In mathematics, a zero-dimensional topological space (or nildimensional space) is a topological space that has dimension zero with respect to one of several inequivalent notions of assigning a dimension to a given topological space. A graphical illustration of a nildimensional space is a point.

Definition
Specifically:
 A topological space is zero-dimensional with respect to the Lebesgue covering dimension if every open cover of the space has a refinement which is a cover by disjoint open sets.
 A topological space is zero-dimensional with respect to the finite-to-finite covering dimension if every finite open cover of the space has a refinement that is a finite open cover such that any point in the space is contained in exactly one open set of this refinement.
 A topological space is zero-dimensional with respect to the small inductive dimension if it has a base consisting of clopen sets.
The three notions above agree for separable, metrisable spaces.

Properties of spaces with small inductive dimension zero
 A zero-dimensional Hausdorff space is necessarily totally disconnected, but the converse fails. However, a locally compact Hausdorff space is zero-dimensional if and only if it is totally disconnected. (See  for the non-trivial direction.)
 Zero-dimensional Polish spaces are a particularly convenient setting for descriptive set theory. Examples of such spaces include the Cantor space and Baire space.
 Hausdorff zero-dimensional spaces are precisely the subspaces of topological powers  where  is given the discrete topology. Such a space is sometimes called a Cantor cube. If  is countably infinite,  is the Cantor space.

Manifolds
All points of a zero-dimensional manifold are isolated.

In particular, the zero-dimensional hypersphere is a pair of points, and the zero-dimensional ball is a single point.

Notes

References

Dimension
0
Descriptive set theory
Properties of topological spaces
Space, topological

Zero-dimensional space


Richard Clough Anderson (* 4. August 1788 bei Louisville, Virginia; † 24. Juli 1826 bei Cartagena, Großkolumbien) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1817 und 1821 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus. Außerdem war er amerikanischer Gesandter im heutigen Kolumbien.

Werdegang
Der im heutigen Kentucky geborene Richard Anderson genoss zunächst eine private Schulausbildung und besuchte dann bis 1804 das College of William & Mary in Williamsburg (Virginia). Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner Zulassung als Rechtsanwalt begann er in diesem Beruf zu arbeiten. Politisch war Anderson Mitglied der Demokratisch-Republikanischen Partei. Im Jahr 1815 wurde er Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1816 wurde er im achten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1817 die Nachfolge von Stephen Ormsby antrat. Nach einer Wiederwahl im Jahr 1818 konnte er bis zum 4. März 1821 zwei Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Ab 1819 war er Vorsitzender des Ausschusses zur Verwaltung der öffentlichen Liegenschaften.

Im Jahr 1820 verzichtete Anderson auf eine erneute Kongresskandidatur. Von 1821 bis 1822 war er erneut Abgeordneter im Staatsparlament, dessen Speaker er im Jahr 1822 war. Im Januar 1823 wurde Anderson zum ersten amerikanischen Gesandten in Kolumbien ernannt. Richard Anderson starb am 24. Juli 1826 in Cartagena und wurde auf dem Anwesen "Soldiers Retreat" nahe Louisville beigesetzt. In Kentucky wurde das Anderson County nach ihm benannt.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Sprecher des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der Demokratisch-Republikanischen Partei
Politiker (19. Jahrhundert)
Botschafter der Vereinigten Staaten in Kolumbien
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1788
Gestorben 1826
Mann

Richard Clough Anderson


Batman este un serial de televiziune american polițist de acțiune dezvoltat de Lorenzo Semple Jr.. Este bazat pe personaje  DC Comics din franciza Batman. În rolurile principale interpretează Adam West ca Batman și Burt Ward ca Robin, doi supereroi care luptă să apere Gotham City de diverşi răufăcători..

Distribuție

Note

Legături externe

Seriale de televiziune din 1966
Seriale de televiziune din 1967
Seriale de televiziune din 1968
Seriale de televiziune polițiste
Seriale de televiziune americane
Batman

Batman (serial TV)


මානස යනු හිරණ්‍යකස්සප නම් පැරණි හෙළ රජුගේ සොහොයුරෙකි. පියා වික්‍රමාදිත්‍ය කස්සප නම්විය. මව ප්‍රසිද්ධ නැත. ඔහුට හිරණ්‍යක, ආදිත්‍ය, හිරණ්‍යකස්ප යන සොහොයුරෝද, හෝලිකා නම් සොහොයුරියක්ද සිටි බව කියවේ. මොහු හිමාලයේ තිබෙත සානුවේ පාලකයාවූ අතර මානස විල හා ෂම්හාලා නම් අභිරහස් පුරවරයක්ද තැනූ බව පුරාණ වල සදහන්ය.

මානස විල

උතුරු හිමාල නිම්න විලකි. මානස රජු විසින් තැනූ වැවක් පසුව විලක් වී මතයක් ඇත.

මානස


Bakur I. od Iberije (gruz. ბაკურ I), iz dinastije Arsakida, bio je kralj Kraljevina Iberija (Kartlija, današnja središnja i istočna Gruzija) od 234. do 249. godine.

Njegovo ime Bakur potječe od staroperzijskog bag-puhr (sin boga).

Poznat je isključivo iz srednjevjekovnih Gruzijskih kronika, gdje je navedeno samo da je bio sin Vačea. Na prijestolju ga je naslijedio njegov sin Mitridat II.

Izvori

Gruzijski vladari

Bakur I. od Iberije


In Japanese cooking, a makisu (巻き簾) is a small mat woven from bamboo and cotton string that is used in food preparation. Makisu are most commonly used to make a kind of rolled sushi called makizushi (巻き寿司), commonly called maki. They are also used to shape other soft foods such as omelets, and to squeeze excess liquid out of food.

A makisu is usually 25 cm × 25 cm, although they come in various sizes. Generally, there are two variations, one with thin flat bamboo strips and the other with small cylindrical strips (see attached photo). Some cooks cover the makisu with plastic film before use to reduce the cleaning effort. This is especially necessary for producing uramaki (裏巻), a kind of maki with the rice on the outside of the roll. After use, a makisu should be scrubbed to remove food particles and thoroughly air dried to avoid the growth of bacteria and fungi. Makisu are inexpensive so people can simply dispose of them after use.

References

Japanese food preparation utensils
Japanese words and phrases
Japanese bamboowork

Makisu


Liga a II-a 2017-2018 a fost cel de-al 78-lea sezon al Ligii a II-a, a doua divizie a sistemului de fotbal românesc. Sezonul a început pe 5 august 2017 și s-a încheiat pe 2 iunie 2018. La sfârșitul sezonului, primele două echipe promovează în Liga I, iar ultimele cinci locuri retrogradează în Liga a III-a. Ocupanta locui trei va juca un baraj tur-retur cu ocupanta locului 12 din Liga I.

FC Dunărea Călărași a câștigat pentru prima oară în istorie campionatul, obținând astfel și prima participare în Liga I.

Componența
La sfârșitul sezonului precedent, FC Brașov s-a desființat. Din Liga I au retrogradat două echipe: Pandurii Târgu Jiu și ASA Târgu Mureș.

Echipele care au reușit să promoveze din Liga a III-a au fost: Ripensia Timișoara, FC Argeș Pitești, FC Hermannstadt, CS Știința Miroslava și FC Metaloglobus București.

Sportul Snagov a fost scăpată de retrogradare datorită numărului insuficient de echipe înscrise în campionat.

Cluburi

1 Sportul Snagov este noua denumire a clubului Metalul Reșița.

Locația cluburilor

Clasament

1 ASU Politehnica Timișoara a fost depunctată cu 3 puncte, pierzând meciul din 24 aprilie 2018 cu UTA Arad la masa verde, după ce s-a retras de pe teren.
2 ASA Târgu Mureș s-a retras din campionat din cauza problemelor financiare și a pierdut restul meciurilor la masa verde.
3 Olimpia Satu Mare este depunctată cu 70 de puncte din cauza problemelor finaciare și exclusă ulterior din campionat, pierzând celelalte meciuri rămase la masa verde.

Baraj
După terminarea sezonului, ocupanta celui de-al treilea loc va juca un baraj tur-retur cu ocupanta locului 12 din prima divizie pentru a decide echipa care va juca în sezonul 2018-2019 al Ligii I.

Vezi și
 Liga I 2017-2018
 Cupa României 2017-2018

Referințe

Sezoane Liga a II-a
2017 în România
2018 în România
2017 în fotbal
2018 în fotbal

Liga a II-a 2017-2018


Valentin Poruțiu () a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Valentin Poruțiu a fost un avocat ales delegat al cercului Cluj din comitatul Cluj, la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1918, fiind ales membru al Marelui Sfat Național Român.

Valentin Poruțiu s-a născut lângă Cluj, la Dezmir, în 17 iulie 1883, unde a făcut studiile elementare. Studiile medii le-a urmat la Gimnaziul Evanghelic din Bistrița, apoi la Liceul Romano-Catolic din Bistrița. Ultimele clase (VII-VIII) le-a urmat la Liceul Piarist din Cluj. În anul 1901-1902 a obținut gradul de sublocotenent în urma efectuării stagiului militar.

A început cursurile universitare în anul 1902 la Facultatea de Științe juridice a Universității Franz Joseph din Cluj. În anul III a făcut un semestru la Viena. În 1908 a obținut diploma de doctor în drept, iar cea de avocat doi ani după aceea la Târgu Mureș, după care și-a început cariera de avocat la Cluj.

La 20 octombrie 1910 s-a căsătorit cu Dora Bianu. La 1 august 1914 a fost chemat sub arme având gradul de căpitan. Un an după aceea s-a întors la Cluj, fiind rănit și internat în clinică.

A decedat la Turda în anul 1942.

Activitate politică
Activitatea sa profesională s-a desfășurat în domeniul politic, fiind membru al Partidul Național-Țărănesc, partid pe care l-a reprezentat ca senator în guvernul lui Iuliu Maniu dar și ca vicepreședinte al organizației Partidului Țărănesc din Cluj. La 11 ianarie 1919 a fost numit prefect al orașului Cluj de către Consiliul Dirigent al Transilvaniei, funcție pe care a părăsit-o în martie 1920. Tot pe plan politic, Valentin Poruțiu a fost membru în Consiliul superior pentru Reforma agrară din 1921 și delegat la Societatea Națiunilor între 1924 și 1926.

Note

Bibliografie
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Cluj Napoca, 1998

Legături externe
 Avocați clujeni delegați la Marea Adunare Națională din 1918 de la Alba Iulia, clujust.ro

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1883
Decese în 1942
Avocați români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Membri ai Marelui Sfat Național Român
Militari români în Austro-Ungaria
Voluntari români în Primul Război Mondial
Transilvăneni
Români din Austro-Ungaria
Prefecți români
Studenți ai Universității Franz Joseph din Cluj

Valentin Poruțiu


ශ්‍රී ලංකාවේ අක්කරෙයිපත්තු කලාපයෙහි රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව  දැක්වීමේදී  එය අඩ්ඩලයිචෙනයි, අක්කරෙයිපත්තු, අලයඩිවෙම්බු, පොතුවිල් හා තිරුක්කෝවිල්  යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශ වලට අදාල රජයේ පාසැල් ලැයිස්තු වශයෙන් වෙන් වෙන් වශයෙන් දැක්විය හැකිය.

අඩ්ඩලයිචෙනයි අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

අක්කරෙයිපත්තු අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

අලයඩිවෙම්බු අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

පොතුවිල් අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

තිරුක්කෝවිල් අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය


Die N621 war von 1933 bis 1973 eine französische Nationalstraße, die zwischen Toulouse und Mazamet verlief. Ihre Länge betrug 82 Kilometer. 1973 wurde der Abschnitt zwischen Toulouse und Soual in die neue Führung der N126 integriert. Weiterhin erfolgte um 2000 mit der Inbetriebnahme der Südumgehung von Castres die erneute Aufstufung des Abschnittes zwischen der Einmündung der Umgehung östlich von Labrugière und Mazamet zur Nationalstraße mit der Nummer 112. 2006 wurde der Abschnitt zwischen Toulouse und der Einmündung der D42 im Département Tarn abgestuft, da die D42 (Tarn) und D20 (Haute-Garonne), sowie die N126 zur Autobahn A680 ausgebaut werden sollen.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

621

Route nationale 621


Rincón de Pereira ist eine Ortschaft in Uruguay.

Geographie
Rincón de Pereira befindet sich auf dem Gebiet des Departamento Tacuarembó in dessen Sektor 12 am rechtsseitigen Río Negro-Zufluss Arroyo del Arbolito. Nächstgelegene Ansiedlung in nordöstlicher Richtung ist Las Toscas. Die sich im Norden erstreckende Gegend trägt die Bezeichnung Cuchilla de Pereira, im Süden findet sich jenseits des dort verlaufenden Río Negro die Cuchilla del Cordobés. Wenige Kilometer östlich des Ortes liegt zwischen Arroyo Charreco und Arroyo de Fagúndez der Cerro Grande.

Infrastruktur
Rincón de Pereira liegt an der Ruta 6.

Einwohner
Beim Census 2011 betrug die Einwohnerzahl von Rincón de Pereira 23, davon 13 männliche und zehn weibliche. Für die vorhergehenden Volkszählungen der Jahre 1963, 1975, 1985 und 1996 sind beim Instituto Nacional de Estadística de Uruguay keine Daten erfasst worden.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von Rincón de Pereira (PDF; 76 kB)

Einzelnachweise

Ort im Departamento Tacuarembó

Rincón de Pereira


Hôrka este o comună slovacă, aflată în districtul Poprad din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.992 de locuitori. Se învecinează cu Švábovce și .

Istoric
Localitatea Hôrka este atestată documentar din 1311.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Hôrka


سميرة أحمد، ممثلة مصرية.
  سميرة أحمد، ممثلة إماراتية.
  سميرة أحمد (كاتبة أمريكية).

سميرة أحمد (توضيح)


Gradske zidine u Omišu, bivši fortifikacijski objekt. Nakon što je Ladislav Napuljski 1409. godine Mletačkoj Republici prodao Dalmaciju, 1444. godine i Omiš je priznao vlast te države, u čijem je sastavu ostao do 1797. godine. U doba mletačke uprave Omiš je, zbog zaštićena položaja, bio vojničko i pomorsko naselje koje se razvijalo unutar zidina. Grad je bio zaštićen zidinama s tri strane, a sjevernu mu je stranu štitila gora Omiška Dinara. Takvo se stanje održalo sve do 19. stoljeća, a potom su zidine najvećim dijelom porušene (ostatci gradskih zidina i danas su vidljivi na pojedinim mjestima).

