato com os serviços de segurança. Naquela ocasião, havia pouca avaliação do tamanho da operação da Stasi e nem da extensão em que – apesar das tentativas desesperadas durante os últimos dias do regime comunista para queimar as evidências – registros detalhados das atividades da Stasi nos quarenta anos anteriores haviam sobrevivido. Posteriormente, depois de aprofundar os arquivos da Stasi revelou que em 1963, quando ela tinha 25 anos, ela havia assinado um compromisso de fornecer informações não especificadas às autoridades, ela afirmou que não se lembrava do assunto ("Daran erinnere ich mich nicht"). Durante o início da década de 1990 , Alexander Schalck-Golodkowski revelou à Serviço Federal de Inteligência da Alemanha que Christa Luft tinha ligações com o HVA. O HVA era o departamento do Ministério da Segurança do Estado que lidava com inteligência "estrangeira". Na realidade, concentrou-se na Alemanha Ocidental. Alexander Schalck-Golodkowski era um político sênior e funcionário do comércio com conexões da Stasi na Alemanha Oriental. Ela forneceu uma grande quantidade de informações à inteligência ocidental após o colapso da estrutura de poder da Alemanha Oriental/ Ele disse que Luft havia sido tratada por um oficial da Stasi conhecido como Manfred Süß, mas isso acabou sendo incorreto.

Luft foi membro do Bundestag entre 1994 e 2002: a natureza e a extensão de quaisquer associações anteriores que ela pudesse ter tido com a Stasi eram naturalmente de interesse das autoridades parlamentares. Uma investigação da Comissão Parlamentar de Verificação Eleitoral, Imunidade e Procedimento resultou em um relatório detalhado que foi publicado em junho de 1998. Foi comprovado que, entre 1963 e 1971, Christa Luft havia sido registrada sob o nome de fachada "IM Gisela" em conexão com uma operação realizada pela Diretoria Principal de Reconhecimento da Stasi (seção "Hauptverwaltung Aufklärung" / HVA). Ela havia sido recrutada pouco antes de receber seu doutorado. Em 31 de outubro de 1963, ela havia assinado uma declaração manuscrita de "declaração de obrigação", do tipo frequentemente usado para informantes ("inoffizieller Mitarbeiter") recrutados pela Stasi. Mais tarde, em 1963, ela entregou vários (três) "relatórios contextualizados em apoio ao desmascaramento de um suposto espião ocidental. No entanto, este foi apenas um caso de 'caso fictício, usado para testar sua confiabilidade". Luft nunca negou a existência da exposição, embora suas lembranças dela, em um nível detalhado, eram diferenciados: matizado:

"Era 1963. Dois homens vieram ao meu alojamento estudantil e me mostraram seus crachás de identidade. Eu não fazia ideia do que eram os crachás. Eles me perguntaram: 'É certo que você está prestes a receber seu doutorado e adora o faculdade onde você estuda e talvez esteja interessado em ficar lá?' Respondi: 'Sim'. 'Foi o que pensamos. Bem, suspeitamos que há alguém de algum lugar ou outro no oeste que é um agente de inteligência que está se interessando muito pela faculdade. ele em algum momento e ver o que ele quer? Eu não tinha suspeitas e era muito apegada a minha faculdade. [Eu não tinha a sensação de ser pressionada ou chantageada.] ... então lá estava eu, onde me disseram, no Coffee/Milk Bar no centro de Berlim para o chá dança... E lá estava ele sentado numa mesa... para resumir a história, sim... O que ele estava fazendo ali? Quais eram seus interesses? Ele gosta de beber conhaque e Pipapo, esse tipo de coisa. ... Encontrei-o duas ou três vezes e depois disse que tinha outras coisas para fazer. Depois fui confrontado em 1995 com...".

A Comissão Parlamentar de investigação informou, além disso, que Luft havia se declarado, "desde 1965, preparada para atuar como 'endereço de cobertura' para receber correspondências em nome do Mfs. A partir dos papéis disponíveis [o inquérito não encontrou nenhum sinal de que] ela realmente havia encaminhado algo para eles". No entanto, eles pensaram que ela provavelmente havia contribuído, ao identificar pessoas que poderiam ser recrutadas para o "trabalho operacional" do MfS. O inquérito informou que "desde meados de 1966 até 1971, ponto de término formal das operações da Stasi em conexão com "IM Gisela", nenhum documento havia sido fornecido comprovando "atividade de IM" pela Luft.

Em 1995, os registros da Stasi foram arquivados e os cidadãos tinham o direito legal de acessá-los, seja para fins de pesquisa acadêmica ou simplesmente para entender quais informações pessoais os serviços de segurança da Alemanha Oriental mantinham sobre seus movimentos e contatos. Em junho de 1995, Christa Luft fez uma solicitação pessoal à Comissão Gauck (como a agência relevante era então conhecida) para tentar descobrir quais informações a Stasis tinha sobre ela. Em relação ao seu nome de capa "IM Gisela" não houve surpresas significativas. No entanto, ela ficou nervosa ao descobrir que em 1977 os serviços de segurança haviam lançado uma operação de vigilância ("Operative Personenkontrolle" / OPK) contra ela. O trabalho de Luft lhe dera muito mais acesso a estrangeiros do que a maioria dos cidadãos da Alemanha Oriental, e havia preocupações de que ela pudesse revelar segredos de Estado aos serviços de inteligência da Alemanha Ocidental. Ela ficou particularmente preocupada ao saber que, em 1977, os serviços de segurança haviam providenciado a obtenção de uma chave duplicada de seu apartamento. A chave permaneceu nas mãos da Stasi até a dissolução da organização em 1990. Depois disso, foi entregue à Stasi Records Agency com todos os outros papéis. Luft ficou indignada porque ninguém da agência de registros se deu ao trabalho de dizer a ela que eles estavam segurando uma cópia da chave da porta da frente.

Honraria e prêmios

 1981: Ordem Patriótica do Mérito em bronze

Ligações externas

 Biografia do Bundestag  (em alemão)

Membros da Academia de Ciências da Alemanha Oriental
Membros do Bundestag 1994-1998
Membros do Bundestag 1998-2002
Pessoas vivas
Nascidos em 1938
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Christa Luft


හෙළටුවා යනු  මිහිදු හිමියන් බුද්ධ ධර්මය සිහලයට පරිවර්තනය කර සිංහළ භාෂාවෙන් ලියන ලද අට්ඨකථා ය. බුද්ධගෝෂ හිමියන් මෙය සීහලඅට්ඨකථා ලෙසද හදුන්වා තිබේ.

අට්ඨකථා

හෙළටුවා


أم\أم32 برادلي  هي مركبة مشاة قتالية أمريكية الصنع، وهي تحمل اسم الجنرال عمر برادلي. وهي في طور الخدمة في كل من الولايات المتحدة الأمريكية والمملكة العربية السعودية.

خصائصها
يبلغ وزن الإم2 برادلي 30,4 طن وطولها 6,55 م وعرضها 3,6 م وارتفاعها 2,98 م. تبلغ سرعتها 66 كم/س. ويتألف طاقمها من 3 أفراد وحمولتها 6 جنود. للمدرعة قدره عالية على القتال والمناورة ودقة الإصابة من الطلقة الأولى كما انها توفر حماية كبيرة للطاقم ويوجد فيها البرج وهو يحتوي على جميع الأسلحة ويدور 360 درجة.