Građevine u Omišu
Omiš

Gradske zidine u Omišu


إف\إيه - 18 هورنت  هي مقاتلة متعددة المهام أمريكية تعمل في كل الظروف الجوية، وبإمكانها تدمير الأهداف الجوية والبرية. تستطيع العمل من حاملات الطائرات والقواعد البرية، وبإمكان الطائرة القيام بعدة أدوار، وهي التفوق الجوي، والعمل كمقاتلة مرافقة، وإخماد الدفاعات الجوية المعادية، والاستطلاع، والدعم الجوي ومهام هجومية بالليل والنهار. تستخدم الطائرة من قبل 8 دول، وهي الطائرة التي تستعمل من قبل فريق البحرية الأمريكية للاستعراض الجوي الملائكة الزرق.

اللـ إف/إيه-18إي/إف سوبر هورنت هي النسخة الأحدث من ال\أي-18سي\دي هورنت وقد دخلت الخدمة في 1999، وتتمتع بعدة مزايا عن سابقتها. منها مدى طيران أبعد، حمولة أعلى، وإمكانيات تعايش أفضل وأنظمة إلكترونية أفضل.

الفئات

الفئات A, B
تحتوي الفئة A على مقعد واحد بينما تحتوي الفئة B على مقعدين وقد أُعِيدَ توزيع تجهيزات الملاحة في الطائرة بالنسبة للفئة B لجعلها تستوعب مقعدين في قمرة القيادة كما تم خفض مقدار الوقود بنسبة 6%، وتستخدم الفئة B بشكل أساسي لأغراض التدريب إلا أنها قادرة على القتال بشكل كامل.

الفئات C, D
الفئة C تحوي على قمرة قيادة بمقعد واحد بينما تحوي الفئة D على مقعدين ويمكن لهذا الطراز تجهيزها كطائرة تدريب أو إلى مقاتلة قاذفة.

المقعد الخلفي للفئة D معد لضابط الأسلحة والمجسات للمساعدة في تشغيل أنظمة الأسلحة. النموذج D هو في المستخدم بشكل أساسي في قوات مشاة البحرية الأمريكية في الهجوم الليلي.

سوبر هورنت

وهي الطراز الأكثر حداثة حالياً في الجيش الأمريكي وهي تأتي بفئتين E ذات مقعد واحد و F مقعدين، أعيد تصميم الطائرة من جديد وزيد في هيكل الطائرة بنسبة 25% كما زودت بمنافذ تهوية مستطيلة أكبر وبمحركات أكثر قوة بالإضافة إلى مداها الأبعد من باقي الفئات كما أنها تحوي على معدات إلكترونية أحدث.

فئات تصديرية
 KAF-18 هورنت
 KAF-18C: مقاتلة/قاذفة بمقعد واحد، فئة للقوة الجوية الكويتية.
 KAF-18D: طائرة تدريب بمقعدين، فئة للقوة الجوية الكويتية.

المستخدمون

 القوات الجوية الملكية الأسترالية
 55 مقاتلة من فئة F/A-18A.
 16 مقاتلة من فئة F/A-18B.

 القوات الجوية الفنلندية
 55 مقاتلة من فئة F-18C.
 7 مقاتلات من فئة F-18D.

 القوة الجوية الكويتية
 32 مقاتلة من فئة F-18C
 8 مقاتلات من فئة F-18D

 القوات الجوية الماليزية
 8 مقاتلات من فئة F/A-18D

 القوات الجوية السويسرية
 يملك 26 مقاتلة من فئة F/A-18Cs و 7 مقاتلات من فئة F/A-18D

 طيران البحرية الأمريكية يملك 409 مقاتلة من فئات F/A
 البحرية الأمريكية لديها 238 مقاتلة من فئات F/A-18A/B/C/D

المواصفات (F/A-18C/D)

الصفات العامة
 الطاقم: واحد للفئة C، و2 للفئة D (طيار ومشغل نظم الأسلحة)
 الطول: 17.1 متر.
 المسافة بين الجناحين: 12.3 متر.
 الارتفاع : 4.7 متر.
 مساحة الأجنحة: 38 متر².
 الوزن فارغة: 11,200 كجم.
 الوزن محملة: 16,850 كجم.
 أقصى وزن محمله: 23,400 كجم.
 المحرك: محركان من النوع (General Electric F404) يعطيان قوة دفع 48.9 كيلو نيوتن لكل واحد منها.

الأداء
 السرعة القصوى: ماخ 1.8 (1,915 كيلومتر/ساعة) على ارتفاع 12,190 متر.
 المدى: 3,330 كيلومترا.
 أقصى ارتفاع: 15,000 متر.
 معدل الصعود: 254 متر/ثانية
 الحمل على الأجنحة: 450 كيلوجرام/متر².
 النسبة دفع-وزن:>0.95

التسليح

 المدافع: 1 × 20 ملم إم-61 فولكان مع 578 طلقة.
 نقاط التعليق: 9 (2 في أطرق الأجنحة، 4 تحت الأجنحة، 3 تحت بدن الطائرة بمجموع حمولة قصوى تصل إلى 6,215 كجم)

مصادر

وصلات خرجية

 الأف\أي-18 هورنت و البوينغ إف/إيه-18إي/إف سوبر هورنت على موقع بوينغ
 حقائق الأف\أي-18 هورنت موقع بحرية الولايات المتحدة
 الأف\أي-18 على موقع جلوبل سكيورتي

طائرات بوينغ
طائرات دوغلاس
طائرات ذات أجنحة وسطية
طائرات عسكرية 1970–1979
طائرات ماكدونل دوغلاس
طائرات مقاتلة أمريكية 1970–1979
طائرات مقاتلة متعددة المهام
طائرات ممركزة على حاملة طائرات
طائرات نفاثة ثنائية المحركات
طائرات نورثروب
طائرات هجومية أمريكية 1970–1979
قاذفة قنابل تكتيكية
مقاتلات الجيل الرابع

إف/إيه-18 هورنت


Kiéché (auch: Kéché, Kiéssé) ist eine Landgemeinde im Departement Dogondoutchi in Niger.

Geographie
Kiéché liegt in der Großlandschaft Sudan und grenzt im Südosten an den Nachbarstaat Nigeria. Die Nachbargemeinden in Niger sind Dan-Kassari im Nordosten, Koré Maïroua im Südwesten und Dogondoutchi im Nordwesten.

Bei den Siedlungen im Gemeindegebiet handelt es sich um 38 Dörfer und 135 Weiler. Der Hauptort der Landgemeinde ist das Dorf Kiéché.

Durch das Gemeindegebiet verläuft in Nord-Süd-Richtung das große, periodisch wasserführende Trockental Dallol Maouri.

Geschichte
Die Landgemeinde Kiéché ging als Verwaltungseinheit im Zuge einer landesweiten Verwaltungsreform im Jahr 2002 aus dem südlichen Teil des Kantons Dogondoutchi hervor. Der staatliche Stromversorger NIGELEC elektrifizierte den Hauptort im Jahr 2011.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2012 hatte die Landgemeinde 48.980 Einwohner, die in 6241 Haushalten lebten. Bei der Volkszählung 2001 betrug die Einwohnerzahl 40.578 in 4957 Haushalten.

Im Hauptort lebten bei der Volkszählung 2012 2500 Einwohner in 294 Haushalten, bei der Volkszählung 2001 2749 in 335 Haushalten und bei der Volkszählung 1988 2878 in 364 Haushalten.

In ethnischer Hinsicht ist die Gemeinde ein Siedlungsgebiet von Arawa, Fulbe, Goubawa, Kurfeyawa und Gobirawa.

Politik
Der Gemeinderat (conseil municipal) hat 15 gewählte Mitglieder. Mit den Kommunalwahlen 2020 sind die Sitze im Gemeinderat wie folgt verteilt: 6 PNDS-Tarayya, 4 MPN-Kiishin Kassa, 2 MPR-Jamhuriya, 2 PJP-Génération Doubara und 1 RDP-Jama'a.

Jeweils ein traditioneller Ortsvorsteher (chef traditionnel) steht an der Spitze von 33 Dörfern in der Gemeinde.

Wirtschaft und Infrastruktur
Die Gemeinde liegt in jener schmalen Zone entlang der Grenze zu Nigeria, die von Tounouga im Westen bis Malawa im Osten reicht und in der Bewässerungsfeldwirtschaft für Cash Crops betrieben wird. Das staatliche Versorgungszentrum für landwirtschaftliche Betriebsmittel und Materialien (CAIMA) unterhält eine Verkaufsstelle im Hauptort.

Gesundheitszentren des Typs Centre de Santé Intégré (CSI) sind im Hauptort und in der Siedlung Bakin Tapki vorhanden. Der CEG Kiéché ist eine allgemein bildende Schule der Sekundarstufe des Typs Collège d'Enseignement Général (CEG). Das Berufsausbildungszentrum Centre de Formation aux Métiers de Kiéché (CFM Kiéché) bietet Lehrgänge in Land-, Wald- und Weidewirtschaft, familiärer Wirtschaft und Automechanik an.

Durch Kiéché verläuft die Nationalstraße 1, die hier Teil der internationalen Fernstraße Dakar-N'Djamena-Highway ist.

Persönlichkeiten
 Aminatou Gaoh (* 1961), Diplomatin

Literatur

Einzelnachweise

Ort in Niger
Dosso (Region)
Ort in Afrika

Kiéché


"Future Imperfect" is the 82nd episode of the American science fiction television series Star Trek: The Next Generation. It is the eighth episode of the fourth season.

Set in the 24th century, the series follows the adventures of the Starfleet crew of the Federation starship Enterprise-D. In this episode, during an away mission, Riker falls unconscious and awakens to discover that sixteen years have passed, and he is now captain of the Enterprise. Having no memory whatsoever of the time that has passed, he begins to suspect that the future he finds himself in may not be real.

Plot
Commander Riker's birthday celebration is interrupted as he, Geordi La Forge, and Worf are sent down to a huge cavern on Alpha Onias III, an uninhabited Class M planet, to investigate unusual readings. After their arrival, the cavern suddenly fills with toxic gases, and the three officers fall unconscious.

Riker awakens in sick bay to find that sixteen years have passed. He is now Captain of the Enterprise with Data as his first officer, and Picard has been promoted to admiral, with Deanna Troi serving as his aide. Riker cannot remember any event after the Alpha Onias III mission, which Doctor Crusher explains is a side effect of a viral infection he contracted on the planet, and his memories of the intervening events may or may not return in time.

Riker learns that he was married, is now widowed, and has a son (Chris Demetral) named Jean-Luc (named after Picard). He is further startled when Tomalak — a Romulan commander who was formerly an archenemy of the Enterprise, now an ambassador — beams onto the ship to negotiate a peace treaty with the Federation. Despite Picard's reassurances, Riker is hesitant to reveal sensitive Starfleet information in negotiating the treaty.

As Riker struggles to adjust to his new life, numerous inconsistencies arise. The Enterprise computer is uncharacteristically slow, numerous systems experience minor technical glitches, and Geordi is unable to correct the problems. Finally, Riker discovers that his late wife "Min" is Minuet, a fictional holodeck character he once met. Riker realizes that the entire "future" he has been experiencing is a charade and confronts Picard and Tomalak on the Enterprise bridge, with more inconsistencies arising as he does so, proving his suspicions. Suddenly, the false future fades away, revealing a Romulan holodeck. Commander Tomalak is revealed to be behind the simulation, the object of which was to trick Riker into giving away the location of a key Federation outpost. The Romulans, Tomalak explains, were fooled by the intensity of Riker's memories of Minuet and had incorporated her into their fantasy on the assumption that she was real.

Riker is put in a holding area, where he meets the boy whose image the Romulans had used to create his "son". The boy identifies himself as "Ethan". Together, they manage to escape and briefly elude their Romulan guards. However, as the two are hiding from their pursuers, Ethan inadvertently refers to Tomalak as "Ambassador", instead of "Commander". Riker realizes that he is still in a simulation; confronting Ethan over it, he demands that the game end immediately and that he be allowed to leave.

Everything disappears once more, leaving only Riker and Ethan back in the cavern on Alpha Onias III. Riker is then able to contact the ship and learns that Worf and La Forge had beamed up without incident, but the Enterprise was unable to locate him.  After Riker advises the captain that he will presently report back after learning more about his situation, Ethan confesses that he had created the simulations, using sophisticated scanners to read his mind and create the "reality" they experienced. Ethan's planet had been attacked and his people killed; his mother had hidden him in the cavern for his own safety, with all the simulation equipment, before she died; and Ethan, all alone, had been yearning for real companionship. Realizing Ethan's intentions were not hostile, Riker offers him refuge on the Enterprise.  Ethan accepts Riker's offer and after Ethan reveals his true form as a grey alien named Barash, the two beam onto the ship.

Reception
Zach Handlen of The A.V. Club gave the episode a grade A−.

In 2017, Popular Mechanics said that "Future Imperfect" was one of the top ten 'most fun' episodes of Star Trek: The Next Generation. In 2019, CBR rated "Future Imperfect" the 5th best 'holodeck' episode of the Star Trek franchise.

In 2016, Empire ranked this the 26th best out of the top 50 episodes of all the 700 plus Star Trek television episodes.

In 2020, Tom's Guide listed this as one of the best episodes for Riker (played by Jonathan Frakes).

Continuity
The character Minuet was previously introduced in "11001001" (S1E15, aired February 1, 1988).

Releases
"Future Imperfect" was released in the United States on September 3, 2002, as part of the Star Trek: The Next Generation season four DVD box set.

References

 Star Trek The Next Generation DVD set, volume 4, disc 2, selection 4.

External links

 "Future Imperfect" rewatch by Keith R. A. DeCandido

Star Trek: The Next Generation (season 4) episodes
1990 American television episodes
Holography in television
Television episodes about amnesia
Television episodes directed by Les Landau

Future Imperfect


گُندوانا هو القسم الجنوبي من قارة عظيمة بدائية كانت توجد في الحقبة الجيولوجية الوسطى (بين 200 مليون سنة و65 مليون سنة) . كانت اليابسة قبل ذلك مجتمعة في قارة عظمى تسمى بانجيا نجمع بين قسمين - شرقي وغربي - قبل مدة تقدر بين 510 إلى 570 مليون سنة. ثم انفصلت خلال العصر الترياسي قبل نحو 200 مليون سنة إلى لوراسيا و غندوانا.

تحركت لوراسيا إلى الشمال، بينما تحركت غندوانا التي كانت تساويها في الحجم جنوبًا، وكانت تضم معظم مساحة اليابسة في نصف الكرة الجنوبي، بما في ذلك أنتاركتكا وأمريكا الجنوبية وأفريقيا ومدغشقر وأستراليا ونيوغينيا ونيوزيلاندا وكذلك شبه الجزيرة العربية وشبه القارة الهندية اللتان انتقلتا لاحقا إلى نصف الكرة الشمالي.

الاسم مستوحى من اسم إقليم گندوانا في وسط شمال الهند (من السنسكريتية "گنداڤانا"، غابة گند)

انظر أيضًا

 بنغايا
 أفالونيا
 أركتيكا

مراجع

الحقبة القديمة في القارة القطبية الجنوبية
حقبة الحياة القديمة في إفريقيا
الحقبة القديمة في آسيا
إفريقيا في الحقبة الوسطى
أنتاركتيكا ما قبل التاريخ
آسيا في الحقبة الوسطى
الحقبة الوسطى في أمريكا الجنوبية
جغرافيا حيوية
جغرافيا قديمة في الحقبة الوسطى
جيولوجيا أستراليا
جيولوجيا إفريقيا
جيولوجيا أمريكا الجنوبية
جيولوجيا آسيا
جيولوجيا القارة القطبية الجنوبية
جيولوجيا الهند
حقبة الحياة الوسطى
قارات تاريخية

غندوانا


Nemurirea este abilitatea de a trăi pentru totdeauna sau viața veșnică. Selecția naturală a dezvoltat o potențială nemurire biologică la cel puțin o specie, meduzele Turritopsis dohrnii.

Anumiți oameni de știință, futuriști și filozofi au teoretizat pe tema nemuririi corpului uman și au susținut că nemurirea umană este realizabilă în primele decenii ale secolului al XXI-lea, în timp ce alții cred că prelungirea duratei de viață este un obiectiv realizabil pe termen scurt, iar atingerea nemuririi depinde de rezultatele unor cercetări ce se vor întinde într-un viitor nedeterminat. Absența îmbătrânirii ar oferi oamenilor o nemurire biologică, dar nu o invulnerabilitate la moarte prin traume fizice; deși transferul mental ar putea rezolva această problemă.

În context religios, nemurirea este adesea indicată printre promisiunile făcute ființelor umane de Dumnezeu (sau de alte divinități) și arată bunătatea față de cei ce urmează legea divină. Forma pe care ar lua-o viața umană fără sfârșit sau dacă există un suflet imaterial ce posedă nemurirea s-au aflat printre elementele importante ale cercetărilor religioase, precum și un subiect de speculații, fantezie și dezbatere.

Referințe și note

Bibliografie

Viață
Moarte
Nemurire

Nemurire


John Alan Belcher (født 24. april 1984) er en pensioneret amerikansk MMA-udøver Han konkurrerede i Ultimate Fighting Championship's (UFC) mellemvægt-division, hvor han opnåede en samlet rekordliste på 9-6 i octagonen.

MMA-karriere

Tidlig karriere
Belcher fik sin professionelle debut i juli 2004 mod Tim Ellis i Freestyle Fighting Championship og vandt på TKO. Hans MMA karriere steg betydeligt i begyndelsen af 2006, det år, hvor Belcher samlet kæmpede 9 kampe og opnåede en rekordliste på 8-1.

Ultimate Fighting Championship
I 2006 tabte han en kamp via enstemmig afgørelse mod Yushin Okami ved UFC 62 i sin UFC debut.

Belcher mødte Michael Bisping den 27. april, 2013 på UFC 159. Bisping kontrollerede størstedelen af kampen på grund af hans kondition og udholdenhed hvor han førte det konstante tempo. Kampen blev stoppet ved 4:29 i 3. omgang som Bisping uforvarende stak Belcher i øjet, der gjorde at Belcher ikke var i stand til at fortsætte. Bisping vandt kampen via teknisk enstemmig afgørelse. Belcher fik otte sting i sit øjenlåg efter kampen.

Den 11. november, 2015, annoncerede Belcher sin pensionering fra MMA.

Privatliv
Belcher har 2 børn, Ava & Eli. Han har i øjeblikket 4 MMA fitnesscentre, der ligger i D ' iberville, Mississippi, Ocean Springs, Mississippi, Gulfport, Mississippi, og hans nyeste i Mobile, Alabama. De er opført som Alan Belcher MMA Club eller ABMMA.

Mesterskaber og resultater

 Ultimate Fighting Championship
 Fight of the Night (2 gange) vs. Wilson Gouveia, Yoshihiro Akiyama
 Submission of the Night (2 gange) vs. Denis Kang, Patrick Cote

Referencer

Eksterne henvisninger

MMA-udøvere fra USA

Alan Belcher


Compoziție suprematistă (dreptunghi albastru peste bară roșie)  este o pictură a pictorului suprematist rus Kazimir Malevici din perioada sa cubo-futuristă. Cunoscut ca pionier al artei abstracte geometrice, pictura reprezintă o constelație de forme geometrice și culori repartizate spațial cu austeritate maximă.

Istoricul posesiunii
Pictura a fost realizată în 1916 și a rămas în posesia artistului până în iulie 1927. Malevici a expus lucrarea sa la expoziția germană Grosse Berliner Kunstausstellung din Berlin, din 1927, dar artistul plastic trebuia să plece curând în Uniunea Sovietică. Pictura a fost dată în grija arhitectului german Hugo Häring (precum fusese și lucrarea Alb pe alb), fără a fi fost vândută acestuia, care însă a vândut-o (ilegal) muzeului Stedelijk Museum din Amsterdam.A rămas acolo, ca parte a colecțiilor muzeului pentru următorii 50 de ani, fiind expusă în varii expoziții, mai ales în Europa.

După o bătălie legală lungă, care a durat 17 ani, pictura a revenit masei testamentare a urmașilor lui Malevici. Câteva luni mai târziu, în noiembrie 2008, urmașii lui Malevici au vândut pictura la una din licitațiile firmei Sotheby's pentru suma de $60 milioane familiei Nahmad. . Peste 10 ani, în 2018, pictura a fost revândută la casa de licitații Christie's cu suma de $85.8 de milioane unui vânzător de artă, Brett Gorvy. . Astfel, pictura a devenit cea mai scumpă piesă de artă rusească vreodată vândută..

A se vedea
 Listă a celor mai scumpe picturi
 Suprematism
 Supremus

Referințe

Legături externe

Picturi din 1916
Picturi abstracte
Picturi aflate în colecții particulare
Picturi realizate de Kazimir Malevici
Suprematism

Compoziție suprematistă (pictură)


A CAVIM (em espanhol: Compañía Anónima Venezolana de Industrias Militares, ou Companhia Anônima Venezuelana de Indústrias Militares) é uma fabricante estatal venezuelana de armas de fogo dedicada ao desenvolvimento de armas, munições, explosivos, maquinaria militar e desenvolvimento tecnológico utilizados pelas Forças Armadas; criada pelo Decreto Presidencial nº 883 do então presidente da Venezuela, Carlos Andrés Pérez, em 29 de abril de 1975.

A CAVIM é administrada pelo Ministério do Poder Popular para a Defesa da Venezuela e seus produtos são utilizados pelas Forças Armadas Nacionais Bolivarianas da Venezuela, tendo sede em Caracas. Tem como principal missão gerir todas as unidades e processos relacionados com o setor da segurança e defesa nacionais, monitorizando sempre a sua qualidade e suporte tecnológico.

O atual presidente da CAVIM é o General-de-Divisão (GD) Víctor Edgardo Rosas Colón, do Exército Bolivariano da Venezuelano.

História

Armas de fogo
A CAVIM fabricou a pistola Zamorana em 2006, que é a primeira arma portátil doméstica da Venezuela. Isso foi feito com algumas peças da República Tcheca.

O AK-103 também foi licenciado para a CAVIM para fabricação na Venezuela com pagamentos iniciais de taxa de licenciamento feitos em 2006 e a transferência de AK-103 fabricados na Rússia para a Venezuela em 2008. As fábricas de AK-103 da CAVIM abriram oficialmente em 2012 sem o equipamento de fabricação necessário.

Devido a problemas com a fábrica com o empreiteiro russo não cumprindo os prazos com um caso de fraude, o que obrigou a CAVIM a terminar o restante da construção, anunciando que a produção em grande escala começaria em 2019.

Em 2016, a CAVIM revelou o morteiro comando M66 "Cazador" para o Corpo de Fuzileiros Navais da Venezuela.

VANTs
A CAVIM revelou o Arpia, uma versão licenciada do Qods Mohajer iraniano em 2012, embora tenha sido exibido pela primeira vez restrito a VIPs em novembro de 2011 na Base Aérea de El Libertador, depois que o Irã e a Venezuela assinaram um acordo para comprar o Mojader em 2007.

Kalashnikov AK-103
A CAVIM adquiriu as licenças de produção dos fuzis de assalto Kalashnikov AK-103, mas foi incapaz de estabelecer uma linha de produção e nenhum foi construído.

Produtos

Pistolas

 Beretta 92FS

 Pistola Zamorana (descontinuada)

 Beretta PX4 Storm
 Tanfoglio Force 99

Submetralhadoras

 F-Caribe (protótipo)
 Orinoco II

Fuzis de assalto

 FN FAL

Fuzis de precisão
Fuzil Catatumbo

Munições

 9x19mm Parabellum

 7,62×39mm
 7,62×51mm OTAN
 7,62×54mmR
 12,7×99mm (.50 BMG)

Referências

Ligações externas

Empresas estatais da Venezuela
Empresas fundadas em 1975

CAVIM


Koca engerek (Macrovipera lebetina), engerekgiller (Viperidae) familyasından zehirli bir engerek türü. Orta Doğu'nun geniş bir alanı da dahil, Kuzey Afrika'dan Keşmir'in doğusuna kadar geniş bir habitatta yayılım gösteren koca engereğin beş alt türü bulunmaktadır.

Genel özellikleri
Sırt bölgesinin rengi genel olarak grimsi kahverengi ve bu rengin tonlarında olur. Sırtta bazı yerlerde birleşik koyumsu benekler (bazen belirsiz) bulunur. Bunların yanında (sırtın ortalarında) kenarları koyu renkli, iç kısımları tuğla kırmızısı ya da sarı renkte benekler de bulunur. Başın üst kısmında bazen küçük siyah benekler bulunabilir. Kuyruk ucu sarımsı, beyazımsı ya da pembemsi olan karın bölgesinde nokta halinde siyah benekler bulunur.

Yaşam şekli
Genel olarak fare gibi küçük kemiriciler, kertenkeleler, kuşlar, yılanlar ve çeşitli omurgasız hayvanlarla beslenirler. Kemiricilerle beslendikleri için yararlıdırlar. Avlarını sabahın erken saatlerinde ya da geceleyin avlarlar. Yemeden önce zehirleyerek öldürürler. Hareketleri oldukça ağır olan bu hayvanlar gündüzlerini daha çok dinlenerek geçirirler. Genel olarak canlı doğururlar (5-7 kadar). Bazı bölgelerde de yumurtlarlar (4-7 kadar). Yumurta 1 ay içinde açılır. Boyları 150 cm kadar olabilir. Bir engerek rekor kırıp 3 m 8 cm'ye ulaştı(İskenderun).

Yaşam alanı
Ovalarda, taşlık yerlerde, terk edilmiş evlerde, harabelerde, bahçelerde ve tarlalarda yaşarlar. Yüksekliği 1500 metreye kadar olan yerlerde bulunabilirler.

Dağılımı
Doğu ve Güneydoğu Anadolu'da, Doğu Akdeniz bölgesinde habitatın uygun olduğu alanlarda dağılım gösterirler ve Türkiye'nin zehri en ölümcül yılanları olarak bilinirler.

Alt türler
Macrovipera lebetina lebetinus (LINNAEUS 1758)
Macrovipera lebetina cernovi (CHIKIN & SZCZERBAK 1992)
Macrovipera lebetina obtusa (DWIGUBSKY 1832)
Macrovipera lebetina schweizeri (WERNER 1935)
Macrovipera lebetina transmediterranea (NILSON & ANDRÉN 1988)
Macrovipera lebetina turanica (CHERNOV 1939)

Dış bağlantılar

Macrovipera
Azerbaycan'daki sürüngenler
Türkiye'deki yılanlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Kaynakça

Koca engerek


Pierre Dahlin Larsen (født 16. juli 1994 i København) er en dansk fodboldspiller, der spiller for Trelleborgs FF.

Karriere
Larsen startede med at spille fodbold som 6-årig i KB, og fik i 2013 sin seniordebut for Brønshøj Boldklub.

Han skrev i vinteren 2017 under på en aftale med FC Helsingør, og den 22. juni 2017 skrev han under på en toårig forlængelse af sin kontrakt, så parterne havde papir på hinanden frem til sommeren 2019. Han blev i august 2017 udlejet til Viborg FF på en etårig aftale.

Den 3. august 2018 blev det offentliggjort, at Larsen havde skrevet under på en aftale med Fremad Amager. Kontraktens længde blev ikke bekendtgjort.

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra København
Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Kjøbenhavns Boldklub
Fodboldspillere fra FC København
Fodboldspillere fra Brønshøj Boldklub
Fodboldspillere fra FC Roskilde
Fodboldspillere fra Boldklubben Avarta
Fodboldspillere fra Boldklubben Frem
Fodboldspillere fra FC Helsingør
Fodboldspillere fra Viborg FF
Fodboldspillere fra Fremad Amager

Pierre Larsen (fodboldspiller, født 1994)


Super Junior-M, de asemenea stilizat ca SJ-M, este o subunitate chineză a grupului de băieți sud-coreean Super Junior. Subunitatea este primul grup internațional de muzică din industria muzicală chineză care are membri atât descendenți chinezi cât și coreeni .