مشاركتها في الحروب

شاركت البرادلي في حربي الخليج الثانية والثالثة وكان عدد العربات المدمرة بكل منهما 20 ثم 55 (حتى بداية 2006)

شاركت في التدخل العسكري في اليمن

المستخدمون

تستخدم المدرعة من قبل اربع دول فقط:

  (50 تسلم)

مستخدم محتمل

مراجع

وصلات خارجية
 برادلي على موقع الجيش الأمريكي
 برادلي أم2\أم3 على موقع أرمي تكنولوجي

مركبات استطلاع
مركبات عسكرية 1980–1989
مركبات مشاة قتالية مجنزرة
معدات عسكرية 1980-1989

أم2 برادلي


AGM-45 Shrike, radar vericilerini imha ve home için yapılmış havadan atılan anti-radyasyon füzesi. AGM-45 olarak adlandırılır. İlk anti-radar füzesi olan AGM-45 Shrike'ın ilk versiyonu 1958'de ABD NWC'de üretilmiştir. SA-2 Guideline SAM hava savunma bataryalarına karşı geliştirilmiştir. Özellikle Vietnam Savaşı'nda adından sıkça söz ettirmiştir. Savaşın başlarında hedef tespit ve imha yeteneği üst seviyede iken zamanla SAM bataryalarına yakalanma ve hedeften sapma oranının beklenenin üzerinde olması füzenin geliştirilmesi gerekliliğini ortaya koymuştur. ABD ve İsrail Hava Kuvvetleri envanterine katılmıştır. İsrail tarafından Arap-İsrail savaşlarında Mısır'ın SA-2 Guideline ve SA-3 Goa SAM bataryalarına karşı kullanılmış ve başarılı olmuştur. F-16CJ Wild Weasel, F-4G, F-15, A-4, A-6, A-7 ve F-105'ler tarafından taşınabilmektedir. Üretimin sona erdiği 1982'ye kadar A ve B versiyonlarından 18500 adet AGM-45 Shrike üretilmiştir. 1983'ten itibaren yerini daha modern ve pahalı olan AGM-88 HARM'a bırakmıştır. Türk Hava Kuvvetlerinin de envanterinde bir miktar AGM-45 Shrike bulunmaktadır.

Özellikleri
 Fonksiyon: Havadan-Karaya Anti-Radar Füze
 Üretici: ABD
 Güç Kaynağı: Aerojet Mk 78 Roket Motoru
 Fırlatma Ağırlığı: 177.6 kg
 Uzunluk: 305 cm
 Çap: 20.3 cm
 Kanat Açıklığı: 45.7 cm
 Hız: 2 mach
 Menzil: 40 km
 Patlayıcı Başlık: 67.5 kg
 Güdüm: Pasif Radar Takibi
 Hizmete Girişi: 1965

Texas Instruments
Füzeler

AGM-45 Shrike


Lucius Caninius Gallus († 44 v. Chr.) entstammte dem römischen Plebejergeschlecht der Caninii und war 56 v. Chr. Volkstribun.

Leben

Lucius Caninius Gallus, dessen Pränomen Lucius nicht von Cicero erwähnt wird, sondern nur dem Index zum 48. Buch von Cassius Dios Römischer Geschichte zu entnehmen ist, tritt erstmals 59 v. Chr. als einer der drei Ankläger des Gaius Antonius Hybrida in Erscheinung. Obwohl Antonius Hybrida in seinem Repetundenprozess von Cicero verteidigt wurde, musste er seine Verurteilung hinnehmen und ins Exil nach Kephallenia gehen. Eine seiner Töchter wurde aber die Gemahlin des Caninius Gallus.

56 v. Chr. bekleidete Caninius Gallus das Amt eines Volkstribuns. Damals bewegte die römische Innenpolitik die Frage der Rückführung des vertriebenen Ptolemaios XII., der sich nach Italien begeben und um militärische Unterstützung für seine Wiedereinsetzung als ägyptischer König ersucht hatte. In der Senatssitzung vom 14. Januar 56 v. Chr. (vorjulianisch) wurden fünf verschiedene Anträge zu diesem Thema diskutiert. Nach einem dieser Vorschläge sollte nicht der kilikische Statthalter Publius Cornelius Lentulus Spinther, sondern Gnaeus Pompeius Magnus die Rückführung Ptolemaios' XII. übernehmen, dabei allerdings keine Streitmacht verwenden dürfen, sondern nur von zwei Liktoren begleitet werden. Laut der wahrscheinlicheren Version Ciceros stellte Publius Rutilius Lupus diesen Antrag, laut Plutarch hingegen Caninius Gallus. Auf Grund einer Geschäftsordnungsdebatte kam es zu keinem Beschluss.

Im Jahr nach seinem Volkstribunat, 55 v. Chr., sah sich Caninius Gallus selbst einer Anklage ausgesetzt und erhielt auf Pompeius' Wunsch Cicero zum Verteidiger. 51 v. Chr. hielt er sich in Griechenland auf und traf sich in Athen öfters mit dem auf dem Weg nach Kilikien befindlichen Cicero. 46 v. Chr. war Caninius Gallus bei diesem Redner, mit dem er auch korrespondierte, zu Gast und stattete dem ihm befreundeten Gelehrten Marcus Terentius Varro in Baiae einen Besuch ab. Sein Tod fällt in das Jahr 44 v. Chr. Er hatte einen gleichnamigen Sohn, der 37 v. Chr. das Konsulat erreichte.

Literatur

Anmerkungen

Politiker (Römische Republik)
Geboren im 2. oder 1. Jahrhundert v. Chr.
Gestorben 44 v. Chr.
Mann

Lucius Caninius Gallus (Volkstribun 56 v. Chr.)


ඉතිහාසය

දෙවන ලෝක යුධ සමයේ හිරෝෂීමා සහ නාගසාකි යන ජපානයේ ප්රනධාන නගරයන් දෙකට පරමාණූ බෝම්බ හෙලීමෙන් අනතුරැව එම අවශ්ථාවේදීම දශ ලක්ෂ ගනනින් ජපන් ජාතිකයින් ජීවිතක්ෂයට පත්වුයේ ශරිරයේ කෙටස්ක්වත් සොයා ගැනීමටය නොහැකි වන පරිද්දෙනි එසේම තවත් කොටසක් පත්වු පිලිස්සුම් තුවලයන් හේතුවෙන් ක්රකමක් ක්රපමයෙන් මිය ගිය අතර තවත් කොටසක් සදා කාලිකවම ආභාධීත ත්ත්වයට පත්විය පසුකාලීනව උපදින ලදරැ පරම්පරාවටද වසර ගනනක් යනතුරැ මෙම රසායනික අවියේ අතුරැ පලයන්ට ගොදුරැව ආභාධීත තත්වයෙන් ඉපදීමයත් අතුරැ පලයක් වශයෙන් ආසාදනයන් වලට ගොදුරැ වීමටත් සිදුවිය
මෙම හේතුව නිසා මෙම ජපන් ජාතිකයින් විසින් මෙම අපහසුතාවයන්ගෙන් තම ජනතාව බේරා ගැනීම සදහා නොයෙකුත් පර්යේෂණයන්ගේ නිරතව සිටින ලදී

මුලික ශිද්ධාන්තය

හෝලි වෝටර් Holy Water
මෙලෙසින් ලොව පුරා පරික්ෂණයන් වෙත නිරතව සිටි ජපන් ජාතිකයින් විසින් ප්රංාශයේ ලුරදු දේවශ්ථානයේ ඇති ලෙඩ සුව කිරිමට ප්රසශිද්ධියට පත් ජල උල්පත මෙන්ම එලෙසින් ලෙඩ සුව කිරිමේ බලයක් ඇති තවත් ජල උල්පත් හතරක් වන මෙක්සිකෝවේ පිහිටා ඇති ජල උල්පතත් ඉංදියාවේ පිහිටා ඇති ජල උල්පතත් ජර්මනියේ පිහිටා ඇති ජල උල්පත මෙන්ම ඩුබායි රාජයේ පිහිටා ඇති ජල උල්පත් පිළීබදව අවධානයක් යොදු කරන ලදි එසේ මෙම ජල උල්පත් පිළිබද අවධානයක් යොමු කරන ලද්දේ මෙම ජල උල්පත් තුලින් පැමිනෙන ජලය ලොව පුරා ප්රාශීද්ධීයට පත්ව ඇත්තේ ලෙඩ සුව කිරිමට බලයක් ඇති වතුරක් වශයෙනි (හෝලි වෝටර් Holy Water)එසේම මෙම ජල උල්පත් වරථමානයේ ලෝක අවධානයට ලක්වීමට ඉතිරිව ඇත්තේද දේව හාස්කමකට බැව් සදහන් කලද එහි කිසිදු වරදක් නොමැත