Format în 2008 de SM Entertainment din Coreea de Sud, Super Junior-M a devenit cel de-al treilea și cel mai de succes subgrup grupat din formația coreeană Super Junior . Subunitatea a fost formată inițial din liderii Han Geng, Donghae, Siwon, Ryeowook, Kyuhyun și doi membri suplimentari care apar exclusiv subgrupului, Zhou Mi și Henry .  În decembrie 2009, Han Geng a intentat o acțiune împotriva SM Entertainment și a decis să părăsească grupul principal și subunitatea, rezultând în desființarea temporară a subunității.

După un hiatus de un an, Super Junior-M a revenit alături de membrii Super Junior Eunhyuk și Sungmin . Au lansat cel de-al doilea mini album al lui Super Junior-M Perfection în februarie 2011. După plecarea lui Han Geng, grupul îl consideră pe Sungmin drept noul "lider",  fiind cel mai vechi membru al echipei.  Cu toate acestea, SM Entertainment nu a publicat nicio declarație despre alegerea unui nou lider de grup.

Pe 30 aprilie 2018, Label SJ a lansat o declarație prin care anunța plecarea lui Henry din grup, lăsându-l doar pe Zhou Mi ca singurul membru chinez.

Note

Formații K-pop
Pages with unreviewed translations
Formații sud-coreene
Formații chinezești
Formaţii muzicale fondate în 2008

Super Junior-M


Galebovo gnijezdo, roman za djecu crnogorskog književnika Anta Staničića. Objavila ga je 1980. u Beogradu nakladnička kuća Nolit.

Politikin zabavnik nagradio je Staničića za Galebovo gnijezdo 1981. godine književnom nagradom kao najbolje djelo za mlade.

Izvori

Crnogorska književnost
Romani
Dječja književnost

Galebovo gnijezdo


Filip Antonius William Benko (Huddinge, Stockholm, 4. ožujka1986.) je švedski filmski glumac hrvatskog podrijetla. Prvi film u kojem se pojavio je Sandor slash Ida iz 2004. godine, dok je još pohađao višu sekundarnu tehničku školu. Film je snimljen prema romanu Sare Kadefors. Glumio je lik Sandorova starijeg brata Arona. Poslije ovog filma snimio je niz kratkih filmova sve dok ga redatelj Ivica Zubak nije izabrao za glavnu ulogu u svom prvom filmu Knäcka. Uskoro je Benko izabran za lik Markusa Niklasson u TV emisji Andra Avenyn. Studirao je računalne znanosti na Kraljevskom tehničkom institutu u Stockholmu od 2004. do 2008. godine. Fluentno govori švedski, hrvatski, engleski, srpski i bošnjački, te srednje govori njemački.

Filmovi
Sandor slash Ida - Aron (2004.)
Drowning Ghost - Student (2004.)
Livet enligt Rosa - Tompa (2005.)
La-la-land - Eric (2007.)
Vildsvinet - Arvid (2007.)
Andra Avenyn - Marcus (2008.)
Knäcka - Goran (2009.)

TV serije
Crno-bijeli svijet - omladinac (2015.)

Nominacije i nagrade
 Aftonbladetova televizijska nagrada - nominiran za najbolju mušku ulogu 2008.
 Cosmopolitan Sverige - #2 "među 10 najseksi švedskih muškaraca 2010."

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice (šve.)

 SVT play I huvudet på Filip Benko  (šve.)

Švedski filmski glumci
Hrvati u Švedskoj

Filip Benko


De re rustica (auch: Res rusticae oder Rerum rusticarum libri tres; deutsch: "Über die Landwirtschaft") ist ein dreibändiges Lehrbuch in Dialogform des römischen Gelehrten Marcus Terentius Varro, in dem er alle damals relevanten Aspekte der Landwirtschaft behandelte. Varro veröffentlichte das Buch im 80. Lebensjahr 37 v. Chr. und widmete es seiner Frau Fundania.

Das Gesamtwerk
Varro will in seinem Werk alle Bereiche der Landwirtschaft behandeln. Er gliedert es in drei Bücher, von denen jedes ein Teilgebiet betrifft, nämlich Ackerbau (De agricultura), Viehzucht (De re pecuaria) und Kleintierzucht (De pastione villatica).

Die Quellen
Varro zeigt sich als belesener Autor und gibt in Buch 1 eine eindrucksvolle Liste hauptsächlich griechischer Autoren, aus denen er schöpft. Es handelt sich dabei um Philosophen und Naturforscher, die auch landwirtschaftliche Themen berührt haben, darunter Xenophon, Aristoteles und Theophrastos von Eresos. Besonders rühmt er den Punier Mago. Die römischen Schriftsteller Cato und die Brüder Saserna beurteilt er wegen der 'Wunderdinge', die sie berichten, negativ. Dennoch zieht er sie öfter heran.

Die andere wesentliche Quelle ist die Erfahrung. Varro ist selbst Gutsbesitzer und schildert in Buch 3 ausführlich sein Vogelhaus. Die Teilnehmer der Gespräche sind entsprechend ausgesucht. Unter anderen spricht Gnaeus Tremelius Scrofa, "dem die heutige Zeit in allen landwirtschaftlichen Belangen die Siegespalme überreicht", über die Tierzucht. Claudius Appius berichtet, was er bei den zahlreichen Besuchen bei seinen Standesgenossen beobachten konnte.

Form und Struktur
Jedes Buch ist in Form einer Gesprächsrunde gestaltet. Die Teilnehmer wechseln und sind in Hinblick auf das spezielle Thema ausgesucht. Das Gespräch wird durch äußere Einflüsse aufgelockert. Die Gesprächsrunden sind zu verschiedenen Zeiten, nämlich Buch 1 zwischen 45 und 37 v. Chr., Buch 2 im Jahr 67 v. Chr. und Buch 3 im Jahr 50 v. Chr. angesiedelt. Es ist daher auch die Vermutung aufgetaucht, dass Varro die einzelnen Bände früher geschrieben und 37 v. Chr. nur überarbeitet und zusammengefügt habe.

Die Inhalte
Das Werk wendet sich in erster Hinsicht an den gutsituierten Gutsbesitzer, der umfassend informiert werden soll. Aber auch technisches Detailwissen wird weitergegeben. Die agrarisch orientierten Abschnitte werden durch naturwissenschaftliche Aussagen ergänzt. Der Gesamtton ist locker und nicht trocken, belehrend.

Buch 1: De agri cultura

Rahmenhandlung
Varro trifft sich zwischen 45 und 37 v. Chr. mit einigen Bekannten im Tellustempel in Rom. Die wichtigsten Gesprächsteilnehmer sind Varros Schwiegervater Gaius Fundanius, Gaius Licinius Stolo und Gnaeus Tremelius Scrofa. Sie sind vom Tempelhüter zum Essen eingeladen. Der Gastgeber erscheint aber nicht, vielmehr meldet sein Freigelassener, dass er auf der Straße erschlagen wurde. Auf die Unsicherheit des Lebens in Rom fällt so ein grelles Licht.

Inhalt
Es werden "zuerst Boden und Gehöft, dann menschl., tier. und apparative Arbeitsmittel" behandelt. Im Folgenden wird dem Thema, wann im Jahr welche Arbeiten durchgeführt werden müssen, viel Raum gegeben. Dem Gutsverwalter wird dabei astronomisches Wissen abverlangt, wenn etwa der Aufgang der Plejaden als Zeitpunkt angegeben wird.

Gnaeus Tremelius Scrofa geht auch auf den Einfluss des Mondes ein: "Manches soll man sich lieber bei zunehmendem als bei schwindendem Mond auf den Feldern vornehmen, manches im umgekehrten Fall – nämlich, was man abhaut wie zum Beispiel Getreidegewächse und Fällholzwälder".

Buch 2: De re pecuaria

Rahmenhandlung
Die Gesprächspartner treffen sich 67 v. Chr. während des Seeräuberkriegs auf einem Landgut vermutlich in der Nähe von Buthroton. Ein ländliches Fest ist in Vorbereitung. Die prominentesten Teilnehmer sind Titus Pomponius Atticus und Gnaeus Tremelius Scrofa.

Inhalt
Buch 2 "teilt die Großviehzucht ein nach origo pastionis, dignitas, scientia, um dann in drei durch die Rahmenhandlung getrennten Schritten Schafe, Ziegen, Schweine, dann Rind, Esel, Pferd, schließlich Maulesel, Hunde, Hirten (mit Anhang über Milch-, Käse- und Wollwirtschaft) vorzuführen".

Buch 3: De pastione villatica

Rahmenhandlung
Der dritte Teil spielt im Jahr 50 v. Chr. wieder in Rom. Varro wartet mit dem Senator Quintus Axius, dem Augur Appius Claudius und einigen Bekannten auf den Ausgang der Ädilwahl. Die Szene ist bewegt, es wird versuchter Abstimmungsbetrug gemeldet, Appius Claudius wird zum Konsul gebeten. Schließlich gratulieren alle dem gewählten Kandidaten.

Inhalt
In diesem Buch wird die Gehege- und Hoftierhaltung vorgestellt. Dabei wird die Zucht von Vögeln (Pfaue, Turteltauben, Drosseln, Gänse, Knäkenten, Enten, Hühner), Wildtieren (Keiler, Rehe, Hasen), Süßwasser- und Meerwasserfische, Siebenschläfer, Schnecken, Bienen beschrieben. Zwei unterschiedliche Aspekte sind dabei wichtig. Zum einen dienen diese Tiere zur Unterhaltung des Gutsherrn und seiner Gäste und auch zum Prestigegewinn. Varro schildert in diesem Zusammenhang ausführlich sein Vogelhaus. Hüten muss man sich aber vor Übertreibung. Der Gutsbesitzer, der mit einem Süßwasserteich nicht zufrieden ist, sondern Meeresfische züchten (und essen) will, wird als minthon, als Snob bezeichnet. Andererseits ist viel von Gewinn und Geld die Rede. In Stadtnähe herrscht starke Nachfrage nach diesen Produkten: "Ja, und was die Voliere anbelangt, die auf diesem Gutshof steht, so weiß ich, dass daraus allein fünftausend Drosseln zum Stückpreis von drei Denaren verkauft wurden, so dass sechzigtausend Sesterzen dieser Teil des Guthofes in dem betreffenden Jahr erbrachte". Auch Fische bringen Geld.

Wirkungsgeschichte
Columella hat von Varro sowohl Einzelheiten als auch die Gesamthaltung der Verklärung des bäuerlichen Lebens entlehnt. Speziell aus dem Buch über die Pastio villatica entnimmt er viele Details. Auch Plinius der Ältere hat Varros Bücher über die Landwirtschaft gelesen und daraus einiges entlehnt. Die Autoren der Spätantike beriefen sich dann aber lieber auf Columella als auf Varro.

Im Mittelalter erlebte das Werk eine Nachblüte. Pier de' Crescenzi benutzte es wesentlich in seinem Werk Opus ruralium commodorum, das er 1304–1309 abfasste.

Überlieferung
Die Geschichte der Handschriften, durch die Varros Werk überliefert wird, ist außerordentlich kompliziert. Sammelhandschriften von Catos, Varros und Columellas agrarischen Werken wurden während des Mittelalters mehrfach abgeschrieben, gingen aber auch wieder verloren. Eine Abschrift, der sogenannte Marcianus, wurde von dem italienischen Geschäftsmann und Wissenschaftler Niccolò Niccoli der Bibliothek des Klosters San Marco in Florenz vermacht. Dort wurde sie mehrfach kopiert, bevor sie spätestens 1768 verschwand.

Der Codex Latinus 6842(A) wurde bereits im späten 12. oder frühen 13. Jahrhundert erstellt. Er ist auf Pergament geschrieben und wird in der Pariser Nationalbibliothek aufbewahrt. Von diesem Codex wurde die Abschrift Codex Laurentianus 51,3 auf Papier am Anfang des 15. Jahrhunderts gefertigt. Der papierene Codex Laurentianus, Pluteo 51,4 hat hingegen den Marcianus als Quelle. Diese und viele weitere Fassungen sind durch Verschreibungen und Lücken entstellt, so dass sich der ursprüngliche Text nur schwer ermitteln lässt.

Textausgaben und Übersetzung
 M. Terenti Varronis Rerum rusticarum libri tres. Hrsg. von Heinrich Keil, Georg Goetz. 2. Auflage. Teubner, Leipzig 1912.
 Marcus Terentius Varro: Über die Landwirtschaft. Hrsg., eingeleitet und erläutert von Dieter Flach. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2006, ISBN 3-534-19069-6.

Literatur
 Silke Diederich: Römische Agrarhandbücher zwischen Fachwissenschaft, Literatur und Ideologie. De Gruyter, Berlin 2007, ISBN 978-3-11-019954-3.
 Dieter Flach: Einleitung. In: Marcus Terentius Varro: Über die Landwirtschaft. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2006, ISBN 3-534-19069-6, S. 1–31.
 Georg Goetz: Sprachliche Bemerkungen zu Varro de re rustica. In: Indogermanische Forschungen 31 (1912/13), S. 298–308.
 Egon Maróti: Die zeitgenössische warenproduzierende Landwirtschaft in der Sicht Varros. In: Acta Antiqua Academiae Scientiarum Hungaricae 18 (1970), S. 105–136.

 Kenneth D. White: Roman Agricultural Writers I: Varro and his Predecessors. In: Aufstieg und Niedergang der römischen Welt. Band 1,4. De Gruyter, Berlin, New York 1973, ISBN 3-11-004570-2, S. 439–497.

Weblinks

 De re rustica (lateinisch und englisch)

Einzelnachweise

Lehrbuch
Landwirtschaft (Römisches Reich)
Literarisches Werk der Antike
Literatur (Latein)
Literatur (1. Jahrhundert v. Chr.)
Werk (1. Jahrhundert v. Chr.)
Landwirtschaftliche Literatur

De re rustica (Varro)


Der Edogawa-Rampo-Preis (jap. , Edogawa Rampo Shō) wird seit 1955 alljährlich zu Ehren des Kriminalschriftstellers Edogawa Rampo und zur Förderung der Krimi-Literatur vom "Verband der japanischen Krimi-Autoren" (, engl. Japanese Mystery Authors' Association) verliehen. Am 30. Oktober 1954 spendete Edogawa Rampo dem "Verein der Autoren von Detektivromanen" anlässlich seines 60. Geburtstags eine Million Yen zur Förderung der Kriminalliteratur.