පරික්ෂණයන් ආරමභ කිරිම
මෙම ජල උල්පත් පිළීබද 1950 වර්ෂයේ සිට පරික්ෂණයන් සිදු කරන ලද අතර ඉන් නිගමනය වුයේ එම ජලයෙහි ස්භාවික ජලයේ ඇති පීඑච් අගය මෙම ජල උලපත් පහේම පීඑච් අගය හල ඉතා ඉහල අගයන් ගන්නා බවය
මෙම වෙබ් පිටුව බලන්න    කැනජන් වතුර වෙනුනේ ලියන ලද වෙබ පිටුව]
 කැන්ගන් වෝටර පිළිබදව සිංහලෙන් විස්තර සදහන් වීඩියෝ පටය
 කැන්ගන් වෝටර පිළිබදව ඉංග්රීuසි භාෂාවෙන් විසතර සදහන් වීඩියෝ පටය
 l කැන්ගන් වතුර සමභනධයෙන් ලියා ඇති ප්රsථම සිංහල බලොග් කියවනය
 l කැන්ගන් වතුර සමභනධයෙන් ලියා ඇති ප්ර:ථම සිංහල වෙබ්කි පිටුව
 l ඉංදියාවේ මෙම කැනගන් වොටර් සමභනධයෙන් පවතවන ලද වැඩමුලවක වීඩියො පටයක්
 කැන්ගන් වතුර වෙනුවෙන් ලියවී ඇති English  වෙබ් පිටුව වෙබ් පිටුව

තවත් විතර බලන්න
 l කැන්ගන් වතුර සමභනධයෙන ලියා ඇති ප්‍රථම සිංහල බලොග් කියවනය
 l කැන්ගන් වතුර සමභනධයෙන ලියා ඇති ප්‍රථම සිංහල වෙබ්කි පිටුව

බාහිර සබැඳි

 කැන්ගන් වොටර පිළිබදව සිංහලෙන් විස්තර සදහන් වීඩියෝ පටය
 කැන්ගන් වොටර පිළිබදව ඉංග්‍රීසි භාෂාවෙන් විසතර සදහන් වීඩියෝ පටය
 කැන්ගන් වතුර වෙනුවෙන් ලියවී ඇති වෙබ් පිටුව වෙබ් පිටුව
 l කැන්ගන් වතුර සමභනධයෙන ලියා ඇති ප්‍රථම සිංහල බලොග් කියවනය
 l කැන්ගන් වතුර සමභනධයෙන ලියා ඇති ප්‍රථම සිංහල වෙබ්කි පිටුව

මූලාශ්‍ර

උපකරණ

ස්වභාවික සම්පත්
ඔක්සිජන් සංයෝග
හයිඩ්‍රජන් සංයෝග
ඔක්සයිඩ
හයිඩ්‍රයිඩ
ද්‍රව
දාවක
වීඩියෝ කිලිප සහිත ලිපි

මෙම පරයෙෂණයන සිදු කිරිමෙන් අවනනුරැව 1974 වරෂයෙදී කැන්ජන් වතුර පිල්ටරය නිරමාණය  කරන ලදී මෙහි විශේෂත්වය වන්නේ

කැන්ගන් ඇල්කලයින් වතුර


A crise política de 2021-2022 no Iraque é uma crise política que surgiu no Iraque a partir das eleições parlamentares de outubro de 2021, quando membros do Conselho de Representantes do Iraque não conseguiram formar um governo de coalizão estável ou eleger um novo presidente. Assim, o sistema político nacional permanece num impasse político.

Eventos
Os confrontos violentos em Bagdá após a eleição e a tentativa de assassinato do primeiro-ministro Mustafa Al-Kadhimi iniciaram a crise. Em 18 de novembro, Muqtada al-Sadr declarou que gostaria de formar um governo majoritário.

Em 9 de janeiro, o Congresso recém-eleito reuniu-se pela primeira vez na Zona Verde para eleger o presidente do parlamento e dois deputados. Após uma caótica primeira sessão parlamentar que resultou no presidente interino do parlamento Mahmoud al-Mashahadani adoecendo e sendo levado ao hospital. No entanto, depois que o legislador sunita e presidente do parlamento incumbente Mohamed al-Halbousi foi reeleito para um segundo mandato, com Shakhawan Abdulla, do Partido Democrático do Curdistão, e Hakim al-Zamili, do movimento sadrista. O Partido Democrático do Curdistão, Movimento Sadrista e Partido do Progresso conseguiu preencher todas as três posições devido aos candidatos de cada bloco votarem um no outro. Isso resultou nas facções xiitas pró-Irã no parlamento desconsiderando o resultado e alegando que possuíam 88 assentos, e mais do que o Movimento Sadrista. O Parlamento foi então temporariamente suspenso, porém mais tarde pôde ser retomado após uma revisão pela Suprema Corte do Iraque.

De acordo com a Constituição do Iraque, um presidente deve ser selecionado dentro de trinta dias após a eleição do presidente do parlamento. O presidente em exercício Barham Salih foi escolhido pela União Patriótica do Curdistão para concorrer a um potencial segundo mandato como presidente, enquanto o Partido Democrático do Curdistão selecionou o ex-ministro das Relações Exteriores Hoshyar Zebari para concorrer ao cargo, uma segunda tentativa para a presidência do Partido Democrático do Curdistão.

Em maio de 2022, nenhum governo havia sido formado e nenhum presidente havia sido nomeado pelo parlamento. Em 13 de junho de 2022, 73 parlamentares do bloco de al-Sadr renunciaram ao parlamento. Em 23 de junho, o Conselho de Representantes empossou 73 novos membros em seu lugar.  Como resultado, o bloco do Quadro de Coordenação, uma aliança de partidos apoiados pelo Irã liderada por Nouri al-Maliki, cresceu para 130 assentos.

Em 17 de julho, foram vazadas gravações secretas de Nouri al-Maliki, o ex-primeiro-ministro, nas quais ele criticava al-Sadr. Isso foi relatado como controverso e um fator de aprofundamento da crise.

Em 25 de julho, o quadro nomeou o ex-ministro e governador da província de Maysan, Mohammed Shia' Al Sudani, como primeiro-ministro.

Em 27 de julho, indignados com a influência do Irã na governança interna iraquiana, seguidores de al-Sadr invadiram a Zona Verde e o Parlamento Iraquiano em Bagdá. Após uma mensagem pública de al-Sadr para "orar e ir para casa", a multidão se dispersou. Milhares de partidários de Muqtada al-Sadr ficariam acampados no prédio do parlamento a partir de 27 de julho. Em 3 de agosto, Muqtada al-Sadr pediu por eleições antecipadas.

Em 29 de agosto, Sadr anunciou via tweet sua retirada da política. Mais tarde naquele dia, seus partidários invadiram o palácio presidencial e confrontos armados dentro da Zona Verde se seguiram, resultando na morte de vários manifestantes. O exército iraquiano anunciou um toque de recolher em todo o país. Protestos e confrontos também eclodiram em Basra e na província de Maysan, no sul do Iraque.

Em 30 de agosto, os combates se espalharam para Karbala e se intensificaram em Basra quando os manifestantes invadiram o escritório parlamentar iraquiano em Karbala e bloquearam a entrada do porto de Umm Qasr.

Em 5 de setembro, foi informado que a segunda rodada de negociações havia sido concluída.

História política do Iraque
Crises políticas
2021 no Iraque
2022 no Iraque

Crise política no Iraque de 2021-2022


بلدية جاليستيو ، هي بلدية تقع في مقاطعة قصرش والتي تقع في منطقة إكستريمادورا، غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.955 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في قصرش
بلديات قصرش

جاليستيو


Leopoldo López Gil, né le  à Caracas, est un homme politique espagnol, membre du Parti populaire (PP).

Biographie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des députés européens d'Espagne de la 9e législature - Liste des députés européens de la 9e législature

Liens externes

Député européen membre du Parti populaire (Espagne)
Député européen du groupe du Parti populaire européen 2019-2024
Député européen élu en Espagne 2019-2024
Naissance en octobre 1944
Naissance à Caracas

Leopoldo López Gil


Universitatea din Palermo (în ) este o universitate de stat situată în Palermo, Italia, care a fost înființată în anul 1806 cu denumirea Regia Accademia degli Studi. În actuala formă de organizare cuprinde douăsprezece facultăți.

Istoric

Universitatea din Palermo a fost fondată oficial în anul 1806, deși primele sale rădăcini datează din 1498, când acolo se predau cursuri de medicină și de drept.

În a doua jumătate a secolului al XVI-lea, în reședința lor de la Collegio Massimo al Cassero, iezuiții organizau studii superioare și acordau grade în teologie și filosofie, domeniiîn care aceștia erau experți în acea perioadă. În 1767 iezuiții au fost expulzați din Regatul celor Două Sicilii de către Regele Ferdinand I, dar 37 de ani mai târziu aceștia au revenit la reședința lor, care între timp fusese transformată în Regia Accademia degli studi San Ferdinando (la 5 noiembrie 1779). Nou înființata instituție de învățământ superior, care funcționa în fostul local al iezuiților (Collegio Massimo), acorda licențe în filosofie și teologie, funcționând cu patru facultăți (drept, teologie, filosofie și medicină) și douăzeci de catedre. În 1804, odată cu întoarcerea iezuiților în Sicilia, Academia regală (Regia Accademia degli studi) a trebuit să se mute în Casa dei Teatini, actualul sediu al Facultății de Drept.

În august 1805 regele Ferdinand I al celor Două Sicilii a decis transformarea instituției în universitate, având titulatura Università degli Studi. Cursurile noii universități au început efectiv la 12 ianuarie 1806.. S-a încercat extinderea universității prin înființarea unor noi catedre, dar penuria de resurse nu a permis, cel puțin la început, să poată fi angajați și profesori străini.

După unificarea Italiei (1861), Universitatea din Palermo a fost modernizată, un rol important avându-l chimistul Stanislao Cannizzaro și ministrul instrucțiunii publice . Începând din 1984, clădirea principală a Universității și sediul rectoratului este Palatul Chiaramonte-Steri, una dintre cele mai importante clădiri istorice din Palermo, construit în 1307 și fosta reședință a seniorilor din familia Chiaramonte. În apropierea Palatului Chiaramonte-Steri se află grădina botanică din Palermo, care se află în subordinea universității..

Universitatea din Palermo s-a dezvoltat mult, ea având în prezent, aproximativ 2000 de cadre didactice și 50.000 de studenți, în toate domeniile principale de studiu și cercetare. În ultimii ani universitatea a luat parte în mod activ și la programe de cooperare internațională.

Organizarea

În prezent, Universitatea din Palermo are douăsprezece facultăți:
 Facultatea de Agricultură
 Facultatea de Arhitectură
 Facultatea de Arte și Științe umaniste
 Facultatea de Drept
 Facultatea de Economie
 Facultatea de Educație
 Facultatea de Farmacie
 Facultatea de Fizică
 Facultatea de Inginerie
 Facultatea de Matematică, Fizică și Științe naturale
 Facultatea de Medicină
 Facultatea de Științe politice

Absolvenți notabili
Printre cele mai cunoscute persoane care au studiat la Universitatea din Palermo se numără: liderii politici Renato Schifani și Angelino Alfano; chimiștii Stanislao Cannizzaro și Emanuele Paternò; juriștii Filippo Mancuso și Sergio Mattarella (Președintele Italiei, care a fost, de asemenea, profesor la această universitate).

Referințe

Legături externe

 Universitatea din Palermo-Ul
 Istoria Universității din Palermo
 Viața la Universitatea din Palermo

Fondări în 1806
Palermo

Universitatea din Palermo


المناخ الألبي أو مناخ الجبال أو مناخ المرتفعات هو المناخ القياسي للمناطق فوق خط الأشجار.

التعريف
هناك عدة تعريفات للمناخ الألبي:
 التعريف البسيط هو ذلك المناخ حيث يفشل نمو الأشجار بسبب درجات الحرارة المتدنية. حسب نظام مناطق الحياة لهولدريدج ، يقع المناخ الألبي حيث متوسط الحرارة البيولوجية لمنطقة ما ينحصر بين 1.5°م و3°م، ما يمنع نمو الأشجار. الحرارة البيولوجية هي نفسها درجة الحرارة المعروفة (سلسيوس أو فهرنهايت أو كلفين)، عدا إن كانت درجة أقل من 0°م (32°ف) فإنها تعامل على أنها 0°م، لأن النباتات تكون في حالة سبات عند درجة التجمد أو ما تحتها.
 في تصنيف كوبن للمناخ، المناخ الألبي مناخ قطبي، حيث لا شهر له معدل حراري أعلى من 10°م.

الأسباب

تنتج درجات الحرارة المختلفة عن تفاعل بين الإشعاع والحمل.يخترق ضوء الشمس في  طبقة الأرض وتسخنها. هذه الأخيرة أيضاً تسخن الهواء على السطح. لو كان الإشعاع هو الوسيلة الوحيدة لانعكاس الحرارة في الفضاء من الأرض، فإن تأثير البيت الزجاجي للغازات في الغلاف الجوي سيبقي سطح الأرض على درجة حرارة 333°ك (60°م).

ورغم ذلك، فعندما يسخن الهواء فإنه يتمدد، ما يقلل من كثافته. لذلك يرتفع الهواء الساخن إلى أعلى ويرسل الحرارة إلى أعلى، وهذا ناتج عن الحمل. وهذا الحمل يوازن الهواء في ارتفاع محدد حتى تكون كثافته متساوية مع الأجواء المحيطة به. الهواء ناقل ضعيف للحرارة، لذلك فجزء من الهواء يصعد ويهبط دون تبادل حراري وهذا يعرف ب، حيث لديه منحنى مبيان ضغط-حرارة متميز. إذا انخفض الضغط الجوي انخفضت درجة الحرارة. ويعرف معامل تناقص الحرارة بدلالة الارتفاع بمعدل السقوط الذي يساوي تقريباً 9.8°م لكل كيلومتر (5.4°ف لكل 1,000 قدم).

الجدير بالملاحظة أن وجود الماء في الغلاف الجوي يعقد عملية الحمل، بحيث يوجد لدى بخار الماء حرارة تبخر بطيئة. بما أن الهواء يرتفع ويبرد، يصبح مشبعاً ولا يمكنه استحمال كمية بخار الماء فيه. يتكاثف بخار الماء مكونا السحاب، ما يغير معدل السقوط من معدل جاف إلى رطب (5.5°م لكل كيلومتر أو 3°ف لكل 1,000 قدم). معدل السقوط الحالي، المسمى بمعدل السقوط البيئي ليس مستقراً (يتغير خلال اليوم أو الفصل وأيضا بحسب المكان)، لكن معدل السقوط العادي هو 5.5°م لكل 1,000 متر (3.57°ف لكل 1,000 قدم). يعادل تسلق 100 متر من الجبال المشي 80 كيلومتر (45 ميل أو 0.75° من طول خط العرض) باتجاه القطب. هذه العلاقة تقريبية فقط، حسب العوامل المحلية، مثل أن القرب من المحيط قد يغير كلياً المناخ. وكلما زاد الارتفاع يصبح نوع الهطول ثلوجا وتزداد سرعة الرياح. وتستمر درجات الحرارة في الانخفاض حتى الوصول إلى التروبوبوز على ارتفاع 11,000 متر، حيث تتوقف درجات الحرارة عن الهبوط. ويعلو التروبوبوز عن أعلى قمة في العالم.