Die Preisträger erhalten ein Preisgeld in Höhe von zehn Millionen Yen. Der Preis wird gefördert vom Verlag Kōdansha, der auch den ausgezeichneten Titel publiziert, und von Fuji Television. Die ersten beiden Auszeichnungen wurden nicht für Werke der Kriminalliteratur vergeben, sondern für herausragende Verdienste um die Kriminalliteratur.

Preisträger

1955 bis 1960
 1955 Kawataro Nakajima für Tantei shōsetsu jiten (, etwa: "Lexikon der Detektivromane")
 1956 Hayakawa Publishing Corporation für Hayakawa pokketo misuteri shuppan (, etwa: "Hayakawas Krimi-Taschenbücher")
 1957 Niki Etsuko  für Neko wa shitteita ()
 1958 Takigawa Kyō  für Nureta kokoro ()
 1959 Shinshō Fumiko  für Kikenna kankei ()
 1960 nicht vergeben

1961 bis 1970
 1961 Chin Shunshin für Karekusa-no ne ()
 1962 Saga Sen  für Hanayakana shitai () und Togawa Masako  für Ōinaru gen'ei (), Der Hauptschlüssel (Unionsverlag, 2004, ISBN 978-3293202924)
 1963 Fujimura Shōta  für Kodokuna asufaruto ()
 1964 Saitō Noboru  für Ari no ki no shita-de ()
 1965 Nishimura Kyōtarō für Tenshi no shōkon ()
 1966 Saitō Sakae für Satsujin no kifu ()
 1967 Kaito Eisuke  für Berurin 1888-nen ()
 1968 nicht vergeben
 1969 Morimura Seiichi für Kōsō no shikaku ()
 1970 Ōtani Yōtarō  für Satsui no ensō ()

1971 bis 1980
 1971 nicht vergeben
 1972 Waku Shunzō  für Kamen hōtei ()
 1973 Komine Hajime  für Arukimedesu wa te o yogosanai ()
 1974 Kobayashi Kyuzo  für Ankoku kokuchi ()
 1975 Keisuke Kusaka  für Cho-tachi-wa Ima ()
 1976 Tomono Rō  für Gojūmannen no shikaku ()
 1977 Sen Fujimoto  für Toki o kizamu shio () und Kaji Tatsuo  für Tōmeina kisetsu ()
 1978 Kurimoto Kaoru für Bokura no jidai ()
 1979 Takayanagi Yoshio  für Puraha kara no dōketachi ()

1981 bis 1990
 1980 Izawa Motohiko  für Sarumaru genshiko ()
 1981 Nagai Akira  für Genshiro no kani ()
 1982 Nakatsu Fumihiko  für Ōgon ryūsa () und Okajima Futari  für Kogecha iro no Pasuteru ()
 1983 Takahashi Katsuhiko  für Sharaku satsujin jiken (), Auf der Suche nach Sharaku (be.bra verlag, 2013, ISBN 978-3861249184)
 1984 Torii Kanako  für Tennyo no matsuei ()
 1985 Higashino Keigo für Hōkago () und Mori Masahiro  für Motsaruto wa komoriuta o utawanai ()
 1986 Yamazaki Yōko  für Hanazono no meikyu ()
 1987 Ishii Toshihiro für Kaze no tānrōdo ()
 1988 Sakamoto Kōichi für Hakushoku no zanzō ()
 1989 Nagasaka Shūkei  für Asakusa enoken ichiza no arashi ()
 1990 Abe Yōichi  für Fenikkusu no chōshō () und Toba Ryō  für Ken no michi satsujin jiken ()

1991 bis 2000
 1991 Narumi Shō  für Naito Dansa (, Night Dancer) und Yūichi Shinpo  für Rensa ()
 1992 Kawada Yaichirō  für Shiroku nagai rōka ()
 1993 Kirino Natsuo für Kao ni furikakaru ame ()
 1994 Nakajima Hiroyuki  für Kensatsu sōsa ()
 1995 Fujiwara Iori  für Terorisuto no Parasoru (), Der Sonnenschirm des Terroristen (Cass-Verlag, 2017, ISBN 978-3-944751-15-3)
 1996 Watanabe Yōko  für Hidarite ni tsugeru nakare ()
 1997 Nozawa Hisashi für Hasen no marisu ()
 1998 Fukui Harutoshi  für Tuerubu Wai O (Twelve Y. O.) und Ikeido Jun  für Hatsuru soko naki ()
 1999 Shinno Takeshi  für Hachigatsu no marukusu ()
 2000 Shudō Urio  für Nō otoko ()

2001 bis 2010
 2001 Takano Kazuaki  für Jūsan kaidan ()
 2002 Miura Akihiro  für Horobi no monokuromu ()
 2003 Akai Mihiro  für Kageriyuku natsu () und Shiranui Kyōsuke  für Matchi meiku ()
 2004 Kamiyama Yusuke  für Katakombe ()
 2005 Yakumaru Gaku  für Tenshi no naifu ()
 2006 Hayase Ran  für Sannenzaka hi no yume () und Kaburagi Ren  für Tōkyō damoi ()
 2007 Keisuke Sone  für Chinteigyō ()
 2008 Shōda Kan für Yukai-ji () und Hiromi Sueura für Ketsubetsu no mori ()
 2009 Endō Takefumi für Purizun Torikku ()
 2010 Yokozeki Dai für Saikai ()

2011 bis 2020
 2011 Kawase Nanao für Yorozu no koto ni ki o tsukeyo () und Kumura Mayumi  für Kantō onsaito ()
 2012 Takano Fumio für Die Schwester von Karamasow (, Karamāzofu no imōto)
 2013 Takeyoshi Yūsuke für Shūmei-han ()
 2014 Shimomura Atsushi für Yami ni kaoru uso ()
 2015 Go Katsuhiro für Dōtoku no jikan ()
 2016 Satō Kiwamu für QJKJQ
 2017 nicht vergeben
 2018 Saitō Eiichi für Tōtatsu funōkyoku ()
 2019 Shingo Kazumi für Nowāru o matou onna (), umbenannt zu Nowāru o matou kanojo ()
 2020 Sano Hiromi für Watashi ga kieru ()

2021 bis 2030
 2021 Fuseo Miki für Hokui yonjū-san-do no kōrudokēsu (; alter Titel Sempā fai –sune ni chūsei o–, ) und Momono Zappa für Rōkozanmu ()
 2022 Araki Akane für Kono yo no hate no satsujin ()
 2023 Mikami Kōshirō für Sōten no tori-tachi ()

Einzelnachweise

Weblinks
 Liste der Edogawa Rampo Preisträger (japanisch)

Literaturpreis (Japan)
Krimipreis
Edogawa, Rampo
Erstverleihung 1955

Edogawa-Rampo-Preis


ප්‍රහාරක යානවන්හි අඛණ්ඩව ඉහළ නගින මිල හා F-4 Phantom II යානවන්හි සර්ථකත්වය මත පදනම්ව මෙම අවධිය තුළදී බහුකාර්යය ප්‍රහාරක බොහෝ සෙයින් ප්‍රචලිත වූ අතරම විශේෂිත කාර්යයන් සඳහා නිර්මාණය වූ ගුවන්යානාවන්ටද බහුකාර්යය හැකියාවක් පැවතිණි. (උදා: F-4). MiG-23 සහ Panavia Tornado යන ප්‍රහාරක විවිධ කාර්යයන් සඳහා විශේෂිත වූ ආකාර දැරූ අතර F/A-18 Hornet හා Dassault Mirage 2000 යන යානා සැබෑ බහුකාර්යය යුධයානා විය. මෙය ගොඩබිම් හා ගුවන් ආකාර අතර සිදුකල හැකි සියුම් හුවමාරු වීම මත වර්ධනය වීම සිදුවිය. සංවර්ධනය සඳහා වූ මිල ඉහළ යාමත් සමඟම බහුකාර්යය ගුවන්යානා සංවර්ධනය සඳහා අර්ථිකය යොමු විය.

පෙර යුග වලදී මෙන් නොව, නවීනතම සුපිරි ගුවන්යානා කාර්යශූර ප්‍රහාරක ලෙස නිර්මාණය වූ අතර MiG-23 සහ Panavia Tornado යානවන් සාමාන්‍ය තත්වයෙන් විකරණය වූ ඒවා විය. Fly-by-wire controls සහ relaxed stability යන ආකාර නවීනතම ප්‍රහාරක අතර සුලබ විය. මෙම ගුවන්යාන බොහොමයක් "සිව්වන පරම්පරාවෙ"හි ජෙට් ප්‍රහාරක යානා විය. අනෙක් විශේෂිත වූ විප්ලවය සිදුවූයේ උපාංග ප්‍රමිතිකරණය සහ නඩත්තුකිරීම සඳහා වූ විශ්වසනීයත්වය මතය. ඇතම් මුල් යුගයේ ජෙට් ප්‍රහාරක ගුවන්යානා ගුවන්ගත පැයක කාලයක් සඳහා බිම් සේවකයින්ගේ මිනිස් පැය 50ක කාර්යයක් අවශ්‍ය වූ අතර පසු කාලීන යානා වේගවත් පියාසර කාලයන් හා එක් දිනක එල්ල කරන්නාවූ ප්‍රහාරක සංඛ්‍යාව වැඩි කරලීම සඳහා භාවිතා කලාවූ මිනිස් පැය ගණන අවම කරවීය. ඇතම් නූතන යුධ ගුවන්යානා පැයක ගුවන්ගත කාලයක් සඳහා අවශ්‍ය කරනුයේ මිනිස් පැය 10ක් පමණක් වන අතරම ඇතැම්වා මීටත් වඩා බොහෝසෙයින් කාරයක්ෂම විය.

සැලකිය‍යුතු ගුවන්යානා:

·	France

o	Dassault Mirage 2000/2000N/2000D

·	 India

o	HAL Tejas

·	 People's Republic of China

o	Shenyang J-11 'Flanker'

·	Republic of China (Taiwan)

o	AIDC F-CK-1 Ching-kuo

·	 Soviet Union

o	Mikoyan MiG-29 'Fulcrum'

o	Mikoyan MiG-31 'Foxhound'

o	Sukhoi Su-27/33 'Flanker'

·	 United Kingdom /  Germany /  Italy

o	Panavia Tornado

·	 United States

o	Grumman F-14 Tomcat

o	McDonnell Douglas F-15 Eagle

o	General Dynamics / Lockheed Martin F-16 Fighting Falcon

o	McDonnell Douglas F/A-18 Hornet

o	Northrop F-20 Tigershark

යුධ අවි

ප්‍රහාරක ගුවන්යානා සිව්වන පරම්පරාව (1970-1990)


Grand Unified Bootloader (Büyük Birleşik Önyükleyici) ya da GNU GRUB (kısaca GRUB), bilgisayar açılışında işletim sistemlerini yüklemeye yarayan özgür bir önyükleme yazılımıdır. GNU Tasarısı'nın bir parçasıdır. GRUB, işletim sisteminin yüklenerek açılmasını sağlar. Birden fazla sayıda işletim sisteminin yüklü olduğu bilgisayarlarda (örneğin Windows ve Pardus gibi) bilgisayar açılışında bir menü ekrana getirerek kullanıcının bu işletim sistemleri arasında geçiş yapabilmesini sağlar.

Özellikleri
 Veriye dogrudan erişim sağlar
 Birçok dosya sistemini destekler
 Her türlü işletim sistemini önyükleyebilir
 LBA (Logical Block Address) desteği
 Ağ üzerinden önyükleme
 Menü ve komut satırı desteği
 Değişiklikler hemen etkinleşir

Windows önyükleme sistemiyle kıyaslama
MS Windows'un kendi önyükleme yazılımı sadece Windows işletim sistemini açmaya yönelik olarak hazırlandığı için, bilgisayar açılışında, işletim sistemlerini listeleyen bir menü (özel olarak ayarlanmadığı müddetçe) görüntülemez. Ancak bir bilgisayara Windows'un iki farklı sürümü yüklenildiğinde, Windows'un kendine özgü işletim sistemi seçme menüsü görüntülenebilir.

Linux sistemlerce yaygın olarak kullanılan GRUB önyükleme yazılımı ile Windows'un önyükleme yazılımı şöyle karşılaştırılabilir:

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Resmî sitesi

GNU Projesi yazılımları
Özgür yazılım
Araştırma projeleri

GNU GRUB


Odise Roshi (n. 22 mai 1991) este un fotbalist albanez care joacă pe postul de fundaș dreapta pentru clubul rus Ahmat Grozîi și pentru echipa națională a Albaniei.

Roshi și-a început cariera de fotbalist profesionist pentru Apolonia Fier, la care a jucat trei ani. În 2009 a ajuns la Flamurtari Vlorë, unde a devenit unul dintre cei mai importanți jucători. Sezonul 2010-2011 sa dovedit a fi sezonul în care a început să se remarce, fiind transferat de 1. FC Köln din Bundesliga. Roshi nu a reușit să se impună la Köln, și după un sezon a semnat un contract cu FSV Frankfurt din 2. Bundesliga. În timpul perioadei jucate pentru Bornheimer, Roshi a apărut în mai mult de 70 de meciuri de campionat, iar în 2015 a fost vândut la HNK Rijeka din Croația. A plecat de la această echipă din cauză că era nemulțumit de statutul de rezervă, semnând cu echipa rusă Ahmat Groznîi.

Roshi a jucat pentru Albania sub 17 ani și sub 21 înainte de a-și face debutul în 2011. De atunci a strâns 50 de selecții și a făcut parte din lotul care a făcut deplasarea la Campionatul European din 2016.

Cariera pe echipe

Cariera timpurie
Roshi s-a născut în Fier, Albania. Crescând în Fier, Roshi și-a început cariera la tineret la vârsta de 10 ani și în cele din urmă a ajuns la Apolonia Fier în 2008. În timpul carierei sale la tineret, el a dat probe pentru Paris Saint-Germain, dar nu a reușit să-i convingă pe parizieni să-l păstreze. Roshi a avansat prin grupele de juniori și tineret ale Apolonei și a intrat în echipa mare la vârsta de șaisprezece ani.

Apolonia Fier
Roshi a jucat cinci meciuri pentru Apolonia în sezonul 2006-2007. El a jucat bine, însă Apolonia a fost retrogradată în a Doua Ligă a Albaniei.

Jucând constant în prima divizie, Roshi a fost determinant în clasarea printre primele două locuri, lucru ce a dus la promovarea Apoloniei în Superliga Albaniei.

Meciurile bune făcute la echipa de club i-a adus primele convocări la naționalele de tineret. El a ajutat-o pe Apolonia să termine sezonul la mijlocul clasamentului.

Flamurtari Vlorë
În iulie 2009, Roshi a semnat cu Flamurtari Vlorë. El și-a făcut debutul într-un meci oficial în timpul unui meci contând pentru calificările în Europa League, în care Flamurtari a jucat împotriva clubului scoțian Motherwell. Roshi a jucat bine în ambele manșe și a marcat un gol în deplasare, însă Flamurtari a fost eliminată. Primul său meci în campionat a avut loc pe 23 august în meciul de deschidere împotriva Tiranei, care s-a încheiat cu o victorie scor 3-1, iar Roshi a marcat al doilea gol. În primul său sezon, Roshi a jucat 29 de meciuri în campionat și a marcat 3 goluri, strângând 2067 minute pe teren, cu Flamurtari terminândpe locul 5 în campionat și nereușind să obțină un loc în competițiile europene.

Köln
La sfârșitul sezonului 2010-2011, au existat speculații conform cărora Roshi ar fi dorit de clubul belgian Anderlecht , precum și de clubul german 1. FC Köln. La 19 mai 2011, Roshi a semnat un acord pe patru ani cu Köln din postura de jucător liber de contract. Președintele lui Köln, Volker Finke a declarat că Roshi este un jucător "foarte talentat", cu un viitor promițător ca mijlocaș ofensiv.

Roshi și-a făcut debutul în Bundesliga pentru Köln la 6 august 2011 împotriva lui VfL Wolfsburg, intrând în minutul 83 în locul lui Kevin Pezzoni, în încercarea antrenorului Stale Solbakken de a întări atacul. Roshi a marcat primul gol pentru Köln pe 5 februarie 2012, la doar 99 de secunde după ce a intrat pe teren în minutul 72, iar golurile sale au fost decisive, deoarece Köln a câștigat 1-0 cu Kaiserslautern. De asemenea, cu această victorie, Köln și-a încheiat seria de trei înfrângeri, fiind prima victorie a lui Köln asupra lui Kaiserslautern în peste 22 de ani. Roshi i-a dat o pasă de gol lui Milivoje Novaković împotriva lui 1. FC Nürnberg două săptămâni mai târziu, în înfrângerea cu 2-1. Roshi a reușit să joace 3 meciuri ca titular și a încheiat sezonul cu 20 de meciuri, marcând un gol și dând o pasă de gol.

FSV Frankfurt
La 6 august 2012, s-a anunțat faptul că Roshi, pe atunci în vârstă de 21 de ani, va fi împrumutat la FSV Frankfurt pe un an. Coechipierul său albanez Edmond Kapllani a ajuns la echipă cu lună mai devreme. Uwe Stöver, directorul sportiv al lui FSV Frankfurt, a declarat că Roshi și-a demonstrat calitățile în sezonul precedent de Bundesliga pentru Köln și a fost convins că aducerea lui Roshi va îmbunătăți jocul ofensiv al Frankfurtului.

Roshi a dat o pasă de gol împotriva lui FC Erzgebirge Aue în cea de-a treia etapă a sezonului 2012-2013. La 21 septembrie 2012, Roshi a marcat primul gol pentru Frankfurt împotriva lui FC St. Pauli. A înscris cu un șut din afara careului. La 27 aprilie 2013, a marcat al doilea gol al lui Frankfurt cu Dynamo Dresda în minutul 84, la 10 minute după ce a intrat pe teren în victoria cu  3-1.

La 4 aprilie 2014, în absența coechipierului și compatriotului Edmond Kapllani din cauza unei accidentări, Roshi a jucat ca mijlocaș ofensiv și a marcat în minutul 61 într-o înfrângere 1-2 împotriva lui VfR Aalen. Pentru golul marcat și meciul bun jucat de Roshi, acesta a fost inclus în echipa etapei în 2. Bundesliga.

După ce a suferit niște probleme musculare, la 8 februarie 2015, Roshi s-a întors la echipă și a marcat în meciul cu 1. FC Nürnberg  El a început ca titular alături de Mohamed Amine Aoudia și a marcat primul gol al victoriei cu 2-1. Roshi a marcat din nou în meciul cu Red Bull Leipzig la 15 februarie 2015, câștigând cu 1-0.

HNK Rijeka
După ce Roshi a refuzat să-și prelungească contractul cu FSV Frankfurt, la 6 iunie 2015 a semnat un contract pe trei ani cu echipa HNK Rijeka din Prima Ligă Croată. Roshi s-a refăcut și a jucat cu Slaven Belupo Koprivnica la 19 iulie 2015, intrând pe teren din postura de rezervă. El a fost o rezervă neutilizată pentru acel meci. Roshi și-a făcut debutul pentru Rijeka în meciul din Europa League cu Aberdeen de pe 23 iulie 2015. El a înscris primul gol pentru club în victoria cu 4-1 cu Zagreb la 4 octombrie 2015.

Terek / Ahmat Groznîi
La 21 iulie 2016, Roshi a semnat cu FC Terek Groznîi din Prima Ligă Rusă.

La 2 aprilie 2017, Roshi i-a oferit o pasă de gol lui Magomed Mitrishev în minutul 31 al meciului cu Amkar Perm, care a dus partida la 1-1 și a ajutat-o pe Terek să obțină remiza, deoarece scorul nu sa schimbat până la sfârșit.

La 18 august 2018 a suferit o ruptură a ligamentelor încrucișate anterioare, care l-au ținut pe tușă timp de șase luni.

Cariera la națională

Roshi a fost convocat de 3 ori pentru echipa de sub 17 ani a Albaniei în campania de calificare la Campionatul European din 2008, sub conducerea lui Shpëtim Duro, debutând la 27 octombrie 2007 în meciul pierdut cu 3-0 împotriva Olandei. Albania U17 a fost eliminată din runda de calificare, făcând doar un egal și două înfrângeri, cu un gol marcat și 10 primite.

Albania U21
Roshi a fost convocat pentru prima dată la echipa Albaniei sub 21 de ani de către antrenorul Artan Bushati pentru meciul de calificare la Campionatul European de tineret sub 20 de ani al UEFA în 2011, împotriva Azerbaidjanului U21 pe 5 septembrie 2009. El și-a făcut debutul împotriva Azerbaijanului, intrând la pauză în locul lui Hair Zeqiri. Albania U21 a câștigat meciul cu 1-0, în urma unui autogol marcat de Eshgin Guliev în minutul 63. După ce a jucat bine în a doua repriză a acestui meci, în următorul meci împotriva Austriei U21, care s-a jucat patru zile mai târziu, Roshi a început ca titular și a marcat primul gol în minutul 41. Austria U21 a câștigat meciul cu 3-1 după ce a marcat toate cele 3 goluri în primele 13 minute ale meciului. Roshi a jucat în patru din următoarele șase meciuri de calificare și a marcat încă 2 goluri. Albania U21 a terminat pe locul patru din cinci echipe, având o victorie, un egal și 6 înfrângeri, cu 11 goluri marcate și 20 primite.

Roshi a fost chemat din nou de Artan Bushati, jucând în meciurile din calificările contând pentru Campionatul European sub 21 de ani din 2013 împotriva Poloniei U21 într-o înfrângere scor 3-0 pe 2 septembrie 2011 și într-o victorie 4-3 împotriva Moldovei U21 pe 6 septembrie, fiind integralist.

Echipa națională a Albaniei
După ce a fost chemat pentru prima dată la echipa națională mare a Albaniei de către Josip Kuze la data de 30 septembrie 2011, Roshi a debutat pentru aceasta la 7 octombrie, fiind integralist în penultimul meci de calificare la Campionatul European din 2012 împotriva Franței, care s-a încheiat cu o înfrângere scor 3-0.

Roshi a continuat apoi să facă parte din echipa națională, jucând în mai multe amicale pentru aceasta, făcând parte și din lotul echipei convocat în septembrie 2012 pentru meciurile de calificare la Campionatul Mondial din 2014 împotriva Ciprului și Elveției. El a jucat numai în al doilea meci împotriva Elveției, care s-a terminat cu o înfrângere cu 2-0, cu Roshi intrând pe teren din postura de rezervă. Roshi a înscris primul său gol la națională pe 16 octombrie, în meciul cu Slovenia, înscriind dintr-o centrare furnizată de Emiljano Vila, în urma căreia echipa sa a câștigat cu 1-0. Roshi a terminat grupa de calificare la Campionatul Mondial, jucând 8 meciuri, dintre care 5 ca titular, strângând 564 de minute, în timp ce Albania a terminat pe locul 5 în grupa E.

Roshi a jucat mai puțin în meciurile de calificare pentru Campionatul European din 2016, jucând în numai cinci meciuri. În meciul de deschidere împotriva Portugaliei la 7 septembrie 2014, Roshi i-a dat o centrare lui Bekim Balaj care a marcat singurul gol al partidei. A fost, de asemenea, prima victorie împotriva echipei "Seleção das Quinas". A ratat meciurile din octombrie 2014 din cauza unei accidentări. El a jucat 90 de minute în meciul final împotriva Armeniei, dând pasa de gol pentru al treilea gol al Albaniei marcat de Sadiku. Albania a câștigat partida cu 3-0, în urma căreia și-a obținut locul la turneul final al UEFA Euro 2016, fiind pentru prima dată în istoria Albaniei când se califică la un turneu final.

La data de 21 mai 2016, Roshi a fost numit în lotul lărgit al Albaniei de 27 de jucători pentru UEFA Euro 2016 și în lotul definitiv al Albaniei de 23 de jucători care au participat la Campionatul European din 2016 pe 31 mai.

El a jucat ca titular în meciul de deschidere al grupei A împotriva Elveției, pe care Albania l-a pierdut cu 1-0. Avea să joace și în celelalte două meciuri din grupe, inclusiv în victoria cotnra României scor 1-0, fiind prima din istoria Albaniei la un turneu final. Echipa sa s-a clasat pe locul 3 în Grupa A cu trei puncte și cu un golaveraj de -2 și a terminat pe ultimul loc dintre echipele de pe locul al treilea, lucru care a dus la eliminarea din competiție.

Roshi a marcat cel de-al doilea gol la națională după cinci ani în meciul amical pierdut cu 1-2 cuLuxemburg, în iunie 2017. El a fost capitanul Albaniei pentru prima dată în cea de-a 48-a selecție pe 26 martie 2018, jucând în prima repriză a înfrângerii cu Norvegia, scor 0-1.

Poreclă
Roshi a fost supranumit Raketa (Racheta) din cauza vitezei sale. La antrenamentele de la Köln, Roshi a alergat 30 de metri în 3,7 secunde și 100 de metri în 10,9 secunde, reușind să obțină cel mai bun timp din echipa sa.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 13 mai 2018

Meciuri la națională

 Până pe 26 martie 2018

Goluri la națională

 Până pe 26 martie 2018. Rubrica scor arată scorul la momentul marcării golului de către Roshi.

Titluri

Club

 Apolonia Fier

 Supercupa Albaniei: 2007-2008

 Flamurtari

 Supercupa Albaniei: 2010-2011

 Rijeka

 Prima Ligă Croată locul secund: 2015-2016

Individual

 Talentul sezonului în Superliga Albaniei: 2010-2011

Referințe

Legături externe

 Odise Roshi - profil Euro 2016 la FSHF.org

Fotbaliști ai FC Terek Groznîi
Fotbaliști ai 1. FC Köln
Atacanți
Mijlocași
Fotbaliști internaționali albanezi
Fotbaliști albanezi
Oameni în viață
Nașteri în 1991

Odise Roshi


Energy Lebanon ist seit dem 6. Juni 2006 ein libanesischer privater Hörfunksender.

Geschichte
Energy Lebanon wird von der XDL Holding, die bereits seit 1979 Radio- (RML, Jabal Lubnan, RML Culture, Hit FM, Nostalgie und 99FM) und Fernsehsender (mtv) im Nahen Osten überträgt, als Franchisestation betrieben und nutzt dementsprechend die Lizenzrechte der französischen und international tätigen NRJ Group. Das französische Unternehmen ist somit nicht selbst im Libanon tätig, sondern vergibt lediglich die Namensrechte für den Sender und Programmarken (bspw. Energy Mastermix) sowie verschiedene Veranstaltungen (bspw. die Energy Music Tour).

Programm
Das Programm ist englischsprachig und wird durch Zugriff auf internationale Programminhalte, beispielsweise Interviewaufzeichnungen oder die NRJ Music Awards, ergänzt. Feste Sendungen im Programm sind montags bis freitags zwischen 07:00 Uhr und 10:00 Uhr die Morgensendung Energy Morning Show sowie die zwischen 17:00 Uhr und 19:00 Uhr interaktiv-gestaltete Sendung Energy Planet Hit. Die bereits seit 1981 vom Gründer der RML Group / der heutigen XDL Holding, Jyad (Jihad Gabriel) Murr, produzierte Sendung Energy Dark, welche hauptsächlich Musik aus den Genres Darkwave, Gothic und Alternative Rock spielt, wird seit 2010 auf Energy jeweils mittwochs zwischen 21:00 Uhr und 22:00 Uhr ausgestrahlt. Donnerstags und freitags strahlt der Sender jeweils ab 20:00 Uhr den Energy Mastermix aus. Bereits eine Stunde vorher werden am Freitagabend noch die Energy Top 20 ausgestrahlt, die meistgespielten Hits der Woche im Libanon.

Am Sonntag strahlt Energy zwischen 19:00 Uhr und 20:00 Uhr die Euro Hot 30 aus, die aus den meistgespielten Sendungen der europäischen NRJ- / Energy-Stationen ermittelt wird.

Frequenzen
Energy Lebanon sendet auf insgesamt von acht Sendestandorten auf den UKW-Frequenzen 99,1 MHz und 98,8 MHz. Die Sendestandorte befinden sich in Aschrafiyya, Beit Mery, der Nordebene, der Bekaa-Ebene, Jabal Safi, Sidon, Barouk und Faraya. Die Frequenzen decken den Libanon nahezu flächendeckend ab. Der Sender ist somit nicht nur in den Großstädten Beirut, Tripoli und Nabatäa empfangbar, sondern auch in den ländlicheren Regionen.