التوزيع
يغطي هذا المناخ جزءاً صغيرا من الأرض، حيث يتوزع على مناطق متفرقة. من أهم المناطق التي ينتشر بها هذا المناخ هي:
سييرا نيفادا الأمريكية، جبال الروكي، جبال كاسكيد، جبال الأبلاش، قمة مونا لوا في هاواي، جبال الألب، البرانس الإسبانية، جبال الأنديز، جبال الهيمالايا، سييرا نيفادا، هضبة التبت، قانسو وتشينغهاي بالصين، مرتفعات جبال الأطلس والمناطق الوسطى لبورنيو وغينيا الجديدة.

يتغير العلو الأدنى لبداية المناخ الألبي بطريقة كبيرة حسب خط العرض. إذا عرف المناخ الألبي بخط الأشجار، فهو إذن يقع على علو 650 متر على خط عرض 68 شمالاً، بينما على جبل كليمنجارو في أفريقيا فيبدأ خط الأشجار والمناخ الألبي على ارتفاع 3,950 متر.

التغير الشهري

يعتمد التغير الشهري خلال السنة على خط عرض الموقع. ففي المناطق الاستوائية، مثل قمة جبل مونا لوا، تبقى درجات الحرارة مستقرة على مدار العام.

وبالنسبة للعروض الوسطى، مثل جبل واشنطن تختلف درجات الحرارة لكنها لا تكون دافئة جداً أبداً.

مراجع

أرصاد جوية جبلية
بيئة جبلية
تصنيف كوبن للمناخ
مناخ
مناخ أستراليا
مناخ إفريقيا
مناخ أمريكا الجنوبية
مناخ أمريكا الشمالية
مناخ أوروبا
مناخ آسيا
نباتات المناخ الألبي

مناخ ألبي


Mač zaštite (eng. Sword of Protection), izmišljeni magični mač iz franšize Gospodari svemira, kojim se koristi princeza Adora, sestra blizankinja princa Adama u borbi i kada se preobražava u moćnu ratnicu She-Ra. Mač zaštite se prvi put pojavljuje u dugometražnom animiranom filmu He-Man i She-Ra: Tajna mača iz 1985. godine, koji je bio Filmationov uvod u spin-off seriju She-Ra: Princeza moći (1985. - 1987.).

Za razliku od svog brata Adama, Adora se preobražava u She-Ra usklikom U čast dvorca Siva Lubanja! Ja sam She-Ra! Mač zaštite nalikuje na He-Manov, ali je elegantniji i ženstveniji s dragim kamenom u njegovoj sredini. Mač zaštite ima moć preobrazbe u drugu formu te moć iscjeljivanja.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Mač zaštite - he-man.fandom.com

Gospodari svemira

Mač zaštite


Ella Trebe, née le  à Berlin et morte le  à Sachsenhausen, est une ouvrière allemande, membre du Parti communiste allemand et engagée activement dans la résistance contre le nazisme. Accusée de haute trahison, elle est fusillée à Sachsenhausen, sans avoir été jugée.

Biographie

Ella Gertrud Beyer est née le 6 novembre 1902 à Berlin. Elle est la fille d'Otto Beyer, ouvrier et de Pauline Barcikowska, blanchisseuse. Elle grandit dans une arrière-cours de Wedding. Elle travaille ensuite comme métallurgiste dans l'entreprise Lewin et comme enrouleuse à l'usine AEG dans le quartier Gesundbrunnen de Berlin, où elle vit également. Son engagement politique date de 1922 quand elle rejoint la Fédération allemande des travailleurs de la métallurgie (DMV). En 1926, elle rejoint également le Parti communiste allemand (KPD). En 1929, elle est élue membre de l'Assemblée de district de Wedding. À partir de 1929-1930, elle soutient la stratégie de l' (RGO). En 1930-1931, Ella Trebe est la «dirigeante des femmes» au conseil d'administration de  (EVMB).

Elle épouse son compagnon Paul Trebe.

Après l'arrivée au pouvoir des nationaux-socialistes, le parti communiste et tout activisme politique sont interdits, mais Ella Trebe continue ses activités illégalement. Elle rejoint «l'appareil de sécurité du Nord» de la direction clandestine de la région de Berlin du parti communiste. Elle travaille de 1934 à 1936 dans l'usine de pièces automobiles Teves GmbH à Berlin-Wittenau où elle a des liens avec des militants du parti travaillant illégalement dans l'usine.

Au moment où la Seconde Guerre mondiale éclate, en septembre 1939, Ella Trebe est active dans le réseau Orchestre Rouge. Elle est en étroit contact avec les résistants  et Erwin Reisler. En tant que courrière pour l'Orchestre Rouge, elle est en contact avec d'autres groupes communistes dans le pays et à l'étranger. Même après les vagues d'arrestations contre ce réseau, elle continue son action de résistance. Au printemps 1943, elle héberge le combattant des Brigades internationales, , parachuté en Allemagne pour organiser des actions de résistance. Elle lui fournit des contacts pour tenter de réunifier les résistants de Berlin désorganisés par des arrestations massives. Ernst Beuthke est dénoncé et arrêté après avoir fait montre de négligence. Tous ceux qui ont été en contact avec lui sont arrêtés durant la nuit du 9 au 10 juin 1943, y compris Ella Trebe et sa famille. Elle est accusée de haute trahison et déportée au Camp de concentration d'Oranienbourg-Sachsenhausen. Sur ordre d'Heinrich Himmler, les «prisonniers communistes de Berlin» sont exécutés sans procès.

Ella Trebe est fusillée à Sachsenhausen le 11 août 1943. Ernst Beuthke, ses parents, ses frères et 30 autres combattants de la résistance sont assassinés en même temps qu'elle.

Distinctions

 Après la fin de la guerre, une pierre commémorative est érigée à la mémoire d'Ella Trebe sur la place Nettelbeck à Berlin, mais elle est retirée dans les années 1950.
 Depuis 2005, Ella Trebe est commémorée dans une exposition au Mémorial de Sachsenhausen à Oranienburg.
 Depuis 2006, l'une des nouvelles rues près de la Gare centrale de Berlin porte le nom Ella-Trebe-Straße.
 En septembre 2009, un Stolperstein apposé devant son ancienne maison, Togostraße 78, lui rend hommage.

Bibliographie

  Anja Hennig, Stefan Heinz, Trebe, Ella, geb. Beyer (Biographie), dans Siegfried Mielke (éd.), Gewerkschafterinnen im NS-Staat : Verfolgung, Widerstand, Emigration, Essen, 2008
  Luise Kraushaar e.a., Deutsche Widerstandskämpfer 1933-1945. Biografien und Briefe, Berlin, Dietz, 1970,  et suivantes

Liens externes

 Biographie de Stefan Heinz sur Stolpersteine-berlin.de
 Ella Trebe im Bezirkslexikon auf berlin.de
 Rompre les syndicats en 1933, biographies : Ella Trebe, Fédération allemande des syndicats, 2013

Références

Personnalité du Parti communiste d'Allemagne
Décès au camp de concentration d'Oranienbourg-Sachsenhausen
Condamné à mort exécuté en Allemagne
Condamné à mort exécuté par arme à feu
Résistante allemande
Syndicaliste allemand
Femme syndicaliste
Orchestre rouge
Décès en août 1943
Naissance en novembre 1902
Naissance à Berlin
Décès à 40 ans

Ella Trebe


Der Bernd-Eichinger-Platz ist ein Platz im Münchner Stadtbezirk Maxvorstadt. Er bezeichnet die Fläche vor dem Eingang zur Hochschule für Fernsehen und Film, anschließend an die Gabelsbergerstraße.

Geschichte
Nachdem der Filmproduzent Bernd Eichinger im Januar 2011 einem Herzinfarkt erlegen war, schlug seine Witwe Katja Eichinger der Stadt München vor, in Erinnerung an Eichingers Verdienste um den Filmstandort München und sein Lebenswerk einen Platz nach ihm zu benennen. Als angemessener Ort wurde die Grünfläche vor der Hochschule für Fernsehen und Film, an der Eichinger selbst studiert hatte, ausgesucht. Der bayerische Finanzminister Markus Söder stimmte einem entsprechenden Vorschlag zu. Auch die Hochschule begrüßte die Idee. Mit Beschluss des Münchner Stadtrates vom 19. April 2012 wurde die Namensgebung offiziell.

Am 7. Mai 2012 wurde das Straßenschild durch Oberbürgermeister Ude im Beisein von Eichingers Witwe Katja und Tochter Nina feierlich enthüllt.

Siehe auch
 Liste der Plätze in München

Weblinks
 München hat nun einen Bernd-Eichinger-Platz, in: Welt Online, 7. Mai 2011

Einzelnachweise

Platz in München
Platz in Europa
Bauwerk in der Maxvorstadt

Bernd-Eichinger-Platz


Interior er en dansk dokumentarfilm fra 1989, der er instrueret af Henrik Wadt Thomsen.

Handling
En lille musikfilm bygget op i kulisser af papir og pap. En rejse i et hæsblæsende tempo, til en verden hvor virkeligheden forvandles til eller fødes af forvirret galskab - i et badekar?

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1989

Musikfilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark

Interior


Hommersandiophycus, nom. cons., rod crvenih algi iz porodice Liagoraceae. Taksonomski je priznat kao zaseban rod. Postoji pet priznatih vrsta.

Tipična je morska alga H. clavatus (Yamada) Showe M.Lin & Huisman

Vrste
 Hommersandiophycus borowitzkae (Huisman) S.-M.Lin & Huisman
 Hommersandiophycus clavatus (Yamada) Showe M.Lin & Huisman – tip
 Hommersandiophycus kraftii Huisman & S.-M.Lin
 Hommersandiophycus pectinatus (Collins & Hervey) Popolizio, C.W.Schneider & C.E.Lane
 Hommersandiophycus samaensis (C.K.Tseng) S.-M.Lin & Huisman

Izvori

Liagoraceae

Hommersandiophycus


Carlini ist ein kleiner, aber auffälliger Einschlagkrater im Nordwesten der Mondvorderseite. Er liegt östlich des Kraters C. Herschel und nördlich von Lambert in der Ebene des Mare Imbrium.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem italienischen Astronomen Francesco Carlini offiziell benannt.

Weblinks

 Carlini auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Carlini (Mondkrater)


جائزة طرابلس الكبرى غران بريميو دي تريبولي (بالإيطالية:Gran Premio di Tripoli ) أو سباق الملاحة في ليبيا. كان سباقا للسيارات نظم سنويا بين عامي 1925 و 1940 في حلبة للسباق خارج طرابلس عاصمة إقليم طرابلس (تريبوليتانيا) الخاضعة للاحتلال الإيطالي آنذاك.

خلفية
كانت سباقات السيارات ذات شعبية كبيرة في إيطاليا وكذلك في المستعمرة حيث رغب المسؤولون في تكريس السياحة التي كان يرغب منها تكريس الهجرة إلى إقليم طرابلس، لكن بالرغم من الدعم المقدم من الحاكم العام لليبيا آنذاك والذي كان متحمسا للأمر إيميليو دي بونو وبعض النجاح الأولي، الا أن المشروع لم ينجح اقتصاديا، فالتدخل الشخصي لدي بونو هو الذي منع الحدث في 1929 من التوقف. وفي 1930 واجه الحدث تراجعا آخر في اهتمام الجمهور به، إضافة لموت السائق غاستوني بريلي بيري اثر تحطم سيارته في ضاحية سوق الجمعة جراء حادث مميت. كما تراجعت الرعاية الاعلامية والحماس للسباق، كما أن تداعيات موت بريللي جعلت من السباق غير ممكنا في العام التالي 1931 وهو ماحدث فعلا.

لكن رئيس نادي طرابلس للسيارات إيديجيو سفورتزيني كان مرنا، حيث قرر اقامة جولة أخرى من سباقات الجائزة الكبرى، هذه المرة بغرض بناء حلبة ذات طراز أوروبي للسباقات، تم جمع الأموال اللازمة من قبل الحكومة الإيطالية لتمويل المشروع، وتم الانتهاء من الأعمال اللازمة وافتتاح المشروع في ربيع 1933.

كان يبلغ مسار الملاحة 13.140 كيلومترا (8.156 ميل) طولي في الملاحة الواقعة بين طرابلس، سوق الجمعة وتاجوراء. كان من معالم حلبة المسار تلك برج اسمنتي أبيض كان منتصبا جوار مدرج للحلبة الذي كان بوسعها حمل 10.000 شخص.
تم تزويد حلبة الملاحة بنظام أضواء الانطلاق ونظام توقيت الكتروني بصري، كلتا المعدات إضافة لوسائل أخرى خاصة بالحلبة كانت تضاهي ما كان متوفرا في الحلبات الأوروبية حينها.

مع ممارسة إيطاليا لمزيد من النفوذ والتحكم في ليبيا وتعيين إتالو بالبو كحاكم عام ودمجه إقليمي برقة وطرابلس في مستعمرة واحدة صار الحدث مشهدا سنويا مهما بحد ذاته. كان المشاركون في الحدث يعاملون معاملة متميزة حيث كانوا ينزلون في فندق الودان الفخم ويتناولون العشاء في الكازينو الملحق بالفندق ويقومون بزيارة بالبو في قصره. كل هذا جعل من ريتشارد سيمان أشهر سائق سباقات السيارات قبل الحرب العالمية الثانية في أن يصف جائزة طرابلس الكبرى بأنها «أسكوت حلبات سباقات السيارات» (وأسكوت هي أشهر حلبات سباقات الخيل في بريطانيا وتعتبر ملكية للتاج البريطاني والدولة البريطانية في آن)، كما أن اقترانها بجوائز مادية كبيرة جعل من جائزة طرابلس الكبرى موعدا هاما في السباقات لا يمكن تجاهله.

بين عامي 1933 و 1938 خضعت جائزة طرابلس الكبرى لمعايير الفورمولا ليبر "Formula Libre" بمعنى عدم فرض قيود أو معايير أو أوزان محددة على قدرات المحركات المستعملة في السباق الذي عرف وقتها كونه أسرع حلبة في العالم.

بحلول العام 1939 كان الإيطاليون قد تعبوا من هيمنة ألمانيا على مراحل السباق، وقاموا بتحويله لسباق للعربات الأصغر أو فيتوار "Voiturette" شملت 1500 سيارة سي سي رياضية، الا أنهم أحبطوا بسبب السيارة التي صنعت خصيصا من قبل مرسيديس التي كان يقودها هيرمان لانغ والتي فازت في السباق.

في 1940 بحضور فرق ألفا روميو وماتزيراتي إضافة لعدد من الفرق المستقلة، حاز الإيطالي جوزيبي فارينا على نصره الوحيد قبل الحرب العالمية الثانية. كانت تلك هي النتيجة والجولة النهائية. جولة طرابلس الكبرى لم تنطلق مجددا بعدها.