Weblinks
Offizielle Internetseite
Flash-Livestream

Einzelnachweise

Musiksender (Hörfunk)
Hörfunksender (Libanon)
Libanon
Privater Hörfunksender
Sendestart 2006
Englischsprachiges Medium

Energy Lebanon


Bradley Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Bradley Township (Ouachita County, Arkansas)
 Bradley Township (Van Buren County, Arkansas)
 Bradley Township (Illinois)
 Bradley Township (Oklahoma)

Bradley Township


Cemal Cuma (Jamal Jumá) (Bağdat) Iraklı şair

Akademik eğitimini, 1984'ten beri yaşadığı Kopenhag'da almıştır. 'Itırlı Bahçe', 'Kalplerin Gezintisi' ve 'Yasak Yazılar'ı da içeren sayısız erotik elyazmasını düzenleyip yayınlamıştır. Bu durum, Arap dünyasındaki bazı siyasi ve dini kuruluşları çileden çıkarmış; bu kitapların Arap ülkelerinde toplatılmasına ve yasaklanmasına neden olmuştur.

Yazar, şiirlerini topladığı Kitapların Kitabı (1990), Karanlıkta Tokalaşma (1995) ve Bir Uyurgezerin Günlüğü (1998) kitaplarını yayınlamıştır. Dancaya, İsveçceye, Fransızcaya, Almancaya, Farsçaya, Türkçeye, Tamilceye ve başka dillere çevrilmiştir.

Kaynakça
 Jamal Jumá online

1956 doğumlular
20. yüzyıl Iraklı şairleri
Yaşayan insanlar
21. yüzyıl Iraklı şairleri

Cemal Cuma


The 11th Golden Raspberry Awards were held on March 24, 1991, at the Hollywood Roosevelt Hotel to recognize the worst the movie industry had to offer in 1990.

Awards and nominations

Films with multiple nominations
The following films received multiple nominations:

See also

1990 in film
63rd Academy Awards
44th British Academy Film Awards
48th Golden Globe Awards

External links

 Razzie Awards 1991 on imdb

Golden Raspberry Awards
Golden Raspberry Awards ceremonies
Golden Raspberry Awards
Golden Raspberry Awards
Golden Raspberry Awards
Golden Raspberry Awards

11th Golden Raspberry Awards


Le championnat d'Europe de courses de camions 2020 est la  du championnat d'Europe de courses de camions. Il comporte deux Grands Prix et débute le  à Most en République Tchèque pour s'achever le  à Budapest en Hongrie. Le calendrier a été réduit de 6 Grand prix en raison de la Covid-19. Aucun championnat (écurie, pilote, Goodyear Cup) n'a été attitré.

Pilotes et camions

Grand Prix de la saison 2020

Notes et références

2019
Championnat d'Europe en 2019
Sport automobile en 2019

Championnat d'Europe de courses de camions 2020


Boljunčica je potok (rječica) i najznačajniji vodotok u sjeveroistočnom dijelu Istre dužine oko 33 km i toka pretežito u smjeru sjever - jug. Porječje Boljunčice je površine oko 150 km2.

Izvire južno od Lupoglava kod sela Lesišćine (Španjerija), na izvorištu koje je rašireno na nekoliko km2 s više izvora i bujičnih potoka i na visini od 350 m n/v. Nakon desetak kilometara toka na južnom dijelu Boljunskog polja s lijeve strane se pridružuje Rušanski potok koji sa sobom nosi vode cijelog niza bujičnih tokova s obronaka Učke. Spajanje tih potoka se događa na 90 m n/v a nakon toga korito Boljunčice ulazi u kanjonski tjesnac gdje je 1970. godine sagrađena lučna betonska brana Letaj visine 35 m i širine 90 m, koja tvori akumulaciju od 6,5 milijuna m3. Brana se nalazi sjevernije od Čepićkog polja te štiti od poplava oko 2000 ha obradivih površina.

Boljunčica ulazi u prostranu dolinu Čepićkog polja (nekad Čepićkog jezera) koje je duljine 8 km i prosječne širine 3 km a pruža se od sjevera prema jugu.  Na početku polja Boljunčica je na 50 m n/v a na kraju polja na 22 m n/v. Čepićko polje je meliorirano i kanale za navodnjavanje puni upravo Boljunčica. Višak voda se ispušta odvodnim tunelom duljine 4250 m (sagrađen 1932.g. radi isušivanja Čepićkog jezera) u more Plominskog zaljeva.

Uvjetno Boljunčicu možemo ubrajati u ponornice jer prema stručnim mišljenjima na najjužnijem dijelu Čepićkog polja nekada je bio prirodni ponor a sada je umjetni tunel. Jedino u ekstremnim i vrlo rijetkim situacijama vode Boljunćice bi se mogle spojiti s vodama rijeke Raše. Između ta dva vodotoka je oko 3 km udaljenosti i vode Boljučice bi morale prijeći točku od 25 m n/v.

Izvori

Vanjske poveznice

  U.; Istrapedia, Boljunčica
  S. Božičević; Istrapedia, Čepićko polje

Rijeke u Hrvatskoj
Jadranski slijev

Boljunčica


Texania fulleri é uma espécie de besouro metálico da família Buprestidae . É encontrado na América do Norte.

Referências

Leitura adicional

Buprestidae
Coleópteros descritos em 1875

Texania fulleri


الشركة التونسية الأندلسية للإسمنت الأبيض هي شركة تونسية لصناعة الإسمنت الأبيض، تأسست في 2 ديسمبر 1983 بمدينة فريانة بولاية القصرين.

شركات تونسية منتجة للإسمنت


Muraenolepididae (lat. Moridae), porodica morskih riba iz reda bakalarki. Sastoji se od dva roda s ukupno 9 vrsta

Raširene su po južnoj polutki.

Vrste
 Muraenolepis andriashevi Balushkin & Prirodina, 2005
 Muraenolepis evseenkoi Balushkin & Prirodina, 2010
 Muraenolepis kuderskii Balushkin & Prirodina, 2007
 Muraenolepis marmorata Günther, 1880
 Muraenolepis microps Lönnberg, 1905
 Muraenolepis orangiensis Vaillant, 1888
 Muraenolepis pacifica Prirodina & Balushkin, 2007
 Muraenolepis trunovi Balushkin & Prirodina, 2006
 Notomuraenobathys microcephalus (Norman, 1937)

Izvori

Bakalarke

Muraenolepididae


Als Goldman-Dilemma (engl. Goldman dilemma oder auch Goldman's dilemma) werden Erkenntnisse einer Studie des US-amerikanischen Arztes und Publizisten Bob Goldman bezeichnet, die ergab, dass rund 50 % der Hochleistungssportler bereit wären, innerhalb von fünf Jahren zu sterben, wenn ihnen die Einnahme einer Droge den Gewinn einer olympischen Goldmedaille sichern würde. Goldman führte entsprechende Umfragen erstmals 1982 durch und wiederholte sie im Abstand von jeweils zwei Jahren bis Mitte der 1990er-Jahre. Die Ergebnisse waren immer ähnlich. 2009 ergab eine ergänzende Studie australischer Sportmediziner, die im British Journal of Sports Medicine erschien, dass im Gegensatz dazu nur etwa 1 % der Gesamtbevölkerung einen solchen Preis für herausragenden beruflichen Erfolg zu zahlen bereit wäre. Die Wissenschaftler schlussfolgerten, dass sich die Geisteshaltung von Leistungssportlern in Bezug auf das Erringen von Erfolgen signifikant von großen Teilen der restlichen Bevölkerung unterscheide. Das Goldman-Dilemma wird häufig in Bezug auf Gendoping zitiert, das große Wirkung erzielen, jedoch massive Nebenwirkungen zur Folge haben kann.

Eine Veröffentlichung australischer und kanadischer Wissenschaftler stellte 2013 die Richtigkeit der Annahmen Goldmans in Frage. Ihre Umfrage unter nordamerikanischen Athleten ergab eine wesentlich geringere Zustimmung als 50 % und keine nennenswerte Abweichung von der Gesamtbevölkerung.

Einzelnachweise

Literatur
 Bob Goldman, Patricia J. Bush, Ronald Klatz: Death in the locker room. Steroids, Cocaine & Sports. Icarus Press, South Bend IN 1984, ISBN 0-89651-155-3.
 J. Connor, J. Woolf, J. Mazanov: Would they dope? Revisiting the Goldman dilemma. In: British journal of sports medicine. [elektronische Veröffentlichung vor dem Druck] Januar 2013, . . PMID 23343717.

Doping
Leistungssport
Sportmedizin
Sportsoziologie

Goldman-Dilemma


Mireasa din tren este un film românesc din 1980 regizat de Lucian Bratu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Gheorghe Visu, Aurora Leonte și Radu Gheorghe.

Rezumat

Trei tineri, Mihu (Gheorghe Visu), motociclist acrobat, Filimon (Radu Gheorghe), fostul sau coleg de la fabrica de unde Mihu a plecat, pentru a cutreiera tara si ospatarita Carolina (Aurora Leonte), mireasa-din-jocul-de-a-mersul-cu-trenul, alcatuiesc un triunghi foarte relevant pentru situatia sociala a vremii, fiecare dintre ei reprezentind o categorie precisa a tineretului comunist. Mihu e non-conformistul, e atractiv si superb in nebunia lui; Carolina vine dintr-o familie dezorganizata, e muncitoare, dar n-are nimic altceva de care sa se agate, lipsa tatalui bun impingind-o sa caute mai mult dragostea decit o profesie, iar Filimon e muncitorul comunist ideal, care merge la seral sa invete, ca sa-si ia bacul, umbla cu vesta de lâna si camasa in patratele si e cumsecade. Are familie, are si idealuri - acelea, mici pe care le permitea sistemul - si se indragosteste de Carolina. Care joaca un joc foarte cunoscut, incercând sa-l faca gelos pe Mihu si sa-l determine sa "o ia", il ațâță pe Filimon.

Mihu si Carolina se joaca de-a mirele si mireasa in trenuri, iar, in final, Filimon va "rapi" "mireasa".

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Gheorghe Visu — Mihu, motociclist acrobat, fost muncitor la combinat, iubitul Carolinei
 Aurora Leonte — Carolina, ospătăriță la terasa "Grădinița"
 Radu Gheorghe — Filimon, macaragiu la combinat, elev la cursurile serale ale liceului, fostul coleg de bancă al lui Mihu
 Radu Vaida — Șovagău, șeful secției Turnătorie a combinatului, cântăreț la contrabas, fostul coleg de școală al lui Mihu
 Ica Matache — Ioana, mama lui Filimon
 Dorel Vișan — Dumitru, tatăl lui Filimon, muncitor pensionar
 Ion Igorov — Scarlat, fratele Ioanei și cumnatul lui Dumitru, maistrul ieșit recent la pensie
 Răzvan Vasilescu — Anton, muncitor la combinat și ziarist amator, un tânăr glumeț pasionat de fotografiat
 Vasile Muraru — Pașa, muncitorul lăutar transferat la Călărași
 Valentina Caracașian-Bucur — Tincuța, mama Carolinei, bucătăreasă și ospătăriță la o cabană
 Gil Dobrică — Vasile, concubinul Tincuței și tatăl vitreg al Carolinei, responsabilul cu aprovizionarea al cabanei
 Andrei Peniuc
 Ilie Ghimbir
 Ilie Gâlea
 Rachici Predrag
 Luminița Sicoe — Tanța, ospătăriță la terasa "Grădinița", colega Carolinei
 Florea Petre
 Victor Diță
 Nuță Gheorghe
 Vasile Moldovan
 Dumitru Capră
 Andrei Kiss
 Gheorghe Vlasici
 Ion Țițidig
 Frații Pițigoi — lăutarii oșeni din tren
 Ion Văduva
 Maria Pagu
 Alois Kloth
 Vasile Meda
 Gheorghe Brîndușoiu
 Ioan Luchian Mihalea — prietenul lui Vasile, care ia masa la terasa "Grădinița" (nemenționat)

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.361.500 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1980 în film

Filme din 1980
Filme regizate de Lucian Bratu
Filme românești
Filme în limba română
Filme de comedie românești

Mireasa din tren


In computer data storage, partial-response maximum-likelihood (PRML) is a method for recovering the digital data from the weak analog read-back signal picked up by the head of a magnetic disk drive or tape drive. PRML was introduced to recover data more reliably or at a greater areal-density than earlier simpler schemes such as peak-detection. These advances are important because most of the digital data in the world is stored using magnetic storage on hard disk or tape drives.

Ampex introduced PRML in a tape drive in 1984. IBM introduced PRML in a disk drive in 1990 and also coined the acronym PRML.  Many advances have taken place since the initial introduction. Recent read/write channels operate at much higher data-rates, are fully adaptive, and, in particular, include the ability to handle nonlinear signal distortion and non-stationary, colored, data-dependent noise (PDNP or NPML).

Partial response refers to the fact that part of the response to an individual bit may occur at one sample instant while other parts fall in other sample instants.  Maximum-likelihood refers to the detector finding the bit-pattern most likely to have been responsible for the read-back waveform.

Theoretical development

Partial-response was first proposed by Adam Lender in 1963.  The method was generalized by Kretzmer in 1966. Kretzmer also classified the several different possible responses, for example, PR1 is duobinary and PR4 is the response used in the classical PRML.  In 1970, Kobayashi and Tang recognized the value of PR4 for the magnetic recording channel.

Maximum-likelihood decoding using the eponymous Viterbi algorithm was proposed in 1967 by Andrew Viterbi as a means of decoding convolutional codes.

By 1971, Hisashi Kobayashi at IBM had recognized that the Viterbi algorithm could be applied to analog channels with inter-symbol interference and particularly to the use of PR4 in the context of Magnetic Recording (later called PRML). (The wide range of applications of the Viterbi algorithm is well described in a review paper by Dave Forney.)  A simplified algorithm, based upon a difference metric, was used in the early implementations. This is due to Ferguson at Bell Labs.

Implementation in products

The first two implementations were in Tape (Ampex - 1984) and then in hard disk drives (IBM - 1990). Both are significant milestones with the Ampex implementation focused on very high data-rate for a digital instrumentation recorder and IBM focused on a high level of integration and low power consumption for a mass-market HDD.  In both cases, the initial equalization to PR4 response was done with analog circuitry but the Viterbi algorithm was performed with digital logic.  In the tape application, PRML superseded 'flat equalization'.  In the HDD application, PRML superseded RLL codes with 'peak detection'.