الفائزون

حسب الدولة

مصادر

وصلات خارجية
 تاريخ الجائزة الكبرى, Gran Premio di Tripoli

أحداث رياضية دورية أسست في 1925
أحداث رياضية دورية انحلت في 1940
الرياضة في طرابلس
رياضة محركات في إفريقيا
سباقات سيارات
سباقات سيارات في إيطاليا
سباقات سيارات في ليبيا

جائزة طرابلس الكبرى


Bessie Love (født Juanita Horton; 10. september 1898, død 26. april 1986) var en amerikansk teater- og filmskuespiller. Hun havde en lang og aktiv filmkarriere, som strakte sig over 68 år. I hendes tidlige karriere var hun populær i musicals og blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle for Broadways melodi.

Bessie Love begyndte en karriere i filmbranchen efter anbefaling fra skuespilleren Tom Mix. De første roller hun spillede var i den indflydelsesrige instruktør D.W. Griffiths film. De første film hun spillede i var stumfilm, men hun lykkedes også med overgangen til tonefilm. Blandt andet deltog Love i flere tidlige musicals. I 1932 begyndte hendes karriere at aftage og i 1935 flyttede hun til England, hvor hun fortsatte sin karriere ved blandt andet at spille teater. Under Anden verdenskrig havde hun svært ved at klare sig som skuespiller, men efter krigens afslutning genoptog hun sin karriere og medvirkede i både teater og film, ofte som amerikansk turist.

Filmografi (udvalg)

 1916 – Hands Up!
 1916 – Intolerance
 1922 – The Village Blacksmith
 1923 – Souls for Sale
 1925 – Den forsvundne Verden
 1928 – The Matinee Idol
 1929 – The Girl in the Show
 1929 – Broadways Melodi
 1930 – Godt Nyt
 1930 – See America Thirst
 1941 – Atlantic Ferry
 1951 – The Magic Box
 1954 – Den barfodede grevinde
 1955 – Han, hun og katten
 1957 – Historien om Esther Costello
 1958 – Next to No Time
 1958 – Nowhere to Go
 1960 – Kun femten år
 1961 – Vores franske sommer
 1961 – Mrs. Stones romerske forår
 1964 – Children of the Damned
 1967 – Jeg glemmer aldrig - hva'-var'ed-nu-han-hed?
 1968 – Isadora
 1971 – Catlow
 1971 – Den satans søndag
 1976 – Det går helt agurk i saunaen
 1977 – Gulliver's Travels
 1981 – Reds
 1981 – Ragtime
 1981 – Lady Chatterleys elsker
 1983 – Blodshunger

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Teaterskuespillere fra USA
Filmskuespillere fra USA
Amerikanere i 1900-tallet
Personer fra Texas
Pseudonymer
Oscar-nominerede skuespillere

Bessie Love


Blindaður af ást er lag eftir Gísla Þór Ólafsson, gefið út þann 7. júní árið 2011 sem fyrsta smáskífa Gillons disksins Næturgárun (2012). Lagið var frumflutt í Popplandi þann 22. júní og spilað annaðslagið það sumarið. Lag og texti voru samin þann 28. desember 1998. Lagið er mest spilaða Gillonlagið í útvarpi og hefur Gillon hvað oftast spilað það þegar hann spilar opinberlega og oft skeytt við lagið Hringekjan sem er lag við ljóð Geirlaugs Magnússonar og kom út á næstu plötu Gillons, Bláar raddir (2013).
Lagið var tekið upp í Stúdíó Benmen og flutt af nokkrum meðlimum bandsins Contalgen funeral, en auk Gísla og Sigfúsar (upptökustjórn, trommur, hljómborð og rafmagnsgítar) eru þau Sigurlaug Vordís og Andri Már í bakröddum í laginu.

Í lok ágúst 2019 varð lagið aðgengilegt á Spotify, en þá var diskurinn Næturgárun settur á þá veitu. Í kjölfarið kom út 7" smáskífa með laginu ásamt laginu "Andrés Önd" á b-hliðinni. Áður hafði lagið komið út á heimagerðri smáskífu (geisladiski) og á Youtube og Soundcloud.

Hljóðfæraleikur
 Andri Már Sigurðsson: Bakraddir
 Gísli Þór Ólafsson: Kassagítar, bassi og söngur
 Sigfús Arnar Benediktsson: Rafmagnsgítar, trommur, hljómborð og upptökustjórn
 Sigurlaug Vordís Eysteinsdóttir: Bakraddir

Ytri tenglar
Hér má heyra lagið á Youtube

Íslenskar smáskífur

Blindaður af ást


"Bang and Blame" er en sang af det alternative rockband R.E.M., der blev udgivet som den anden single fra deres albums Monster i 1994. Det er den sidste af gruppens sange, der nåede ind i Top 20 på Billboard Hot 100, hvor den toppede som nummer 19, og det er den sidste af deres sange, der nåede nummer 1 på Modern Rock Tracks-hitlisten.

Når albumversionen af sangen er færdig med at spille følger et unavngivet instrumentalnummer med tremolo-effekter og en forstærket bas, som varer omkring 30 sekunder, før den fader ud.

Sangen var den mest succesfulde single fra gruppen i USA siden "Shiny Happy People" i 1991. Efter "Bang and Blame" formåede banden ikke få en single, der kunne matche dens succes. På trods af dette er den hverken med på In Time: The Best of R.E.M. 1988–2003 eller Part Lies, Part Heart, Part Truth, Part Garbage 1982–2011.

"Bang and Blame" blev brugt  tv-serien Cold Case i episoden "Blackout", i den danske tv-serie Charlot og Charlotte, der er instrueret af Ole Bornedal, i det britiske komediedrama My Mad Fat Diary i episoden "Not I" og i den amerikanske sæbeopera Melrose Place i episoden "No Strings Attached". Sangen blev også brugt i "Weird Al" Yankovics polkamedley "The Alternative Polka" fra hans album Bad Hair Day, der udkom i 1996. Coveret af singlen minder til dels om coveret af Nirvanas single "Pennyroyal Tea" fra 1994

Spor
Alle sange er skrevet af Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills og Michael Stipe.
12" og CD Maxi-single
 "Bang and Blame"  – 4:51
 "Losing My Religion" (live)1 – 5:24
 "Country Feedback" (live)1 – 5:03
 "Begin the Begin" (live)1 – 3:47

7", Kassettebånd og CD single
 "Bang and Blame" – 4:48
 "Bang and Blame" (instrumental version) – 4:48

1 Indspillet på 40 Watt Club, Athens, Georgia; 19. november, 1992. Koncerten var for at støtte Greenpeace, og blev optaget med et soldrevet mobilt lydstudie.

Hitlister

Referencer

R.E.M. sange
Sange fra 1994

Bang and Blame


Agrilus bespencus é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América do Norte.