Tape recording
The first implementation of PRML was shipped in 1984 in the Ampex Digital Cassette Recording System (DCRS). The chief engineer on DCRS was Charles Coleman. The machine evolved from a 6-head, transverse-scan, digital video tape recorder. DCRS was a cassette-based, digital, instrumentation recorder capable of extended play times at very high data-rate. It became Ampex' most successful digital product.

The heads and the read/write channel ran at the (then) remarkably high data-rate of 117 Mbits/s. The PRML electronics were implemented with four 4-bit, Plessey analog-to-digital converters (A/D) and 100k ECL logic. The PRML channel outperformed a competing implementation based on "Null-Zone Detection". A prototype PRML channel was implemented earlier at 20 Mbit/s on a prototype 8-inch HDD, but Ampex exited the HDD business in 1985. These implementations and their mode of operation are best described in a paper by Wood and Petersen. Petersen was granted a patent on the PRML channel but it was never leveraged by Ampex.

Hard disk drives
In 1990, IBM shipped the first PRML channel in an HDD in the IBM 0681 It was full-height 5¼-inch form-factor with up to 12 of 130 mm disks and had a maximum capacity of 857 MB.

The PRML channel for the IBM 0681 was developed in IBM Rochester lab. in Minnesota with support from the IBM Zurich Research lab. in Switzerland. A parallel R&D effort at IBM San Jose did not lead directly to a product. A competing technology at the time was 17ML an example of Finite-Depth Tree-Search (FDTS).

The IBM 0681 read/write channel ran at a data-rate of 24 Mbits/s but was more highly integrated with the entire channel contained in a single 68-pin PLCC integrated circuit operating off a 5 volt supply. As well as the fixed analog equalizer, the channel boasted a simple adaptive digital cosine equalizer after the A/D to compensate for changes in radius and/or changes in the magnetic components.

Write precompensation
The presence of nonlinear transition-shift (NLTS) distortion on NRZ recording at high density and/or high data-rate was recognized in 1979.  The magnitude and sources of NLTS can be identified using the 'extracted dipulse' technique.

Ampex was the first to recognize the impact of NLTS on PR4. and was first to implement Write precompensation for PRML NRZ recording. 'Precomp.' largely cancels the effect of NLTS. Precompensation is viewed as a necessity for a PRML system and is important enough to appear in the BIOS HDD setup although it is now handled automatically by the HDD.

Further developments

Generalized PRML
PR4 is characterized by an equalization target (+1, 0, -1) in bit-response sample values or (1-D)(1+D) in polynomial notation (here, D is the delay operator referring to a one sample delay).  The target (+1, +1, -1, -1) or (1-D)(1+D)^2 is called Extended PRML (or EPRML). The entire family, (1-D)(1+D)^n, was investigated by Thapar and Patel.  The targets with larger n value tend to be more suited to channels with poor high-frequency response. This series of targets all have integer sample values and form an open eye-pattern (e.g. PR4 forms a ternary eye). In general, however, the target can just as readily have non-integer values. The classical approach to maximum-likelihood detection on a channel with intersymbol interference (ISI) is to equalize to a minimum-phase, whitened, matched-filter target.  The complexity of the subsequent Viterbi detector increases exponentially with the target length - the number of states doubling for each 1-sample increase in target length.

Post-processor architecture
Given the rapid increase in complexity with longer targets, a post-processor architecture was proposed, firstly for EPRML. With this approach a relatively simple detector (e.g. PRML) is followed by a post-processor which examines the residual waveform error and looks for the occurrence of likely bit pattern errors.  This approach was found to be valuable when it was extended to systems employing a simple parity check

PRML with nonlinearities and signal-dependent noise
As data detectors became more sophisticated, it was found important to deal with any residual signal nonlinearities as well as pattern-dependent noise (noise tends to be largest when there is a magnetic transition between bits) including changes in noise-spectrum with data-pattern.  To this end, the Viterbi detector was modified such that it recognized the expected signal-level and expected noise variance associated with each bit-pattern.  As a final step, the detectors were modified to include a 'noise predictor filter' thus allowing each pattern to have a different noise-spectrum.  Such detectors are referred to as Pattern-Dependent Noise-Prediction (PDNP) detectors or noise-predictive maximum-likelihood detectors (NPML).  Such techniques have been more recently applied to digital tape recorders.

Modern electronics
Although the PRML acronym is still occasionally used, advanced detectors are more complex PRML operate at higher data-rates. The analog front-end typically includes AGC, correction for the nonlinear read-element response, and a low-pass filter with control over the high-frequency boost or cut.  Equalization is done after the ADC with a digital FIR filter. (TDMR uses a 2-input, 1-output equalizer.)  The detector uses the PDNP/NPML approach but the hard-decision Viterbi algorithm is replaced with a detector providing soft-outputs (additional information about the reliability of each bit). Such detectors using a soft Viterbi algorithm or BCJR algorithm are essential in iteratively decoding the low-density parity-check code used in modern HDDs. A single integrated circuit contains the entire read and write channels (including the iterative decoder) as well as all the disk control and interface functions.  There are currently two suppliers: Broadcom and Marvell.

See also
 Maximum likelihood
 Viterbi algorithm

References

Further reading
 The PC Guide: PRML
 Online Chapter "Introduction to PRML", from Alex Taratorin's book Characterization of Magnetic Recording Systems: A Practical Approach

Computer storage devices

Partial-response maximum-likelihood


Junior Eurovision Song Contest 2019 var den 17. udgave af Junior Eurovision Song Contest. Konkurrencen blev afholdt i Gliwice i Polen den 24. november 2019.

Deltagende lande

Stemmer

Jury- og onlinestemmer

12 point

Eksterne henvisninger

2019
Musik i 2019

Junior Eurovision Song Contest 2019


Nalçik (; ; ), Rusya'nın güneyindeki Kuzey Kafkasya'da yer alan Kabardey-Balkarya Cumhuriyeti'nin başkentidir. Kafkas Dağları eteklerinde, 550 metre yükseklikte kurulmuştur. Kent, 150 km²'lik bir alana yayılır. Kentin 991 hektarlık bir yeşil alanı vardır. Nüfusu: 240.203 (2010).

Bugünkü Nalçik kentinin yerinde, kayıtlara göre 1743 yılından beri Kabardeyler ve Balkarlar yaşıyorlardı. Kent, 19. yüzyılda, 1768-1774 Osmanlı-Rus Savaşı sırasında bölgeyi ele geçiren Ruslar tarafından 1818 yılında bir askerî kale olarak kuruldu. Nalçik, 1917 Ekim Devrimi'nden önce önemsiz bir yerleşmeydi. 1 Eylül 1921'de kurulan Kabardey Özerk Oblastı'ının merkezi olarak kent statüsü aldı. Kuzey Kafkasya'daki ana yollardan Nalçik'e kara ve demiryolu uzantıları, ayrıca küçük bir havalimanı vardır.

Nalçik kenti adını, üzerinde kurulu olduğu Nalçik Irmağı'ndan alır. Ama bu ad, doğrudan Türkçedeki nal kelimesinden türemiş olarak kabul edilmektedir. Nalçik adı, Kuzeybatı Kafkas dillerinden Kabardeycede ve Türk dillerinden biri olan Karaçay-Balkarcada "küçük at nalı" anlamına gelir.

II. Dünya Savaşı'nda Nalçik, Nazi Almanyası tarafından işgal edildi (28 Ekim 1942-3 Ocak 1943) ve kent bu sırada büyük hasar gördü. Nalçik 2003'te "Rusya'nın ikinci en temiz kenti" seçildi.

Nalçik kent merkezi nüfusu içinde, 2002 sayımına göre, 130.121 Kabardey (%47,3), 87.444 Rus (%31,8) ve 31.308 Balkar (%11,4) bulunuyordu. Nalçik kentsel alanı nüfusu da, yine 2002 sayımına göre, 138.807 Kabardey (%46,2), 88.557 Rus (%29,4) ve 46.155 Balkar (%15,4) nüfustan oluşuyordu.

Kaynakça

Güney Federal Bölgesi'ndeki şehirler
Rusya'daki kaplıcalar
Kabardino-Balkarya
Kuzey Kafkasya şehirleri ve rayonları

Nalçik


بلدية نافاس ديل مادرونيو ، هي بلدية تقع في مقاطعة قصرش والتي تقع في منطقة إكستريمادورا، غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.511 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في قصرش
بلديات قصرش

نافاس ديل مادرونيو


The Forrestal-class aircraft carriers were four aircraft carriers designed and built for the United States Navy in the 1950s. The class ship was named for James Forrestal, the first United States Secretary of Defense. It was the first class of supercarriers, combining high tonnage, deck-edge elevators and an angled deck. The first ship was commissioned in 1955, the last decommissioned in 1998.  The four ships of the class were scrapped in Brownsville, Texas, between 2014 and 2017.

Design
The Forrestal class was the first completed class of "supercarriers" of the Navy, so called because of their then-extraordinarily high tonnage (75,000 tons, 25% larger than the post-World War II-era ), full integration of the angled deck, very large island, and most importantly their extremely strong air wing (80–100 jet aircraft, compared to 65–75 for the Midway class and fewer than 50 for the ).

Compared to the Midway class, the Forrestals were  longer and nearly  wider abeam, resulting in a far more stable and comfortable aircraft platform even in very rough weather.  When commissioned, the Forrestal-class ships had the roomiest hangar decks and largest flight decks of any carrier ever built. Because of their immense size they were built to a new, deep-hulled design that incorporated the armored flight deck into the hull (previous American design practice was to design the flight deck as superstructure). This was a very similar structural design as used on British "armored" carriers, and grew out of the requirement for such a very large carrier, because carrying the strength deck at the flight deck level produced a stronger and lighter hull. The Midway-class ships sat very low in the water and were poor sea boats through their long careers; they were very wet forward and their aviation characteristics were poor. The deeper Forrestal hull allowed the ships more freeboard and better seakeeping. The Forrestal-class carriers, like the Midway class that preceded it, were designed with armored flight decks.

Forrestal-class ships were the first examples of supercarriers and thus not quite a perfected design; their elevators in particular were badly arranged for aircraft handling. The portside elevator, a relic of the original axial-deck design, was especially poorly sited, as it was located at the fore end of the angled deck, in the landing path as well as the launch path of aircraft from the No. 3 and No. 4 catapults.  The subsequent  moved the portside elevator to the aft end of the angle and reversed the position of the island and the second starboard elevator, vastly improving aircraft handling. The sponson-mounted guns suffered from poor range and complicated firing arcs, and were located in very wet and thus nearly useless positions in the bow and stern. They were removed after only a few years and were later replaced by missiles and much later by close-in weapon systems (CIWS). The aft guns in Forrestal lasted until the fire in 1967, then were removed and eventually replaced by missiles in the mid-70s.

The original design of the Forrestal-class ships would have had a very small, retractable island; this design had numerous problems (the mechanism to raise and lower the island was never perfected before the angled deck was added to the design) and smoke fouling of the deck was expected to be a severe problem due to lack of adequate venting.  The redesign to an angled deck allowed a very large island, much larger than on previous carriers, giving unprecedented flexibility and control in air operations.

 and  were designed under project SCB 80 and laid down as axial deck carriers and converted to angled deck ships while under construction;  and  were laid down as angled deck ships and had various minor improvements compared to the first two. The most visible differences were between the first pair and second pair: Forrestal and Saratoga were completed with two island masts, an open fantail, and a larger flight deck segment forward of the port aircraft elevator; Ranger and Independence had a single island mast, a more closed fantail (as seen in all carriers since), and a smaller flight deck segment forward of the port aircraft elevator.

History
In the late 1990s, the US offered Brazil a Forrestal-class carrier, but the offer was declined on the grounds of significant operating costs; Brazil instead purchased the French aircraft carrier , which was renamed . All four ships have been struck from the Naval Vessel Register and have all since been scrapped.

Ships in class

References

External links
RFI Carrier Disposal

Aircraft carrier classes

 Forrestal-class aircraft carriers
 Forrestal-class aircraft carriers

Forrestal-class aircraft carrier


Strada Cuza Vodă din Iași este o stradă istorică, situată în zona centrală a municipiului Iași.

Descriere
Strada începe din Piața Unirii și se termină în "Târgu Cucului".

Istoric
Strada Cuza Vodă din Iași de astăzi s-a numit Ulița Goliei.

Monumente istorice

Personalități care au locuit pe Strada Cuza Vodă

Note

Legături externe

Străzi din Iași

Strada Cuza Vodă din Iași


Vrabče heißen:

 Vrábče, Gemeinde in Tschechien (alte Schreibung, deutsch Prabsch)
 Vrabče (Sežana), Ort bei Sežana, Obalno-kraška, Slowenien

Vrabče


Privatsekretæren er en stumfilm fra 1911 instrueret af August Blom efter manuskript af Louis von Kohl.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1911

Privatsekretæren


Polykaste () ist eine Person der griechischen Mythologie.

Sie ist die Tochter des Lygaios aus Akarnanien und wird die Gattin des Ikarios, als dieser aus Sparta vertrieben wird und sich daraufhin in Akarnanien ansiedelt. Mit diesem ist sie die Mutter der Penelope sowie der beiden Söhne Alyzeus und Leukadios.

Literatur

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie

Polykaste (Tochter des Lygaios)


Acanthorrhynchium, rod pravih mahovina iz porodice Sematophyllaceae, red Hypnales, raširen po Madagaskaru, jugoistočnoj Aziji, Novoj Gvineji i sjevernoj Australiji.

Vrste
 Acanthorrhynchium altisetulum Fleischer, 1923
 Acanthorrhynchium decolor (Besch.) M.Fleisch.
 Acanthorrhynchium grosso-papillatum Fleischer, 1923
 Acanthorrhynchium loucoubense (Besch.) M.Fleisch.
 Acanthorrhynchium microcarpum Brotherus, 1925
 Acanthorrhynchium monostictum Fleischer, 1923
 Acanthorrhynchium papillatum Fleischer, 1923
 Acanthorrhynchium subintegrum Brotherus, 1925
 Acanthorrhynchium substigmosum  Fleischer, 1923

Izvori

Sematophyllaceae

Acanthorrhynchium