Referências

bespencu
Coleópteros descritos em 2008

Agrilus bespencus


بورصة النيل هي بورصة مصرية داخل بورصتي القاهرة والإسكندرية وهي أول سوق في منطقة الشرق الأوسط وشمال أفريقيا لقيد وتداول الشركات المتوسطة والصغيرة، حيث ستوفر بورصة النيل فرص التمويل والنمو للشركات ذات الإمكانيات الواعدة من كافة المجالات ومن كافة دول المنطقة بما في ذلك الشركات العائلية بهدف مساعدة هذا القطاع على إيجاد التمويل اللازم والكافي للتغلب على المعوقات التي يواجهها والتي تحد من نموة وقدرتة على المنافسة وإيجاد فرص عمل جديد في هذا القطاع الذي يشكل أساس الاقتصاد المصري.
وقد تم قيد 16 شركة صغيرة ومتوسطة في بورصة النيل ويوجد 25 راعي معتمد في بورصة النيل، وذلك في نهاية عام 2010 وهذه البورصة ليست سوق منفصل ولكنها جزء من البورصة المصرية أي هي أحد جداول البورصة المصرية، وتحكمها شروط خاصة للقيد والتداول والتسوية والمقاصة، وهى ما زالت في بدايتها.
وفقاً لقرار مجلس إدارة الهيئة رقم (62) لسنة 2007 بتاريخ 11/7/2007 صدرت قواعد قيد الأوراق المالية المصدرة من الشركات الصغيرة والمتوسطة.
ووفقا لقـرار مجلس إدارة الهيئة رقـم (63) لسنة 2007 بتاريخ 11 /7/2007 صدرت قواعد التداول والمقاصة والتسوية لبورصة النيل.
ووفقا لقرار مجلس إدارة الهيئة رقم (64) لسنة 2007 بتاريخ 11 / 7 /2007 تم تنظيم عمل الرعاة المعتمدين للشركات الصغيرة والمتوسطة وتم قيد أول شركتين البدر للبلاستيك وبي. إي. جي. للتجارة والاستثمار

إلا أنه تم رسمياً في 3/6/2010 تم تفعيل سوق الشركات المتوسطة والصغيرة (بورصة النيل) للتداول من داخل البورصة المصرية كجدول خاص بنظام خاص للتداول بدلاً من إنشاء بورصة خاصة. يذكر أن التداول في بورصة النيل يتم من خلال شركات السمسرة العادية وبدون الحاجة لإجراءات جديدة، ويمكن وضع أوامر الشراء والبيع في أي وقت خلال جلسة التداول التي تستمر يوميا من الساعة الحادية عشرة صباحا ولمدة ساعة. وتخضع جميع التعاملات في بورصة النيل لرقابة البورصة المصرية. كما تلتزم الشركات بنفس قواعد الإفصاح للسوق الرئيسي.

قواعد القيد ببورصة النيل
وفقاً لقرار مجلس إدارة الهيئة رقم (62) لسنة 2007 بتاريخ 11/7/2007 بشأن قواعد قيد الأوراق المالية المصدرة من الشركات الصغيرة والمتوسطة (ويقصد بها الشركة التي يقل رأسمالها المصدر عن 25 مليون جم) فيمكنها أن تقوم بقيد أسهمها في بورصة النيل ومن أهم قواعد القيد ببورصة النيل:
1.	أن تكون الشركة مصدرة الأوراق المالية قد أصدرت القوائم الخاصة بها لسنة مالية واحدة على الأقل سابقة على تاريخ طلب القيد.
2.	ألا تقل حقوق المساهمين في السنة المالية السابقة لتاريخ طلب القيد عن 50% من رأس المال المدفوع (أي أنه مسموح بقيد شركات خاسرة، ولديها خسائر مرحلة).
3.	أن يكون رأس المال المصدر مدفوعاً بالكامل، وبقيمة اسمية للسهم تتراوح بين جنيه واحد وخمسة جنيهات.
4.	ألا يقل عدد الأوراق المالية المصدرة والمطلوبة قيدها عن 100 ألف سهم.
5.	ألا تقل الأوراق المالية المطروحة للتداول بالبورصة عن 10% من مجموع الأوراق المالية وألا يقل عدد المساهمين عن 25 مساهم.
ويجوز للجنة القيد قبول قيد الورقة المالية ولو لم يتوافر فيها هذا الشرط، على أن تتعهد الشركة باستيفاء هذا الشرط خلال سنة على الأكثر من تاريخ القيد.

ومن ضمن أحكام القيد ببورصة النيل أن تتعاقد الشركة مع أحد الرعاة المعتمدين، وعليه معاونة الشركة في الالتزام بقواعد ومعايير القيد والإفصاح وعلى أن يستمر التزام الراعي لمدة لا تقل عن سنتين، وفي حالة الرغبة في فسخ التعاقد مع الراعي فعلى الشركة إخطار البورصة خلال مدة لا تقل عن شهر بالراعي الجديد.

ومن ثم يتضح أن هناك تيسيرات غير عادية بمقابل وكان المقابل هنا ليس زيادة حركة التداول بالبورصة، فهو أمر ثانوي خاص بتيسير الخروج للمساهمين الحاليين، وكان المقابل هو زيادة حجم الاستثمارات ومن ثم زيادة فرص العمل وفي النهاية زيادة الناتج المحلي الإجمالي كهدف قومي من خلال زيادات رؤوس أموال تلك الشركات بالحصول على تمويل إضافي بآليات السوق الثانوي.

وبتاريخ 7/6/2010 تم تعديل القرار السابق وذلك بزيادة الحد الأقصى لرأس مال الشركات الصغيرة والمتوسطة إلى 50 مليون جم وذلك بموجب قرار مجلس إدارة الهيئة رقم (74) لسنة 2010. (مرفق رقم 2) وذلك بناءً على طلب من البورصة لقيد شركات ليست مؤهلة للقيد بالبورصة المنظمة التي تستوعب الشركات ذات رؤوس الأموال التي تزيد عن 20 مليون جنيه وليس بغرض السماح للشركات المقيدة بزيادة رؤوس أموالها في حدود مبلغ 50 مليون جنيه.

قواعد التداول ببورصة النيل
على الأوراق المالية لتلك الشركات فإن الأحكام المنظمة المعمول بها للتداول في السوق الرئيسي بالبورصة المصرية تسري كلها فيما لم يرد به نص خاص ضمن قواعد التداول الخاصة ببورصة النيل والتي وُضعت في ضوء خصوصية هذا السوق وبالتالي فقد تم إيجاد نموذج للتداول يتوافق مع فلسفة إنشاء البورصة والهدف منها وبمراعاة حجم التداول وعدد المتعاملين المتوقعين وبما يمنع التلاعب وهو نظام التداول بالمزاد الواحد، ومن أهم أحكام التداول ببورصة النيل:

	يتم التداول من خلال جلسة مزايدة ويسمح خلالها لشركات السمسرة بإدخال العروض والطلبات وبدون حدود سعرية.
	يتم إغلاق جلسة المزاد عشوائياً في أي وقت خلال آخر عشر دقائق من الجلسة.
	يمكن لذات شركة السمسرة تسجيل عروض وطلبات على نفس الورقة المالية بأسعار متباينة وفقاً للأوامر الصادرة إليها من عملائها.
	يحق لشركات السمسرة تعديل أوامرهم أو إلغائها بناء على طلب عملائهم في أي وقت خلال جلسة المزايدة وحتى الإغلاق العشوائي للجلسة بما في ذلك إدخال وتعديل وإلغاء العروض والطلبات أو تعديل الكمية والسعر.
	يتم تحديد سعر الإغلاق على أساس السعر الذي يحقق أكبر مستوى من السيولة في سوق الشركات المتوسطة والصغيرة، حيث سيتم اختيار سعر الإغلاق والتنفيذ وفقاً لترتيب المعايير التالية، وفي حال تساوي أكثر من سعر في أي معيار يتم الانتقال إلى المعيار التالي كما يلي:
	السعر الذي يحقق أكبر كمية تنفيذ.
	السعر الذي يبقي أقل كمية غير منفذة في السوق وكانت قابلة للتنفيذ.
	متوسط السعرين.

الشركات المقيدة

انظر أيضا

 مصر للمقاصة والقيد والإيداع المركزي
 سوق الأوراق المالية
 البورصة المصرية
 بورصة القاهرة | بورصة الأسكندرية

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمى لبورصة النيل
 شبكة الاعلام العربية محيط
 الموقع الرسمى لشركه بي.أي.جي للتجاره والاستثماراحدي شركات بورصه النيل
 البورصة المصرية

أسواق الأوراق المالية في الشرق الأوسط
اقتصاد مصر
مصر
بورصات عربية
سوق الأوراق المالية

بورصة النيل